Un dia en les carreres: Un premi discutible per a Josep Massot\nUn premi discutible per a Josep Massot\n[Crònica] El monjo Josep Massot rep el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes\nSi Josep Pla no mereixia el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes perquè, com s’ha dit i repetit, tenia les lletres però no l’honor, avui s’ha de dir el contrari. Potser hi ha qui es pensa que Josep Massot té l’honor per a aquest premi, però, certament, no té les lletres. El jurat compost per Laura Borràs, Margarida Casacuberta, Lluís Duran i Solà, Pilar Garcia Sedas, Ramon Pla i Arxé, Damià Pons i Pons, Joaquim Maria Puyal, Carles Solà i Josep Maria Terricabras ha anat més enllà de la llibertat de criteri i dels habituals interessos que aixopluga Òmnium Cultural. Una cosa és donar aquest venerable premi a Jaume Cabré que té una obra discutida i discutible. O a Joan Solà, que sabia tant de català teòric que no destacava precisament pel seu estilisme. Però quan un jurat es pensa que pot fer literalment el que vulgui perquè la seva fantasia pot substituir la realitat, o perquè el catalanisme i la literatura són tan benintencionades que el paper tot ho aguanta, és que hem perdut el món de vista. Una cosa és viure en un país sense estat i imaginar que tenim un estat. Una cosa és imaginar que el català no està tocat de mort i fem veure que no ens n’adonem. Fins i tot podem seguir imaginant que la nostra pàtria té un Gaudí i un Miró i un Dalí vivint a cada cantonada. Però no a cada portal. Josep Massot no pot merèixer el Premi perquè mai ningú no ha llegit un llibre seu. No siguem hipòcrites.\nQue aquí qualsevol pugui tenir un premi literari de categoria vol dir que no només ens han perdut el respecte sinó que ens l’hem perdut a nosaltres mateixos. Posats a guardonar coses tan etèries i borroses com la transcendència social, el servei al país i el ressitencialisme polític —tot s’hi val si del que es tracta és de premis literaris sense literatura— s’acabarà donant el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes al Barça que, sigui dit de pas, ha fet tant o més que el pare Massot per aquest país. O a Ferran Adrià. Una altra qüestió, molt diferent, és que tinguem més premis, molts més premis, que personalitats per honorar. És un problema que exigeix, almenys, dir la veritat i no continuar fent l’orni.\nLa notícia ha passat entre una ressonant indiferència general que els mitjans de comunicació no han aconseguit amagar quan, magnànims, han concedit una pàgina del diari o uns minuts d’antena a repetir quatre vaguetats sobre un monjo premiat. El monjo ha envermellit, ha jugat el joc de la falsa modèstia, ha retorçat les mans i ha dit que els premis tenen molt poca importància mentre es deixava fer les fotos amb estudiada negligència. Amb estudiat pudor ha ofert el seu millor perfil. La comèdia que pot arribar a fer un sacerdot és molt considerable. Sobretot quan se l’assenyala com a model de conducta, quan, d’alguna manera, se’l santifica. Només cal recordar quan algú que tenia, infinitament, molts més mèrits, el pare Miquel Batllori, es va autoorganitzar un sentit homenatge poc abans de morir. L’oportunitat és essencial en aquests casos.\nL’alliberament de la veritat, encara més. La trajectòria de Serra d’Or i del monestir de Montserrat que Josep Massot representa només és honorable a mitges. Monjo, ¿algun dia voldràs dir la veritat més enllà del confessionari? Vinga, jo t’ajudo. És fàcil. Quan Joan Sales i Mercè Rodoreda anomenaven la teva revista “Serra de Plom” no només ho feien per malícia. ¿No te’n recordes? Sí, monjo, sí, la censura no només la va exercir el franquisme. Quan es va produir el pacte estratègic entre marxistes i cristians —que ho ha amarat tot i encara dura—, allò que els enemics van denominar com el “contubernio de Múnich” des del diari Arriba, vau entendre-us amb gent com Joaquim Molas i Josep Maria Castellet, en nom de Déu. D’aquesta manera vau expulsar de Serra d’Or J.V. Foix perquè no era dels vostres, irreal i feixista. I Pere Calders, que feia una literatura massa fantàstica i evasiva. I Tísner, massa encegat amb l’indigenisme màgic. També vau arraconar Bladé Desumvila el qual, amb amargor, va poder denunciar un rebuig “dues vegades reaccionari: la primera per marxista, la segona per clerical.” ¿Que ho vau fer per Catalunya, dius? Ah. I tant. Monjo, tots aquests escriptors van escriure un català excel·lent, glòria de la nostra nació. I no els cal cap premi que ho certifiqui.\nEtiquetes de comentaris: 0, Batllori Miquel, Bladé Artur, Cabré Jaume, Calders Pere, Castellet Josep Maria, Foix JV, literatura catalana, Molas Joaquim, Pla Josep, Rodoreda Mercè, Sales Joan, Tísner\n4 d’abril de 2012 a les 10:28\nL'homenatge al pare Batllori el va organitzar l'Eliseu Climent. Tot va ser idea seva i tot ho va fer ell. El Batllori no sabia res.\n4 d’abril de 2012 a les 20:46\nCrec que hauríeu de mirar les bases del premi d'honor de les lletres catalanes. No és un premi per a escriptors, sinó per a una "persona que per la seva obra literària o científica, escrita en llengua catalana, i per la importància i exemplaritat de la seva tasca intel·lectual, hagi contribuït de manera notable i continuada a la vida cultural dels Països Catalans". Així doncs, l'argument de que el pare Massot no mereix el premi atès que "mai ningú ha llegit un llibre seu" no té cap sentit. Es pot haver considerat que l'activitat de Josep Massot com a editor o com a membre de l'IEC són suficients per a ser mereixedor del premi.\nD'altra banda, en J.V. Foix tampoc no sembla que estigués molt molest amb el que anomeneu "expulsió de Serra d'Or": la seva pastisseria és una de les poques empreses que cada mes, des de fa força anys, publica un anunci a la revista.\n5 d’abril de 2012 a les 3:39\nFelicito aquestes persones que es vanten de saber-la ben llarga i que, com a herois, després s’amaguen darrere d’un anonimat que els presenta tan bé. És un anonimat que il.lustra millor que cap foto la impunitat crònica amb què actuen determinats mandarins culturals i que el meu article denunciava. No hauria calgut dir res més i deixar-ho aquí. Però com que aquest és un espai reservat per al diàleg, no vull contribuir a la mafiosa llei del silenci ni a la desinformació interessada de determinat filibusterisme polític. L’embolica que fa fort és una astúcia que aquí no servirà.\nEn primer lloc perquè, la concessió del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes a Josep Massot no només contradiu les bases sinó la realitat. Massot no és cap editor remarcable i no pot presentar una “obra literària o científica” que justifiqui el premi. El premi el justifica l’amiguisme. I la crosta. I el poc respecte que alguns teniu per la cultura catalana. Com que som, certament, una cultura minoritzada, de qualsevol cosa en voldríeu dir literatura o ciència. Una cosa és l’obra erudita del pare Batllori, de Joan Solà, d’Antoni Maria Badia i Margarit, o fins i tot la de Joaquim Molas i una altra, ben diferent, “Església i societat a la Mallorca del segle XX”, un llibre que no ha llegit ningú, començant pel jurat del premi. No és aquesta una qüestió d’opinions personals sinó de banalització de la cultura catalana. Els que us atorgueu a vosaltres mateixos la funció de marmessors de la cultura catalana, vosaltres que, pomposament, voleu mesurar ni més ni menys que l’honor de les lletres catalanes no podeu després tractar-nos com una cultura de segona categoria, regional i carlina. Sé que almenys un membre del jurat abaixa els ulls quan li parlen del premi. També he rebut una felicitació maliciosa d’una persona, del mateix monestir de Montserrat estant. Si tant creieu en les virtuts del pare Massot porteu-lo a Quebec, ara que la nostra literatura catalana és la convidada d’honor del Salon International du Livre. Farem molt bon paper, sobretot quan aparegui el monjo fent voleiar la faldilla.\nPel que fa a la censura d’alguns grans escriptors catalans perpetrada pels “demòcrates” de “Serra d’Or” feu servir, anònim senyor, el mateix argument que els maltractadors de dones: a ella li agrada. La qüestió no és si la pastisseria Foix posa o no publicitat a “Serra d’Or”. La qüestió és que, si volem saber tota la història de la censura a Catalunya, hem de començar a explicar que no només hi havia censura franquista. També hi havia censura a “Serra d’Or”, tal com i la va denunciar amargament Artur Bladé Desumvila i que va afectar també a J.V. Foix, Pere Calders, Tísner, Joan Sales i a d’altres. Són noms que a mi em produeixen enorme respecte, veneració. Veig que a vós no i que encara voleu continuar defensant el que és indefensable. No us puc anomenar distingit senyor perquè és difícil de distingir-vos d’entre l’anonimat. El que sí puc distingir és que feu servir els mateixos mals usos: els de la impunitat i dels d’una escassíssima capacitat autocrítica.\nVull assenyalar per últim al senyor que diu que sap com va anar l’homenatge al pare Batllori que discrepo del seu punt de vista. No m’imagino al meu bon amic Eliseu Climent dient cap altra cosa que la que us ha dit, per bonhomia, per elegància i per desviar l’atenció. En tot cas, les meves informacions són unes altres.\n5 d’abril de 2012 a les 9:11\nHavent participat en l'organització de l'acte a santa maria del mar, sé molt bé el que em dic.\n8 d’abril de 2012 a les 20:05\nBenvolgut Jordi. Sóc l'anònim del segon comentari. Abans de res, gràcies pels qualificatius tan amables sobre la meva persona que escriviu, però us haig de dir que no sóc pas cap de les patums dins les que, entre línies, em voleu encabir.\nPotser per a vós dirigir una editorial com les Publicacions de l'Abadia de Montserrat no converteix el pare Massot en un editor remarcable. És el vostre punt de vista, que no comparteixo. Crec que pes Publicacions de l'Abadia de Montserrat s'han convertit en una de les poques editorials on encara es publiquen alguns llibres pel seu contingut i no pas pel possible guany que se'n pugui treure. També crec que realitza una tasca de cooperació remarcable; ara no estic al cas, però crec recordar que mantenia més d'una vintena de col•leccions en coedició amb centres d'estudis els quals difícilment podrien editar i distribuir els llibres pel seu compte.\nUs torno a repetir que esteu equivocat, des del meu punt de vista. Sembla com si únicament considereu llibres de lectura els de ficció, però el món del llibre és molt més ampli. Alguns sí que llegim llibres d'altres temàtiques i, quan el tema ha estat tractat pel pare Massot les seves obres són considerades de referència.\nSobre la censura, haig de dir-vos que en no ser una de les patums no conec les interioritats que vós si sembleu conèixer. Per tant, no puc opinar; si que m'agradaria indicar-vos que hi ha gent que presenta un punt de vista totalment diferent (llegiu, per exemple, l'article que publicava el Sebastià Alzamora a "La Vanguardia" explicant un cas de no censura).\nJa per acabar, no puc dir-vos que m'ha fet gràcia el retret que em dediqueu per escriure de de l'anonimat, mentre vosaltres mateix no voleu donar els noms del suposat membre del jurat avergonyit pel premi o la veu crítica des de Montserrat (potser a vós us sorprèn això últim, però dins de Montserrat no és la primera vegada que hi ha monjos amb diferents punts de vista).\n8 d’abril de 2012 a les 20:11\nUna pregunta final. De quina data són els comentaris de "Serra de plom" dins la correspondència de Sales i Rodoreda?\n9 d’abril de 2012 a les 13:48\nGalves, ja que vas de setciències il·luminat, per què no m'anomenes un sol escriptor illenc, de ficció i de no-ficció, que escrigui millor que el senyor Massot, amb una prosa més precisa i depurada?\n9 d’abril de 2012 a les 18:48\nBenvolgut Jordi Galves,\nEl seu comentari a propòsit del recentment guardonat Josep Massot i Muntaner com a Premi d’Honor de les Lletres Catalanes no només fa pena sinó que incorre en la mentida i fins i tot en la calúmnia. Per tot plegat, i com que conec força l’obra de Josep Massot, em veig en l’obligació de respondre-li.\nEn primer lloc, el senyor Galves demostra ignorància pel que fa a les bases del premi, les quals permeten guardonar un escriptor, un poeta, un lingüista, un assagista o un historiador. És a dir, tota aquella obra escrita sobretot en català i de qualitat que cobreixi el camp literari, científic o humanístic en un sentit ampli. Per tant, Massot entra perfectament dins les bases del premi.\nSi es ressegueixen els 44 guardonats, es veurà que n’hi ha força que no són coneguts ni llegits pel gran públic i que, per tant, tenen una obra més erudita o per a públics més reduïts (hi podríem incloure, aquí, alguns poetes, historiadors, geògrafs o lingüistes). Atenent-nos al que acabem de dir, afirmar que els llibres de Josep Massot no els ha llegit ningú és mentir: la seva bibliografia comprèn uns 80 títols, com ens recordà Ramon Pla, n’hi ha molts que s’han exhaurit i n’hi ha uns quants que se n’han fet dues edicions. El llibre sobre George Bernanos, per exemple, ha estat traduït, a més, al francès i a l’alemany. D’altres llibres de Massot se n’han venut més de 3.000 exemplars. D’altra banda, la Història de Montserrat del pare Anselm Albareda, completada i ampliada els darrers anys per Josep Massot, ha venut, en edicions diverses, més de 30.000 exemplars. Galves desconeix les aportacions dels llibres de Massot i fa l’embolica que fa fort quan es pensa que tots els membres del jurat del premi tenen l’obligació d’haver-se de llegir totes les obres del guardonat. El senyor Galves no deu haver estat jurat de gaires premis…\nNovament Galves continua donant falses notícies, cosa que fa incomprensible que sigui professor de la Universitat Pompeu Fabra, i menteix quan imputa tots els penjaments de Serra d’Or (no sempre exactes ni fonamentats) a Josep Massot, ja que aquell temps Massot no era director de la revista i no hi tenia cap intervenció. El mateix Massot ha explicat sobradament en els seus llibres l’anècdota suada del “Serra de plom”. Per cert, no crec que calgui defensar gaire la tasca excel•lent de Massot com a editor: treballa en l’editorial més antiga del món (serà casualitat?), amb prestigi i que ha publicat més de 3.000 volums de temàtiques ben diverses.\n[Fi de la primera part]\nPere-Joan Casals i Horta\nLector de Serra d’Or\n9 d’abril de 2012 a les 18:50\n[Inici de la segona i última part]\nEls comentaris contra la persona de Massot i sobre el pare Batllori són insultants i sense cap motiu. Galves, novament, excel•leix en l’analfabetisme i imputa a Miquel Batllori un autohomenatge que en realitat va organitzar Eliseu Climent, tal com ha explicat un company en els comentaris. El mateix pare Batllori va refusar que li fessin l’homenatge i va costar molt aconseguir el seu “sí”. No em veig el pare Batllori telefonant els prop de 15 rectors de totes les universitats que conformen l’Institut Joan Lluís Vives.\nEl mateix Galves “es fa la pitxa un lio” quan d’una banda ataca Joaquim Molas i de l’altra reconeix que es mereix el Premi d’Honor. I sembla com si Molas i Castellet fossin els únics que manessin a Serra d’Or, quan també hi eren Sarsanedas, Triadú o Manent, entre d’altres.\nEn resum, que el senyor Galves desbarra: viu en una constant teoria de la conspiració que ratlla la follia, demostra ser el número u en ignorància pel que fa al domini de la història i la literatura catalanes i se li veu el llautó d’un anticlericalisme tronat i démode (¿que potser està ressentit perquè se li va rebutjar algun article a Serra d’Or?). Trist estil, aquest, de crear polèmica sobre els consensos generals per intentar esdevenir, pobre poll ressucitat, un mediàtic que no aconseguirà ser-ho mai i quedar-se en la categoria de pseudointel•lectual. Tots els que ens movem en el món literari coneixem la penosa trajectòria de Jordi Galves: un home conflictiu que es baralla amb tothom i que va partir peres amb el diari El País i La Vanguardia quan feia de crític literari. I evitem entrar, aquí, els seus conflictes a la universitat.\nEl que sap més greu és que una persona respectada com Màrius Serra doni ressò a totes aquestes mentides a través del seu Twitter.\n10 d’abril de 2012 a les 13:36\nA diferència de "Serra d'Or" aquí no es practica la censura, siguin benvingudes totes les opinions i totes les formes d'expressió. La desqualificació personal, però, apareix quan no es poden rebatre els meus arguments. El primer, que Josep Massot no té lectors ni lletres per al Premi d'Honor. Ningú no ha llegit mai cap llibre del pare Massot. Si han hagut de recórrer a la "Història de Montserrat" del pare Albareda és que, nois, estan molt desesperats.\nI segon argument, el pare Massot no només no té les lletres, tampoc té l'honor. El fet innegable és la censura practicada a "Serra d'Or", abans i durant la direcció de Josep Massot. Potser sí que un dia el pare Massot va fer una caritat a un pobre, això aquí no es nega pas. Es nega que una publicació que ha practicat la censura tingui dret a un premi d'honor. No barregem les coses.\nPer últim, com editor el pare Massot és un clar exemple del que no ha de ser un editor. Publica el que se'n diu 'paper per a magatzem', tones i tones de llibres que viuen únicament de la subvenció pública, sense cap esforç per a la divulgació ni cap interès per editar-los correctament. Anant més a la quantitat i poc a la qualitat. Josep Maria de Casacuberta va ser un gran editor erudit i filològic i no pas el pare Massot. És grotesc haver de dir el que tothom sap en el món de l'edició. I per últim, m'ha agradat molt l'acudit que les Publicacions de l'Abadia de Montserrat són l'editorial més antiga del món. Realment, ¿no teniu ni una mica de vergonya, de respecte, per la veritat?\n10 d’abril de 2012 a les 13:39\nHola, sóc antropòleg, escriptor i lector.\n1) El problema de la "crosta" és que confon la crítica amb la iconoclàstia. És evident, perquè, quan en Galves ha criticat la concessió del premi, en base a arguments "de relació" i "de fons", la "crosta" s'ha neguitejat de seguida, tot argüint que en Galves crucificava el ciutadà Massot ⎯i tot el que representa.\n2) I no conec en Galves, i pressuposo que un dels seus objectius be podia ser iconoclasta, però el moll de l'os de la seva crítica no m'ho ha semblat. De fet, abunda en arguments literaris ⎯historicistes, a tot estirar⎯, raons que cerquen la resposta al per què del premi i de la seva trajectòria.\n3) El poder sempre determina una "mise en scène" que li sigui propícia. El poder és barroc, encara que dissimuli. I això, és estrany que encara ho haguem de descobrir, una vegada i una altra... Dit d'una altra manera, digues quins premis atorgues i et diré de quin peu calces. Així, Vicenç Villatoro ha guanyat els premis literaris més suculents del nostre panorama cultural, amb obres que, tanmateix siguem sincers, han llegit quatre gats. I amb en Massot ha passat el mateix. Premiant-lo, la teatrocràcia del poder apuntala escenaris, proscenis des don suar el Missatge, la Moral, el Relat que ens ha de menar vers la Salvació col·lectiva.\n4) I arriba en Galves, que no sembla afectat pel Relat General, i se li acut analitzar la concessió del premi, tot apuntant arguments d'anàlisi. I trobo que ressuscita hàbilment la polèmica de la no concessió a en Pla. I etcètera. Però la possibilitat que en Galves ens brindava, ha durat poc. La maquinària de l'afectament, l'acusació d'iconoclàstia ⎯que tan bé funciona⎯, tot plegat anorrea la possibilitat d'exercir la crítica amb llibertat. Només cal mirar els comentaris que li han fet en aquest bloc, per adonar-se que han desviat el debat vers la trifulga de sempre, aquella que bandeja els agnòstics, els heretges.\n5) He conegut monjos de Montserrat. En Lluís Duch, per exemple, és un dels millors antropòlegs catalans de tots els temps. La seva capacitat intel·lectual és monstruosa... Però un dia, que pixàvem junts al lavabo del Santuari del Miracle (Solsona), on érem per enllestir uns textos, em va dir, si fa no fa, a peu dret: un monjo de Montserrat ho té tot pagat, i per tant només faltaria que no deixés un llegat de feina, d'estudi i de producció científica. Ara, això no treu que pugui ser un mediocre, o que, pitjor encara, això no treu que aquesta mediocritat no se celebri als quatre vents...\n6) En Duch té raó. A més a més, és un expert en religiositat. Ell sap que tot el que se supura des de Montserrat té una aureola de sacralitat i que, pel fet de criticar-ho, salten totes les alarmes, talment ens trobéssim a l'inici de la Setmana Tràgica. I precisament és això el que li està passant a en Galves. Ell, m'ho sembla, tan sols ha exercit la crítica, però ara els que aquí debaten (anònims, malgrat ells) ja han aixecat la llebre de la por a que l'edifici s'ensorri, ja han tret a passejar l'espantall de la iconoclàstia (fins i tot li han dit terrorista!). I, sobretot, ja han actualitzat el software dels benpensants, que es pot resumir en la fórmula Massot=Sagrat, per tant atacar Massot és igual a ser un sacríleg!\n7) A casa sempre hi ha hagut el Serra d'Or, i Sales, i Tísner, i Calders, i Foix, i Pla, i tot el que calia que hi hagués en una casa catalana de pro, des del Rector de Vallfogona fins a Sagarra. Sovint rellegeixo aquest tresor, obra adquirida i acumulativa del meu pare. Ell, que encara és viu, patí dos anys i mig al camp de concentració d'Argelers, perquè el situeu. Ell, també va córrer davant dels grisos, perquè encara el situeu més. Ell, durant els 70's i 80's llogava una cel·la a Montserrat, quan traduïa Shakespeare i necessitava calma i un plat a taula, perquè "flipeu". Doncs bé: l'endemà de la concessió del premi a en Massot, el meu pare em va dir: home, em sembla que n'han fet un gra massa, no? El seu llibre sobre l'Església a Mallorca no és gaire bo..., i, a més, els capellans mai no acaben de tocar de peus a terra.\n8) Té raó, el llibre d'en Massot és molt fluix. Li vaig dir al meu pare que potser podíem fer una carta als diaris, que potser podríem dir alguna cosa. I ell, sorneguer, em va dir: Adrià, no t'emboliquis, que contra aquesta gent sempre perdràs. I jo, ara hi caic: que s'emboliqui en Galves, que així uns quants ens estalviarem l'escarni.\ncarme rubio, professora says:\n16 d’abril de 2012 a les 12:44\nSenyor Galves, penso que vosté està molt equivocat i que no té en compte tot el gruix de l'obra de Josep Massot. Només amb la contribució d'estudis sobre la Història de la Mallorca contemporània o amb la feina d'endreçar i catalogar El Cançoner ja es justifica amb escreix el Premi d'Honor. No crec que hi hagi ningú que amb una obra d'aquesta magnitud no tingui cap reconeixement i, si vosté troba algun cas, haurà estat una gran injustícia que no s'ha de tornar a repetir.\n30 d’abril de 2012 a les 21:21\nSr. Galves, que vostè no hagi llegit res del Pare Josep Massot no vol dir que no hagi escrit cap llibre. Per esmenar la seva ignorància, li faig a mans una llista parcial de les seves publicacions http://www.pamsa.cat/pamsa/cataleg/llistat.html?autor=%20Massot%20i%20Muntaner,%20Josep\n1 de maig de 2012 a les 1:54\nAh, es tracta de premiar el volum... Aleshores, el proper Premi d'Honor l'hauríem de concedir a Zane Grey, ves.\n30 de maig de 2012 a les 18:51\nHome d'autors mallorquins que escriguin millor que el pare Massot n'hi ha uns quants segons la meva modesta opinió: Llorenç Villalonga, Bartomeu Fiol, Blai Bonet, Guillem Frontera, Joan Alcover, Baltasar Porcel, Lluís Maicas, B.Rosselló Porcel,...Me'n deixo, és clar\nPer si no esteu al cas, el pare Massot ha respost als vostres comentaris al volum onzè dels seus "Escriptors i erudits contemporanis".\n15 de desembre de 2018 a les 22:45


la millor manera de durar l’esmalt d’ungles sense estellar-se\nAquest truc expert, ridículament senzill, us farà la manicura a casa les darreres setmanes i tot té a veure amb el vostre eliminador d’esmalt d’ungles\nCom a editor de bellesa, estic recopilant constantment trucs especialitzats per part d’experts de la indústria, ja sigui en els darrers escenaris de la setmana de la moda o en un rodatge amb un equip de professionals. Però després de vuit anys, estava segur que els havia escoltat a tots. Sé com evitar que el llapis de llavis em posi a les dents (xuclo el dit polze després de l'aplicació) i les regles per donar forma a les celles. Sé com fer massatges a la cara per ajudar-me a eliminar els inflor i sé utilitzar un xampú sense sulfats per mantenir el color del cabell vibrant.\nQuan es tracta de manicures a casa, segueixo totes les regles del llibre. Sempre faig servir una llima d’ungles de vidre per evitar danyar les ungles naturals, cuido les cutícules, faig servir esmalt d’ungles de bona qualitat i mai deixo de “segellar les vores” (i un truc d’informació que aplica una fina capa d’esmalt la punta de l’ungla per evitar l’esclafit). I, tanmateix, no aconseguia durar l’esmalt d’ungles. En el millor dels casos, aconseguiria un dia d’acabat sense xips.\nVaig pensar que era només una cosa que hauria d’acceptar. Potser tinc uns llits d’ungles increïblement greixos i només m’hi he d’ocupar, cosa decebedora perquè m’encanta fer-me les ungles però odio perdre el temps.\nbarra de condicionador de cabell\nDesprés, quan assistia a Big Beauty Call de GLAMOUR, el nostre esdeveniment virtual que va tenir lloc a principis d’any, em vaig trobar amb un dels millors coneixements de bellesa que solucionaria totes les meves misèries de manicura. El millor? És tan senzill.\npa modern desordenat\nA l’esdeveniment, escoltàvem Michelle Humphries, famosa manicura, ens ensenyava a fer algunes tendències d’art d’ungles a casa i vaig aprofitar l’oportunitat per preguntar-me sobre la meva situació. 'No és l'esmalt d'ungles que utilitza ni la manera d'aplicar-lo', va dir. 'Serà degut a l'eliminador d'esmalts que utilitzeu prèviament'.\nmillors noms d'esmalt d'ungles\nJo era escèptic però intrigat. Sempre m’escapo amb el millor esmalt d’ungles de llarga durada, però agafo l’eliminador més barat disponible, suposant que fos el mateix. Ningú per discutir amb els millors del món, de seguida vaig comprar un eliminador d’esmalt d’ungles de bona qualitat (vaig optar per Essie Good As Gone Remover) i el vaig utilitzar per eliminar el meu esmalt existent i preparar-me les ungles abans d’aplicar la capa base del meu nou manicura. Dir que els resultats han canviat la meva vida pot ser una mica dramàtic, però sens dubte han canviat la meva rutina de manteniment de bellesa i m’han impressionat sense fi.\nAra, el meu esmalt d’ungles dura aproximadament sis dies sense trossejar-me. Sis dies. Puc crear dissenys simpàtics i passar temps assegurant-me que la meva manicura sigui perfecta, ja que realment val la pena la inversió per pagar tant de temps.\nSi teniu problemes per durar les ungles, consulteu la nostra guia pas a pas per treure el màxim profit de la manicura a casa.\nCarey Mulligan és una visió en or Valentino Haute Couture quan arriba als Oscars amb el seu marit músic\nVam recórrer les profunditats de Reddit per obtenir tots els secrets, pells i recomanacions del producte que necessiteu saber\nKylie Jenner va compartir un selfie que mostrava les estrelles del seu pits i ara l’estimem encara més\nOn són tots els negres de la reunió d’Amics?\nEls millors productes i begudes de luxe per al bany


【Tecnica】 | Trekkinn\nVeure-ho tot ( Tecnica )\n$ 244.42 $185.49\nTecnica Forge Goretex\n$ 234.9 $187.99\nTecnica a trekkinn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de muntanya. I el millor de tot és que et portem el material de muntanya que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Tecnica s’envien ràpidament, 24 hores després d’haver fet la compra a trekkinn. Com a distribuïdor autoritzat de Tecnica tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Tecnica de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d’esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a trekkinn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t’assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d’atenció al client de trekkinn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!


[VÍDEO] Sobirania alimentària, a debat a l’Ateneu CRÍTIC\nAquí teniu el vídeo íntegre del debat titulat ‘De la Covid-19 a la sobirania alimentària‘, que hem fet aquest dijous 4 de juny des del Palau Robert de Barcelona. Parlem de com la pandèmia ha posat sobre la taula la necessitat de reforçar la producció pagesa i ramadera de proximitat per poder tendir cap a una més gran sobirania en l’àmbit de l’alimentació. Hem volgut saber què en pensen l’administració catalana, els experts en agroecologia i els pagesos i ramaders del nostre país.\nHem tingut com a convidada principal la consellera d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, Teresa Jordà. En aquesta ocasió només hem pogut disposar de dos experts (i no de quatre, com era habitual, per qüestions de distància física entre els ponents), que són Marta Guadalupe Rivera, directora de la Càtedra d’Agroecologia i Sistemes Alimentaris de la Universitat de Vic; i Pep Riera, pagès del Maresme i excoordinador nacional del sindicat Unió de Pagesos entre el 1976 i el 2000. Ha moderat la conversa la periodista de CRÍTIC Laia Soldevila.\nLa setmana que ve us oferirem un reportatge escrit que resumirà les principals intervencions del debat. L’Ateneu CRÍTIC compta amb el suport de la Generalitat de Catalunya (Direcció General de Difusió) i la col·laboració del Palau Robert.


Frit Ravich vol invertir 25 milions a ampliar el centre de Maçanet\nEstudia construir un nou magatzem de 17.500 m² i dedicar l'actual instal·lació només a producció\nMÒNICA CABRUJA. Maçanet de la Selva\nFrit Ravich, que fabrica més de 500 referències de patates, aperitius, fruits secs i brioixeria, té en projecte fer una inversió d'uns 25 milions d'euros per construir un nou magatzem de 17.500 m² al costat del centre actual, que té una superfície de 28.400 m². Aquesta instal·lació, on hi ha la producció i el magatzem, es dedicaria només a producció. Actualment s'està fent l'estudi de viabilitat d'aquest projecte. Frit Ravich va facturar l'any passat 109 milions i aquest any preveu una facturació de 120 milions. L'empresa té una plantilla de 670 treballadors i el 99% de la producció està adreçada al mercat de l'Estat espanyol.\n+ El director comercial, Josep Busquets, amb l´últim producte guanyador. Foto: MIQUEL RUIZ\nFrit Ravich, fundada el 1963 a Maçanet de la Selva pel president de l'empresa, Josep Maria Viader, ha registrat un creixement constant en vendes des de la seva fundació. Actualment ja disposa d'uns terrenys de 35.000 m², situats al costat de les instal·lacions de la mateixa empresa. Segons va explicar el gerent de Frit Ravich, Josep Viader, la construcció d'un nou magatzem comportaria guanyar uns 13.000 m² en producció i incorporar entre 50 i 100 persones més a la plantilla. Tot i que encara no hi ha cap termini concretat per aquest projecte, ja se n'està fent l'estudi de viabilitat.\nLa fàbrica situada a Maçanet de la Selva tenia en els inicis una extensió de 270 m²; el maig del 1981 es va traslladar al polígon industrial de Maçanet de la Selva, on disposava de 5.000 m²; el segon trasllat es va fer el 1996 i es va passar a 10.000 m². El 2004 es va fer una altra ampliació, de 13.000 m² més, i es va arribar a la superfície que hi ha ara de 28.400 m².\nMÉS DE 500 REFERÈNCIES\nFrit Ravich té més de 500 referències i també en distribueix prop de 1.700 més per a l'hostaleria i venda d'impuls, entre els quals hi ha llamins, caramels, xiclets, xocolates, aperitius, sucs de fruita, batuts, olives, conserves, brioixeria, galetes i espècies, entre d'altres. L'empresa té un magatzem informatitzat per mitjà de radiofreqüència. La capacitat total dels magatzems, amb el producte acabat i la matèria primera és de 18.000 palets, amb un moviment diari de 1.400 palets. L'empresa també disposa d'un laboratori propi on es porten a terme anàlisis fisicoquímiques i microbiològiques i s'hi fa un control exhaustiu, des de la matèria primera fins al producte acabat. El 99% de la producció va adreçada al mercat de l'Estat espanyol, principalment a grans superfícies i a cadenes alimentàries, i l'1% s'exporta bàsicament a França, Andorra, Malta i Holanda. Darrerament l'empresa ha tret al mercat nous productes, com ara una línia de fruits secs i llamins, un redisseny de la línia de patates i d'aperitius i noves referències de patates de diferents sabors.\nEl gerent de Frit Ravich va fer referència a l'actual situació econòmica general per fer una crida a l'optimisme. «Es tracta d'una situació delicada i cal posar-se les piles per superar-la. Cal que l'administració faci inversions que funcionin i que es redueixin els tràmits administratius per a les empreses, que les companyies rendeixin al màxim i que els bancs inverteixin al territori», va indicar. Segons va afegir, a Frit Ravich l'afecta l'actual situació per la desacceleració del consum, l'increment de la morositat i el cost de les matèries primeres, tot i que la situació de l'empresa continua sent de creixement constant i d'innovació, segons van destacar els responsables de la companyia.\nL'any passat, Frit Ravich va dur a terme inversions per valor de 3.651.000 euros i la previsió per aquest 2008 és de 3.836.519 euros.\n>Quatre premis aquest any


Josep Torrent Alabau La Júlia plora per dubtes, plora per por, plora per pànic. Quan li van dir a l'Esteve que havien acusat la seva amiga d'haver assassinat a ganivetades la seva exparella, no s'ho podia creure. El judici és a punt de començar: una sala atapeïda, periodistes a dojo, una magistrada, un fiscal contundent, un advocat inexpert, uns membres del jurat ben exigents i tot un guirigall de gent encuriosida en...Read more\nJosep Torrent Alabau L' illa del temps\nEn Martí i l'Anna s'han de casar però sonen campanes de guerra a Toledo, els comtes han de portar soldats per lluitar contra els sarraïns, i en Martí, que viu a casa d'una família al servei del comte d'Empúries hi haurà d'anar. El noi, fill d'un trobador, no ha sabut mai on és la seva mare i amaga a tothom la raó per la qual va marxar de Tolosa i va arribar a Catalunya....Read more\nJosep Torrent Lo Marraco\nA La Mirora mata els dimarts, el títol ja delata l'assassina: aquí l'emoció rau en un altre lloc. D'aquesta forma, el lector anirà descobrint pàgina a pàgina els motius que porten una acomodada empresària andorrana a matar i per què ho fa en dimarts. La Mirora és intel*ligent i meticulosa, gaudeix fent anar de corcoll un inspector dels Mossos d'Esquadra que només viu per la feina. Una intriga...Read more\nJosep Torrent A La Mirora mata els dimarts el títol ja delata lassassina: aquí lemoció rau en un altre lloc. Daquesta forma el lector anirà descobrint pàgina a pàgina els motius que porten una acomodada empresària andorrana a matar i per què ho fa en dimarts. La Mirora és intel·ligent i meticulosa gaudeix fent anar de corcoll un inspector dels Mossos dEsquadra que només viu per la feina. Una intriga rural de...Read more


Holiday home Los Naranjillos Gran Canaria Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home Los Naranjillos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Gran Canaria, Holiday home Los Naranjillos és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Holiday home Los Naranjillos, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com instal.lacions de barbacoa.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara piscina privada, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera, forn microones per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Holiday home Los Naranjillos no troba competidors en cap categoria.


Sergi Albarran ocuparia les regidories de Laura Castel | Diari La República Checa\nSergi Albarran ocuparia les regidories de Laura Castel\nSergi Albarran substituiria la regidora Castel\nCanvis importants a l’executiu municipal tarragoní. L’actual regidora de Turisme, Desenvolupament Econòmic i Contractació de l’Ajuntament de Tarragona, Laura Castel, no seguirà presidint aquestes àrees, tal com ha avançat el DT. La decisió estava presa des del mes de febrer, però la pandèmia i l’emergència sanitària ha postposat aquest canvi.\nAlgunes informacions apuntaven al fet que la successora de Castel havia de ser Cinta Pastó, la número 8 a la llista dels comicis municipals, però hi ha un altre nom més ben posicionat, segons han confirmat fonts del partit a larepúblicacheca.cat. Un dels millors posicionats per a substituir la regidora és Sergi Albarran, el número 9 de la llista.\nCastel deixa les seves competències a l’Ajuntament de Tarragona per a centrar-se en la seva carrera com a senadora a Madrid, on està realitzant una tasca molt important per ERC, presidint diferents comissions polítiques dins la cambra alta espanyola. Aquesta decisió s’ha fet saber pocs dies abans que es complís el primer any de mandat de l’executiu de Ricomà.\npreviousAbraçades en temps de coronavirus\nnextL’Ajuntament de TGN es personarà com a acusació en el cas Inipro


24 de febrer de 2017 (14:07 CET)\nFins que Cesare Prandelli va pensar en ell per a incloure-lo a l'equip en el mercat d'hivern, Simone Zaza era un complet desconegut per a l'afició valencianista. Què sabíem? Que era propietat de la Juve, que jugava en el West Ham i que no havia fet una bona temporada en la Premier.\nIrònicament, després de la renúncia de l'entrenador l'italià va acabar cedit a Mestalla amb una opció de compra que el club ha de realitzar si el futbolista juga 10 partits. Fins al moment, ha estat present en sis amb 312 minuts jugats i, al costat del xilé Fabián Orellana, ha sigut absolut protagonista dels bons moments que viu l'equip del Túria.\nEn el triomf contra l'Athletic el diumenge passat Zaza va superar al porter Iraizoz amb un tir d'esquerrana després d'una bona passada de Munir. Va ser un 2-0 definitiu que els bascos no van saber revertir i que de certa manera va ser l'avantsala del que el seguidor del Valencia veuria esta setmana.\nEste dimecres el davanter es va convertir en un dels més volguts del Valencia. En plena sequera golejadora —sí, un altre dels problemes que Voro ha superat— i amb sol cinc minuts des que iniciara el duel contra el Real Madrid, el jugador va rebre en l'àrea de Munir, va inventar una mitja volta màgica i va marcar l'1-0 i el seu segon gol de la temporada. Literalment una obra d'art.\nTots recorden que en el 2-0 contra els bascos no va celebrar el seu gol. Es diu fins i tot que va esclatar en plor, ja que no marcava fa mig any. No obstant això, aquella conquesta que va posar els fonaments per a la victòria més emocionant del Valencia esta temporada es va transformar en motiu perquè Zaza cridara al cel com dient: "No serà l'últim".


Diari MEF, MEF a diari: Tot és culpa nostra i tenim 3 mesos de vacances, quin "xollo"\nSignat per JRoca_Font a dimarts, d’abril 26, 2005\nurgi ha dit...\nT'havia deixat un comentari sobre el tema, però m'he liat amb lo del blog i...Crec que la solució és no capficar-se, tot i que es fa difícil a vegades. Si Jordi l'alumnat cada dia estan més mimats i consentits, i la culpa no és dels mestres sinó de tos plegats. Els valors i la societat ha canviat molt. Ser mestre/a avui en dia és força delicat. I a les persones que opinen que quin xollo els/les animo perquè vagin a la facultat de ciències de l'educació que encara hi cap gent. Ànims i endavant!!\ndissabte, 30 d’abril, 2005


La Pandilla : los héroes del día - Gènius\nLa Pandilla : los héroes del día\nMúsica i cinema/\nLa estrella de la Laura\nBlack music pels més menuts : concerts pels més menuts\nLa Jana i els sentiments\nQui canta el cor alegra : cançons per a no perdre la infància\nLa Pandilla : los héroes del dia\nMadrid : Universal, DL 2014\nLa Pandilla formada per Spanky, Alfalfa, Darla, Buckwheat, el gos Petey i els seus amics organitzen activitats amb l'objectiu de guanyar diners per a què l'àvia no hagi de tancar el seu forn de pa. Després de fracassar en diversos intents, la seva esperança serà guanyar un concurs de talents locals. Però tenen un problema: totes les seves idees són una mica bojes...\nLa història és la seqüela d’Una pandilla de pillos (dirigida per Penelope Spheeris el 1994 d’Universal Pictures) ambientada al mateix univers: la mateixa colla d’amics i amigues bastant estereotipats i d’estètica desfasada que supera els problemes gràcies a la solidaritat, l’enginy i la bona voluntat.\nPel·lícula àgil i amb tocs d’humor, del director de Beverly Hills Chihuahua 2 i Inspector Gadget 2 (aquestes de la factoria Disney)\nRecomanat per Maria José Vega de la Bib. Tecla Sala de L'Hospitalet de Llobregat\nCom s'ho fan per sobreviure dos nens que perden al pare al Japó del final de la Segona Guerra Mundial. Pots veure-la...\nEl món de Yo-Kai està format per esperits de totes les formes possibles que no poden ser vistos per l’ull humà. A...\nEl Zog és un drac que va a escola per aprendre a volar, a treure foc per la boca i a raptar princeses. No se’n surt massa...\nLa Rata pirata i altres aventures per crèixer\nAneu amb compte amb la rata pirata, el bandit més llaminer de tots! Damunt del seu cavall, roba el menjar dels viatgers...\nDestaquem 14 pel·lícules infantils que pots veure a casa\nTadeo és un paleta somiador que acaba formant part d'una expedició al Perú. Ara en línia\nAquesta edició del FLIC Festival porta el títol de Personatges Singulars. Activitats familiars dissabte 14 de març\nKlimt utilitzava l'alegoria, recurs de forma poètica en moltes de les seves pintures.\nEl dimecres de cendra és el final de festa i el senyor Carnestoltes ens deixa les seves últimes voluntats.\nUna Sèrie d'històries desafortunades són 13 llibres de Lemony Snicket. Alguns s'han adaptat a cinema i televisió\nRima amb el Carnaval\nConeixes alguna dita o refrany de Carnestoltes? Segur que sí. A més trobaràs cançons i poemes de Carnaval.


Llengües aimara - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLes llengües aimara, llengües aru o llengües jaqi són una família de llengües sud-americana conformada per tres idiomes moderns: aimara, jaqaru i kawki.\nDiversos autors manegen diferents denominacions alternatives per a aquesta família. Alfredo Torero va encunyar la denominació de família aru (aimara: aru, '‘paraula'’), mentre que Hardman es decideix per anomenar-la família jaqi (aimara jaqi persona). Cerrón-Palomino prefereix la denominació de llengües aimaranes; el segon terme, aimaraica, ja va ser emprat en el segle XVII pel pare i lexicògraf Ludovico Bertonio.\nL'àrea originària de les llengües aimara o urheimat del proto-aru (també anomenat proto-jaqi o proto-aimara) no es coneix amb precisió, però a causa de la intensitat del contacte amb el protoquítxua, tot suggereix que la seva àrees d'origen degueren ser relativament pròximes. Com la regió d'origen del protoquítxua s'ha situat entre la costa i la serralada del Perú central, l'àrea d'expansió de les llengües aimares no hauria d'estar situada molt lluny. I atès que l'expansió de les llengües aimares va succeir fins al sud se situa la seva regió d'expansió una mica al sud de l'àrea del protoquítxua. Seguint aquesta línia de raonament Torero (1970) i altres autors, temptativament, situen l'àrea d'origen hauria estat la llengua dels regnes Huari i possiblement la cultura Nazca, totes dues als Andes centrals Cap al 400 se separa en els jaqaru i aimara-kawki. Cap al 700, aquesta última es divideix en les actuals aimara i kawki, si bé aquesta última ve sofrint un procés d'extinció (parlada per ancians del districte de Catahuasi, província de Yauyos, Regió de Lima). La difusió de les llengua aimara cap al sud s'hauria produït durant l'expansió dels senyorius aimara dels segles XIII a XV d. C.\nL’aimara constitueix la branca meridional de la família i la seva variant central és parlada per al voltant de 2.262.900 persones cap al 2000 mentre que la meridional per 219.000 el 2006.\nLa branca septentrional en canvi està confinada a unes pocs pobles que pretencen al districte de Tupe, a la província peruana de Yauyos al departament de Lima. Aquesta branca comprèn dues varietats diferents el jaqaru i el kawki. El jaqaru és parlat per unes 725 persones (1998) als pobles de Tupe, Aiza i Colca i a les localitats on els tupes van migrar.D'altra banda el kawki està gairebé extint, als pobles de Cachuy, Chavín i Chanchán es van trobar alguns parlants; el nombre total de parlants es va estimar en 11 (en 1998); la llengua està pràcticament sense documentar. Existeix una certa polèmica sobre fins a quin punt el kawki ha de considerar-se una llengua diferent del jaqaru, ja que són totes dues varietats presenten un alt grau de intel·ligibilitat mútua. De fets alguns autors es refereixen al kawki com jaqaru de Cachuy.\nTipològicament les llengües aimares comparteixen la majoria de trets de l'àrea lingüística andina. Estructuralment les llengües aimares són molt similars al quítxua, raó per la qual alguns lingüistes englobaren ambdues llengües en l'hipotètic grup quechumara, encara que probablement no estan emparentades filogenèticament. Les similituds entre els dos grups són tan òbvies i nombroses que només poden ser explicades mitjançant un llarg període de contacte lingüístic i cultural. Aquestes similituds no són només superficials, a més existeix un número important de paral·lels sintàctics i semàntics, que podrien ser el resultat d'una història de bilingüisme intens. Més del 20% del vocabulari reconstruït per al protoquítxua i el proto-aru és comú a totes dues llengües o molt similar.\nLes llengües aimares tenen un sistema consonàntic bastant complex, que en les oclusives arriba a distingir entre oclusives simples, aspirades i glotalitzades. Mentre que tenen un sistema vocàlic simple /i,a,o/, tenint les vocals tancades al·lòfons tancats i oberts, és a dir /i/ pot articular-se com [i] o com [e] segons el context fonològic, i, de manera similar, /o/ com [o] o [o].\nL'inventari fonològic del proto-aru és també parcialment idèntic al del proto-quítxua, encara que existeixen unes poques diferències que mereixen atenció. Una característica fonotàctica de l'aimara no present en el quítxua és la restricció respecte de que tota arrel verbal o nominal ha d'acabar el vocal. Això es reflecteix fins i tot en els préstecs lèxics del quítxua o del castellà. Aquest procés continua sent productiu encara, i és reconstruible per a tots els estadis anteriors:\nproto-quítxua paĉak 'cent' > aimara pataka, > jaqaru paĉaka\nproto-quítxua kuntur 'còndor' > aimara kunturi, > jaqaru kúnturi\ncatalà faves > aimara hawasa, > jaqaru háwaša\nUn exemple de la proximitat de les llengües aimara l'ofereixen per exemple tant el sistema dels numerals com el sistema pronominal. No obstant això, existeixen molts numerals comuns entre el quítxua i les llengües aimara deguts a préstecs, aquestes paraules s'indiquen entre parèntesis:\n↑ «Aimara». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ Cerrón-Palomino, Rodolfo «El cantar de Inca Yupanqui y la lengua secreta de los incas.». Falta indicar la publicació.\nEthnologue Report for Aymaran Family Tree\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Llengües_aimara&oldid=29244076»


Vuit8ena: La meva bonica bugaderia\nTens raó, cada cop hi ha coses que et deixen bocabadant, serveis que veus a les pel·lícules o ben diferents, jo coneixia un personatge que vivia en unes oficines, es dutxava al gimnàs al què s'havia apuntat per 30€ al mes sempre què volia, perquè ja obren els diumenges i tot els gimnasos i clar la roba la bugaderia... la gent aprèn a sobreviure amb el què té i les bugaderies tenen aquell punt especial de les pelis americanes :)\n28 de febrer de 2009 a les 18:57\nEn llegir el text he recordat la sèrie Gent del barri (EastEnders, per als anglesos), on també n'hi havia una.\n28 de febrer de 2009 a les 19:18\nJo també n'he vist de bugaderies d'aquestes. Jo crec que les que hi ha les porten immigrants, i ho han importat d'altres països com el Regne Unit. Crec que allà és molt més comú, i mira, per què no provar-ho aquí? Suposo que deuen tenir clientela, però ara que tothom té una rentadora, i que es considera un producte de primera necessitat, no sé si se'n sortirien si no fos pels altres immigrants.\n28 de febrer de 2009 a les 19:21\nOstres Rits, quina reflexió més bona! Tens tota la raó del món, i potser no en som gaire conscients que tot canvia... per no canviar! Què és l´evolució, doncs? Al final som on érem?\nCoi, amb la teva bugaderia has encetat un tema ben filosòfic!\n28 de febrer de 2009 a les 19:57\nDoncs jo mai havia vist una bogaderia nomes a les pelicules.\n28 de febrer de 2009 a les 20:29\nQuan ho veia a les pel.lis em cridava l'atenció. Ara en començo a veure a la meua ciutat, aprop de casa n'hi ha una i penso qui déu portar la roba aquí? Emigrants? no ho sé perquè el servei no és barat i surt molt més a compte comprar-se una rentadora.\nUn post molt bo, una bona reflexió i que fa pensar. M'ha agradat molt!\nHe observat que les bugaderies són molt en barris on hi viu gent transitòriament. Estudiants, gent que fa estades breus, etc.\nA la Barceloneta, per exemple, al Born, barris on hi ha força estudiants estrangers.\n1 de març de 2009 a les 22:41\nA sota del pis de bcn n'hi van obrir una els anys 60 (quan no tothom podia tenir rentadora automàtica) i encara funciona!. A casa li duiem alguna vegada que s'espatllava la de casa, però poca cosa més.\nSuposo que ens costaria a nosaltres de dur la roba a rentar... esperar-nos... agafar-la i tornar-la a dur a casa...\nUfff, no! estem massa ben acostumats ara !\nEm guardes un secret?\nM'agradaria un dia anar a fer la bogada en un lloc d'aquest. Seria com si estigués en una peli.\na les pelis hi passen històries estranyes en les bugaderies, ara també passaran?\n2 de març de 2009 a les 9:46\nA mi em recorden la mítica sèrie "Gent del Barri"!!! A més, al càmping a on anem també tenen una sala clavadeta a la de la foto: vas allà, poses la monedeta (diria que eren 5 eurus!!) i tens cadires per seure, per si vols anar venient com cauen els segons...\n2 de març de 2009 a les 14:16\nCesc, una mica friki aquest noi, no?\nP-CFACSBC2V, és veritat, no recordava Gent del barri!!!!!!\nXeXu, segurament va per als immigrants, xò no deixa de ser curiós que els immigrants portin negocis gairebé extingits aquí. No sé si gaire clientela n'hi haurà... xò si en van posant, déu ser que funcionen.\nDoncs Ferran aquesta és la idea, de vegades volem deixar coses enrera que són vàlides per a altres i acaben tornant, quan les havíem enterrat.\nStriper, si baixes per BCN en veuràs un munt!\nKweilan, no, no és barat. Suposo que si que van orientades als immigrants. Al centre hem pensat dur-hi les disfresses que de tant en tant ens hem d'endur a casa per rentar-les i mai ho acabem de fer. Simplement pel fet de provar-les.\nRita, no hi havia pensat en els joves estudiants! realment la opció de portar la roba a la bugaderia és molt millor que no pas la de portar-la a casa els pares!!! connec un noi de trenta i pico llargs que encara els hi duia fins fa poc!!!!!!\n-assumpta, doncs que duri una dels anys 60 ja té mèrit!!!!\nhorabaixa,...si, si... ha de ser curiós. Li explicava a la Kweilan que al centre hem pensat de portar totes les disfresses i robes que tenim dur-les per netejar-les...perquè mai recordem d'emportar-nos-les a casa i per la curiositat d'anar a una bugaderia. Ves a saber qui ens podriem trobar????\nEstrip, si que passen coses estranyes xò màgiques tb!!!!\nSalva Piqueras, no hi havia pensat en les bugaderies dels càmpings! 5 euros ho trobo car, no???\n2 de març de 2009 a les 16:40\nUn amic meu que viu a Bèlgica fins fa ben poc encara utilitzava els serveis d'una bugaderia. Allí és molt més normal :-)\nVivia a un apartament petit a Anvers, de lloguer... i no tenia rentadora. Hi havia una bugaderia molt aprop de casa seva i ell i uns amics i anaven i, mentre esperaven, pujaven tots al seu refugi i feien un cafè :-)\nFa un any i mig o així va canviar d'apartament, una mica més gran (ara ja té dues habitacions!) i ja té rentadora :-))\n2 de març de 2009 a les 17:29


Estadi Marcel Picot - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n8 agost 1926\n1926, remodelació 2003\n54510 Tomblaine, França\n48° 41′ 44″ N, 6° 12′ 38″ E / 48.6955°N,6.210687°E / 48.6955; 6.210687\nL'Estadi Marcel Picot és l'estadi de futbol del club francès AS Nancy-Lorraine. Situat a Tomblaine, suburbi de Nancy (França), té una capacitat per a 20.087 espectadors.\nL'estadi fou naugurat el 8 d'agost de 1926 com el Parc des Sports du Pont d'Essey (també anomenat Stade de l'Université), es va rebatejar el 1968 amb el nom de l'ex president del club de l'AS Nancy, Marcel Picot. Aquest mateix any, es va instal·lar la llum artificial. La renovació completa de l'estadi va començar el 18 d'octubre del 1999 i va finalitzar el 2003.\nEl rècord d'assistència al recinte és de 30.384 espectadors el 16 de setembre de 1976, en un partit entre el Nancy i l'AS Saint-Etienne.\nEl 23 de maig de 1988, l'estadi Marcel Picot va ser l'escenari de l'últim partit de Platini. L'estadi Marcel Picot es converteix en l'únic estadi en què han jugat els tres grans futbolistes del segle XX com: Diego Maradona, Pelé i Michel Platini.\nL'èxit esportiu del Nancy a la temporada 2005/06 va aconseguir l'assistència més alta de tots els clubs de la Ligue 1 francesa amb el 93,3%. El projecte d'expansió i modernització que es durà a terme preveu augmentar la seva capacitat a 35.000 seients.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Estadi Marcel Picot\nLe stade Marcel-Picot sur le site officiel de l'Association sportive Nancy-Lorraine (francès)\nLe stade Marcel-Picot sur Info-stades.net (francès)\nLe stade Marcel-Picot sur Stadiumguide.com (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Estadi_Marcel_Picot&oldid=21473813»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 jul 2019 a les 11:06.


Actualitzat: Troben a Nerea, de 15 anys, desapareguda en Elx\nTroben a Nerea, de 15 anys, desapareguda en Elx\ndivendres, 22 de maig 2020 - 14:10h\nNerea va ser vista per última volta este dijous 21 de maig | València Diari\nACTUALITZAT a les 21.35 hores. Nerea Tornos Martínez, la menor desapareguda en Elx, en la comarca del Baix Vinalopó (Alacant), este dijous, ha sigut localitzada en bon estat esta vesprada, segons han informat des de l'Associació SOS Desapareguts, qui ha desactivat l'alerta.\nNo l'havien vista des del dijous\nFamiliars i amics busquen desesperats a Nerea Tornos Martínez, una menor de 15 anys desapareguda en Elx, en la comarca del Baix Vinalopó (Alacant). L'Associació 'SOS Desapareguts' ha informat de la desaparició a través de les seues xarxes socials.\nNerea, que mesura 1,55 metres, és de complexió prima, monyo ros i ulls blaus, va ser vista per última volta este dijous, 21 de maig. Si es té qualsevol informació sobre la menor, es pot traslladar a través dels telèfons 642 650 775 i 649 952 957, a través de correu electrònic a l'adreça sosdesaparecidos@sosdesaparecidos.es o directament a les autoritats.


La Lola va visitar Granollers - Federació Catalana d'Handbol\nLa Lola va visitar Granollers\nmartes, 27 abril 2021 / Publicado en Actualitat\nLa Lola, la mascota del Mundial d’Espanya 2021, va visitar el passat cap de setmana una de les seus catalanes que acollirà la cita mundialista en categoria femenina, Granollers.\nDurant el matí de dissabte va visitar l’ajuntament de la ciutat i va ser rebuda per l’alcalde, Josep Mayoral. Després va visitar diferents racons de la ciutat, com l’emblemàtica plaça de la Porxada, entre d’altres. Per la tarda es va apropar al Palau d’Esports de Granollers per presenciar, i realitzar las sacada d’honor, del partit de la Lliga Guerreras Iberdrola que enfrontava al KH-7 BM Granollers i al Super Amara Bera Bera.\nGranollers i Barcelona gaudiran del millor handbol femení\nEl Mundial d’Espanya 2021, d’handbol femení, es disputarà del 2 al 19 de desembre on Granollers i Barcelona seran les dues seus catalanes, amb un paper molt destacat, ja que els espectadors i espectadores podran gaudir a casa nostre d’una part de la fase de grups i de la fase final, el millor handbol femení a casa nostra.\nPots seguir tota la informació del Mundial 2021 a spainhandball2021.com.\nFotos: BM Granollers


Impressió i enquadernació de Tesis Doctorals - Fundació Topromi\nTesis Doctorals o publicacions científiques\nA la Fundació Topromi som especialistes en el procés d’impressió i enquadernació de tesis doctorals. Cuidem el teu treball, des de que el rebem fins que te’l lliurem, perquè som conscients de tot l’esforç que hi has dedicat.\nEl primer que farem quan la teva tesi arribi a les nostres mans serà treballar en la preimpressió, on cuidarem tots els detalls perquè el resultat final sigui excel·lent. Un cop la tinguem impresa passarà al nostre taller d’enquadernació, on les mans dels nostres professionals la deixaran impecable perquè puguis entregar-la.\nAmb la teva comanda estaràs ajudant a fer possible el nostre projecte social a través de la generació d’ocupació per a persones en situació de vulnerabilitat social. L’equip de treball que realitza aquestes tasques està format per 6 persones, 4 de les quals amb discapacitat intel·lectual i del desenvolupament.\nTesis tapa tova\nLes cobertes s’imprimeixen a color sobre una cartolina o paper estucat de 300 grams al que podem donar-li un acabat laminat brillant o mat. Aquest tipus d’enquadernació és la més habitual en tesis.\nEnquadernació fresada o cola calenta\nMida A4 / B5\nInterior imprès a color en paper de 90 gr.\nCobertes impreses a color, laminades brillant o mat, en paper estucat de 300gr\nIdeal per quantitats superiors a 10-15 unitats i inferiors a 250-300 pàgines\nPreu 200 pàgines a color: Des de 30 €/unitat\nEnquadernació cosida americana\nInterior imprès a bn/color en paper de 100 gr.\nCobertes impreses a color, laminades brillant o mat, en cartolina o estucat de 300gr\nIdeal per quantitats inferiors a 10 exemplars. El cosit americana proporciona durabilitat al enquadernat de fulls solts. Permet enquadernar fins 400 pàgines sense problemes\nPreu exemple 200 pàgines color: Des de 36 €/unitat\nLa tapa dura li donarà a la teva tesi un toc més elegant. Les cobertes seran de cartró de 2 mm folrat amb paper imprès a color, amb acabat laminat brillant o mat. També podem oferir el mateix enquadernat amb folrat de símil pell sobre el qual podràs posar-li una estampació en daurat o platejat.\nEnquadernació cosida americana, llom arrodonit, amb capçada\nInterior imprès a bn/color en paper de 100 gr\nCobertes: cartró de 2mm folrrat amb paper imprès a color, laminat brillant o mat\nIdeal per quantitats inferiors a 10 exemplars. El cosit americana proporciona durabilitat a l’enquadernat de fulls sueltos.\nPreu exemple 6 exemplars de 200 pàgines color: 238 + 4%IVA = 247,52 euros\nCobertes: cartró de 2mm folrat amb paper imprès a color, laminat brillant o mat\nIdeal per quantitats inferiors a 10 exemplars. El cosit americana proporciona durabilitat a l’enquadernat de fulls solts.\nPreu exemple 200 pàgines color: Des de 47 €/unitat\nTapa Dura símil pell, gravada amb hotstamping daurat o plata.\nCobertes: cartró de 2mm folrat amb material d’enquadernació símil pell de diversos colors.\nEnquadernació cosida americana amb o sense estampació, llom arrodonit amb capçada.\nPreu exemple 200 pàgines color, amb cobertes gravades al llom i portada*: Des de 65 €/unitat\n*El preu pot variar segons el nombre de gravats necessaris en funció de la superfície a estampar.\nImpressió i enquadernació de tesis doctorals i publicacions científiques


Exposició “CRIA. Ana Álvarez-Errecalde” – Ateneu de Vic\n04.11.2016 / 19:30\nExposició “CRIA. Ana Álvarez-Errecalde”\nComissària: Ana M Palomo, professora de la UVic-UCC\nLa creadora Ana Álvarez-Errecalde presenta una exposició fotogràfica a propòsit de la seva experiència sobre la maternitat. Habitualment treballa atorgant protagonisme al cos humà i les seves obres mantenen una íntima relació amb la feminitat, la maternitat i també alguns dels seus efectes col·laterals i socials. Álvarez-Errecalde ha basat bona part de la seva trajectòria artística en treballs pròxims a la seva intimitat i/o en experiències de col·laboració amb col·lectius lligats a reivindicacions femenines i altres d’adscrits a la denúncia social.\nAna Álvarez-Errecalde va néixer a Bahía Blanca, Argentina, i actualment viu a Barcelona. Els seus treballs artístics inclouen la fotografia, el vídeo i la instal·lació. S’han pogut veure obres seves\nal Centre de Cultura Contemporània (CCCB) i al Centre d’Art Santa Mònica de Barcelona, al Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires (MALBA), al Dokumentarfilm de Kassel, etcètera. La seva obra forma part de col·leccions privades i ha tingut repercussió a mitjans escrits com La Vanguardia o El Periódico. També ha rebut molts premis per la seva labor artística. És mare de dos nens i una nena, que són la seva inesgotable font d’inspiració.\nActivitat coorganitzada amb l’Escola d’Art i Superior de Disseny de Vic Col·labora: Estudis de Gènere: Traducció, Literatura, Història i Comunicació (GETLIHC)\nRambla de Sant Domènec, 24, 08500 Vic, Barcelona + Mapa de Google\n« Documental – D’aliats a massacrats. Els últims de Filipines, 2014\nAndreu Febrer, trobador, poeta i gramàtic »


Un projecte de la UPC proposa restaurar la costa europea amb solucions naturals i carboni blau. - Benvinguts al Món Rural\nLes regions costaneres estan experimentant una degradació progressiva i riscos creixents a causa de l'acció humana.\nEl Laboratori d’Enginyeria Marítima (LIM) de la Universitat Politècnica de Catalunya · BarcelonaTech (UPC) lidera un projecte europeu per restaurar la costa i adaptar-la als efectes del canvi climàtic. Es tracta d’un pla de xoc per als propers quatre anys, finançat per la Unió Europea dins de les polítiques del Pacte Verd Europeu (Green Deal), que inclou projectes pilot al Delta de l’Ebre i en altres punts de la Mediterrània, el Bàltic, el mar Negre i el mar del Nord.\nLes regions costaneres estan experimentant una degradació progressiva i riscos creixents a causa de l’acció humana. Tenen les densitats de població més altes del món i s’estan desenvolupant i urbanitzant més ràpidament que les regions de l’interior. No obstant això, també es troben entre els entorns més productius i biodiversos, amb un potencial d’emmagatzematge de carboni important i, sovint, subestimat, que és el carboni blau costaner, capturat pels ecosistemes costaners.\nAra, el projecte europeu Large Scale RESToration of COASTal Ecosystems through Rivers to Sea Connectivity (REST-COAST) es planteja reduir els riscos costaners, millorar la biodiversitat i desenvolupar carboni blau costaner per mitigar els efectes del canvi climàtic. Un pla d’acció a quatre anys vista per restaurar la costa que serà replicable i escalable a qualsevol costa del planeta. El projecte, iniciat aquest mes d’octubre i finançat amb 18,4 milions d’euros dins del programa europeu Horizon2020, pretén alinear una protecció costanera ‘descarbonitzada’ amb una contribució a la mitigació del clima mitjançant el carboni blau costaner, altament eficient si es compara amb altres ecosistemes terrestres.\nREST-COAST, liderat per l’investigador Agustín Sánchez-Arcilla, director del Laboratori d’Enginyeria Marítima (LIM) de la UPC i professor de l’Escola de Camins, és l’únic projecte dins del Pacte Verd Europeu (Green Deal) centrat en la restauració de la biodiversitat i els serveis ecosistèmics en zones costaneres. Els científics analitzaran 12 punts crítics de la costa europea en situació de vulnerabilitat, entre els quals s’inclouen tres projectes pilot principals: al Delta de l’Ebre, al Waddensea al Mar del Nord i a la Llacuna de Venècia, a l’Adriàtic. De manera complementària, s’estudiarà una llacuna al Bàltic, una badia al Mar Negre, el delta del Roine i la badia d’Arcachon, a la costa Atlàntica francesa, i les costes baixes a Sicília, Itàlia, i Nahal Dalia, a la costa d’Israel.\nEls resultats previstos en el projecte revertiran en avenços en la tècnica, el finançament i les polítiques de restauracions costaneres a gran escala, i comportaran accions i solucions basades en la natura. A través de blocs de solucions naturals s’augmentarà la connectivitat per al continu riu-delta-estuari-costa-mar. Per a això s’utilitzarà un enfocament coordinat per als diferents casos pilot a Europa, i s’empraran els últims avenços en modelatge i mesures, tècniques de restauració de la biodiversitat, nous mitjans de co-finançament i avenços en la integració de la gestió i les polítiques aplicables. Així mateix, es desenvoluparan sistemes d’alerta primerenca, per millorar la sostenibilitat de la costa i prevenir els impactes de temporals, com els que va provocar la tempesta Glòria del 2020, temporals futurs que poden provocar una pujada del nivell del mar considerablement més elevada que l’actual.\nUn laboratori climàtic al Delta de l’Ebre\nLes solucions per al cas pilot del Delta de l’Ebre es basen en la connectivitat riu-delta-costa, en la durabilitat dels recursos sedimentaris mitjançant la diversitat i en un monitoratge que doni suport al manteniment. Concretament, algunes de les intervencions previstes són el ‘by pass’ o ‘back pass’ de sediments i l’amortiment de la hidro-morfodinàmica per contrarestar els efectes de la pujada del nivell del mar. Com a conseqüència del canvi climàtic, la pujada del nivell del mar, l’acció de les onades i altres factors, com les corrents que es generen en trencar les onades, provoquen que el sediment es mobilitzi, que es trenqui la barra del Trabucador, que la platja es quedi sense sorra o que es tanqui progressivament la gola de l’hemidelta nord (El Fangar). Per això els científics desenvoluparan mesures basades en la natura que ajudin a minorar aquests efectes.\nTambé es preveu l’actuació anticipada mitjançant el sistema d’alertes quan la previsió indiqui tempestes extremes i analitzar la interacció aigua-sediment-ecosistema sota condicions de clima present i sota un escalfament artificial que simuli les condicions de clima futur, per valorar com evolucionaran els serveis ecosistèmics. Aquesta anàlisi es realitzarà in situ al Delta de l’Ebre mitjançant la instal·lació d’una cabina de control de paràmetres ambientals com a laboratori climàtic temporal.\nEl projecte contribuirà a donar una resposta sostenible a la crisi climàtica i ajudarà a protegir ecosistemes i biodiversitat costaners, únics i difícils de restaurar quan sobrepassen certs límits de degradació. En l’àmbit europeu, el projecte inclourà mesures per aconseguir una Europa neutra d’emissions contaminants el 2050. RES-COAST aglutina 38 socis de 11 països: Alemanya, Bulgària, Espanya, França, Holanda, Itàlia, Israel, Polònia, Regne Unit, Suïssa i Turquia. Els socis espanyols són, a més del LIM i el Centre Internacional d’Investigació i de Recursos Costaners de la UPC, Eurecat; Albirem; la Universitat Politècnica de Madrid; el Departament d’Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural de la Generalitat de Catalunya i l’Agència Catalana de l’Aigua (entitat vinculada al Departament); el Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic, i l’ONG SEO-Birdlife.\nPer a aquestes zones costaneres altament vulnerables el projecte avaluarà com les solucions naturals redueixen els riscos d’erosió i inundació, i com es pot millorar la qualitat de l’aigua en zones costaneres per aconseguir un litoral més resilient als factors climàtics.\nEtiquetes: BarcelonaTechDelte de l'EbreLaboratori d'Enginyeria MarítimaLIMUniversitat Politècnica de CatalunyaUPC


La Pobla de Vallbona resoldrà les finals individuals d'escala i corda de tecnificació - PilotaViu\nDimarts, 10 de juliol de 2018 a les 09:30h\nLes competicions individuals d'escala i corda sub-18 i sub-23 finalitzen esta setmana en el trinquet de la Pobla de Vallbona, amb la presència dels jugadors més destacats d'esta temporada.\nEl dimecres 11 de juliol, a partir de les 18 hores es disputaran les finals de l'XI Campionat Individual sub-23 d'escala i corda en el trinquet de la Pobla de Vallbona. En la final per la tercera plaça jugaran David d'Algímia i Salva d'Alginet. En la final absoluta s'enfrontaran José Salvador de Quart de les Valls i Guillermo del Puig, jugadors que han demostrat en els últims mesos la seua projecció i el seu bon estat de forma. Els dos finalistes s'han classificat per a disputar la prèvia de l'individual professional de la modalitat que començarà en el mes de setembre.\nEl dijous 12 de juliol, a partir de les 18 hores, començaran les finals del XIII Individual sub-18 en el trinquet de la Pobla de Vallbona, que viurà dos jornades de finals amb les millors promeses. En la final per la tercera plaça jugaran Mario de Riba-roja i Yago de Castalla. En la final absoluta s'enfrontaran Vicent de Vinalesa i Jesús d'Alfara d'Algímia. Estos quatre jugadors van, a poc a poc, consolidant-se en les primeres partides dels trinquets. La setmana finalitzarà amb una concentració en la localitat de Massalfassar divendres que ve 13 de juliol on els esportistes del programa de tecnificació realitzaran entrenaments i partides en les modalitats d'escala i corda i raspall, a partir de les 17.30 hores.


• Entre el mes d’octubre d’enguany i abril del 2018, es durà a terme una sèrie d’actes culturals referents al “I Congrés d’Història sobre la primera frontera meridional valenciana de 1244 a partir del Tractat D’Almisrà”.\nTags: Banyeres de Mariola, Onil, Tractat d’Almisrà\nEntre el mes d’octubre d’enguany i abril del 2018, es durà a terme una sèrie d’actes culturals referents al “I Congrés d’Història sobre la primera frontera meridional valenciana de 1244 a partir del Tractat D’Almisrà”.\nEl congrés, que es desenvoluparà als distints pobles de la frontera històrica (des de La Font de la Figuera fins a La Vila Joiosa), ha sigut organitzat per l’Associació Cultural del Tractat d’Almisrà, l’Institut d’Estudis de les Valls de Mariola, el CAHEA, la seu universitària de la Universitat d’Alacant i la Càtedra d’Antoni Miró d’Art de la UA.\nBanyeres serà la primera localitat on s’inicien els actes, la ponència porta el títol de “La configuració dels patronatges locals. Al voltant de Sant Jordi” i es realitza a càrrec de Josep Lluís Santonja, Doctor en Història Moderna per la Universitat d’Alacant i Director de les Biblioteques i Arxiu d’Alcoi. A la Casa de la Cultura, el dia 13 d’octubre.\nAl dia següent, l’historiador Josep David Garrido i Valls realitzarà la xerrada “Les ambaixades d’Onil, Història i Ficció”, a la Sala Eusebi Sempere del Palau Marquès de Dos Aigües d’Onil.


El compromís del futbol\nM’agrada molt el futbol com a espectacle, no ho negaré, però donades les actuals circumstàncies penso que el millor hauria estat donar les competicions per concloses\nActualitzada 16/06/2020 a les 07:00\nTorna la lliga. Aquesta nit (dissabte passat) juga el Mallorca contra el Barcelona a Son Moix, sense públic. D’ací a una estona aniré a casa d’un amic, soparé amb ell i veurem el partit.\nEm fa il·lusió que es torni a jugar? Si he de ser sincer: no gaire. M’agrada molt el futbol com a espectacle, no ho negaré, però donades les actuals circumstàncies penso que el millor hauria estat donar la lliga i les competicions d’aquest any per concloses, o potser esperar setembre i decidir si es podia acabar la temporada actual, i, a partir d’aquí, potser començar la següent amb un format més reduït, al gener.\nNo cauré en el tòpic, encara que sigui molt cert, de parlar dels sous dels jugadors i altres històries. El futbol mou molts diners i hi ha moltíssims interessos pel mig, i, tot i que les quantitats són astronòmiques, també és veritat que permet que fora de l’elit molta altra gent pugui viure del futbol o altres aspectes relacionats amb aquesta activitat, i, per sortir de l’embolic, embolicant-me una mica més, si em donen a escollir, i puc caure en un altre tòpic, molt cert, existeixen altres activitats i ocupacions, l’estament i la despesa militar, per exemple, que s’emporten la major part del pressupost de governs i nacions i que no tenen cap sentit, ni lògica.\nPerò retornant al futbol sembla una mica absurd que, si la societat ha fet un esforç enorme per combatre la Covid-19, decideixin reprendre la competició tan aviat per molt que de moment no es permeti a la gent anar als estadis.\nNo hauria estat més prudent respectar la classificació actual i donar la lliga per acabada? I si no hi ha més remei que complir les condicions pactades amb drets televisius i patrocinadors, no haurien pogut esperar a setembre, a veure què passava?\nAra fa calor i no és la millor època de l’any per jugar a futbol, i menys amb l’actual ritme de partits, dos o tres per setmana.\nI el mateix succeeix amb les competicions europees; cancel·lar-les durant un any, o reprendre-les al setembre, queden pocs partits, i endarrerir el començament de la nova edició al gener. A fi de comptes, la Champions cada any s’atura dos mesos a l’hivern; sols era qüestió de fer córrer una mica el calendari.\nQueden deu partits de lliga, que són molts. Ens banyarem i passarem calor amb el futbol; desprès farem una breu pausa i sant tornem-hi.\nNo sembla la solució és encertada. Com en quasi tot, els diners i els compromisos manen.\nI, en general, tampoc sembla que l’actual crisi ens hagi fet reflexionar gaire. Si apliquem el factor futbol, a tots els àmbits de la vida, aviat hi haurà un fotimer de gent per tot arreu que oblidarà protegir-se; els avions aniran plens, el petroli continuarà cremant, la sanitat seguirà manca de recursos, i tot seguirà més o menys igual.\nSí clar, donar la lliga per acabada i que guanyin els teus per decret i perqué tu ho dius. Home, juga-t'ho al camp, no? Sort que hi ha criteri fora del teu jardí!\nQue farem sense futbol? va dir.."Un pa regalat cada determinat temps és un bon placebo, és capaç de castrar les masses i desviar la seva energia revolucionària, hipnotitzats per la pilota, els obrers s'atrofien la seva consciència i es deixen portar com un ramat pels seus enemics de classe".\nLa gent no és tant tonta com t'ho imagines. Quin és el teu placebo? Doncs gaudeix-lo i deixa viure...\n#1 Que farem sense futbol?\n"Un pa regalat cada determinat temps és un bon placebo, és capaç de castrar les masses i desviar la seva energia revolucionària, hipnotitzats per la pilota, els obrers s'atrofien la seva consciència i es deixen portar com un ramat pels seus enemics de classe".


Blog de Ferran Alexandri: El pi de l'aplec\nEl Pi de les Tres Branques, un pi roig de 25 metres d'alçària, s'aixeca al mig del pla de Campllong, al municipi de Castellar del Riu, al Berguedà. És, sens dubte, un símbol nacional de Catalunya. És per això que quan els directius del Centre Excursionista de Catalunya em van encarregar de fer una promoció sobre el proper Aplec Excursionista dels Països Catalans, que se celebrarà a Berga del 5 al 8 de desembre, vaig pensar de seguida en aquest símbol.\nEm semblava més adient que no pas el Pedraforca. De fet, era el millor símbol possible, perquè és sabut que amb el desenvolupament de l'excursionisme científic, que es produí a finals del segle XIX, aquest arbre venerat ja des del segle XVII, va servir com a centre d'aplecs i cantades. Aviat fou considerat un símbol de la pàtria, cantat per molts poetes, entre els quals Jacint Verdaguer.\nL'any 1915 el pi ja era mort, però al seu entorn se celebra anualment, des del 1980, una diada d'afirmació nacionalista, el tercer diumenge de juliol. El 1987 va ser declarat arbre monumental i objecte d'especial protecció. Quan el maig del 2014, en una acció vandàlica, li van serrar una de les branques, el pi havia de cobrar aquest mateix any, tan emblemàtic per al nostre país, un símbol més reforçat encara, sobretot si podia ser l'emblema del 38è Aplec Excursionista dels Països Catalans, organitzat enguany pel Centre Excursionista de Catalunya.\nPer això vaig demanar a Toni Inglès, el dissenyador de la revista Muntanya, la qual dirigeixo i edito, que realitzés un pòster per anunciar aquest aplec amb aquesta fotografia de Cèsar August Torras, en un moment en què l'arbre es mostrava en tota la seva esplendor. El resultat no podia ser millor:\nPublicat per Ferran Alexandri a 19:33


Entrevista a Berta Serra: "Treballem per una universitat pública, democràtica, feminista, inclusiva, valenciana i sostenible." - Revista Saó\nEntrevista a Berta Serra: “Treballem per una universitat pública, democràtica, feminista, inclusiva, valenciana i sostenible.”\nVicent Olmos @VicentOlmos2\nFotografia: Clàudia Serra\n«Per al bea és fonamental la defensa de la nostra llengua, que a hores d’ara, dissortadament, encara està minoritzada a la universitat»\n«Cal exigir un bon coneixement del català al personal d’administració i serveis i als professors per tal d’evitar incompliments»\n«Sempre hem lluitat per aconseguir una universitat pública totalment gratuïta: l’any passat vam traure una baixada del 15 % de les taxes universitàries gràcies a la pressió exercida, sobretot, pels estudiants»\n«En el BEA compartim la idea de ser la universitat d’un país on hi haja el dret a expressar-se lliurement i on es respecten les diferències de pensament»\nFa deu anys, Berta Serra tenia deu anys. A l’escola, la mestra va demanar als alumnes que entrevistaren algú com a exercici de classe. Cada alumne i cada alumna a qui volguera. Ella em va triar a mi: l’editor del seu pare. Vaig quedar ben content de l’entrevista, tot s’ha de dir… Ara és una estudiant de tercer de Filologia Catalana que acaba de ser elegida secretària general del Bloc d’Estudiants Agermanats (BEA), consellera de govern i claustral de la Universitat de València.\nÉs reflexiva i, abans de respondre, pensa un moment què dirà. No improvisa. Es declara valencianista i d’esquerres. Sense oblidar els interessos dels estudiants, que és el seu leitmotiv, el BEA treballa per l’excel·lència de la universitat pública i per estendre la consciència nacional en tots els àmbits de la institució, i no només entre els estudiants. Ara mateix compta amb vint-i-cinc claustrals dels setanta-cinc que corresponen als estudiants. És des de fa anys —gairebé des de la seua creació el 1984— la primera força sindical dels alumnes al màxim òrgan de representació de la primera institució acadèmica del país.\n—Estudis, exàmens, treball al BEA. Per què t’hi has implicat i com ho compagines?\n—El primer any que vaig entrar a la Universitat seguia a través de les xarxes les activitats del BEA i d’altres sindicats que em semblava que també donaven suport a la llengua catalana, a la cultura del país, a l’escola pública, etc., però encara no estava acostumada al funcionament de la universitat. Tot i això, un amic, Samuel Fenollosa, sempre m’insistia perquè entrara a conéixer el BEA. Quan vaig començar segon a la facultat, un dia el vaig acompanyar a la pròxima assemblea. Era la segona setmana del curs, si ho recorde bé, i parlaven sobre el referèndum que es faria a Catalunya l’1 d’octubre. Des d’aquell moment sóc membre del BEA.\nPel que fa als estudis, exàmens, etc., és cert que som un sindicat molt actiu i que, a més de les assemblees periòdiques, pràcticament cada setmana del curs fem alguna activitat, però com que tenim exàmens i treballs a fer, durant els últims mesos del quadrimestre intentem baixar un poc el ritme per tal de centrar-nos més en els estudis.\n—Una universitat pública, democràtica, feminista, inclusiva, valenciana i sostenible. Tot i que el BEA ja ha fet trenta-quatre anys de vida, sembla que encara hi ha feina a fer en tots aquests terrenys…\n—I tant que sí, és cert… Sense deixar de banda la resta dels pilars del BEA, últimament ens estem movent més en la vessant feminista, inclusiva i sostenible. Des del nostre punt de vista, són els àmbits on més mancances hi ha pel que fa als hàbits i inèrcies de comportament que afecten l’estructura universitària. Ara bé, no hem d’oblidar que en l’àmbit lingüístic i cultural, com bé dius, queda molta feina a fer. Per al bea és fonamental la defensa de la nostra llengua, que a hores d’ara, dissortadament, encara està minoritzada a la universitat.\n—Fa poc que ha canviat l’equip de govern de la Universitat de València. Quines són les qüestions que, des del punt de vista dels estudiants, serien més urgents escometre?\n—Com a sindicat universitari defensem la democràcia directa i estem en contra de la representació i ponderació estamental que s’aplica en l’elecció dels òrgans de govern. Voldríem aconseguir una representació més equilibrada dels diferents estaments de la comunitat universitària i un major pes dels estudiants en la presa de decisions. A més, demanem: una baixada significativa dels preus dels màsters, que són excessius; un procés de recuperació progressiva dels serveis que han estat externalitzats, com ara els de cafeteries, reprografies, neteja i seguretat; reduir i unificar els preus de les cafeteries per a fer-les més assequibles, amb menús adaptats a les diverses necessitats alimentàries…\n—Un dels temes que ha preocupat sempre el BEA, i en la reivindicació del qual sempre ha estat capdavanter, és el de la docència en valencià. Com veieu aquesta qüestió ara mateix. Esteu d’acord amb la posició del nou equip de govern?\n—Demanem que es respecte i es comprove el Pla d’Increment de la Docència en Valencià en totes les facultats. Actualment, el nivell assolit és només del 40 %. No és admissible un percentatge tan baix després de tants anys de reivindicacions. Cal accelerar el canvi… Però, a més, el perill més gran ja no és en quin punt ens trobem segons les estadístiques oficials, sinó si realment es compleix o és només teòricament. Hi ha classes que consta que són impartides en valencià, però en la pràctica ho són en castellà…, bé per incapacitat dels docents (real o suposada), bé per alguna demanda esporàdica i irresponsable que posa en risc el dret dels alumnes a rebre les classes en valencià. És necessari sancionar aquells docents que infringeixen el reglament sobre política lingüística i cal exigir un bon coneixement del català al personal d’administració i serveis i als professors per tal d’evitar incompliments. Com a mesura per a la normalització lingüísticaa la Universitat i no només pel que fa a la docència. Així mateix, demanem l’obligatorietat de disposar de tot el material docent en valencià, com també la retolació i la documentació oficial.\n—Quina és la vostra posició pel que fa a les taxes de la universitat? Ja sé que aquesta és una prerrogativa de la Generalitat, però unes taxes que s’acosten més a les d’una universitat privada que a les d’una pública no són gaire recomanables si volem universitats públiques de qualitat i inclusives.\n—Com et deia, aquest és un dels punts fonamentals de les nostres demandes; sempre hem lluitat per aconseguir una universitat pública totalment gratuïta. L’any passat vam traure una baixada del 15 % de les taxes universitàries gràcies a la pressió exercida sobretot pels estudiants. El curs 2011-2012 vam iniciar la campanya «Insubmissió per la pública» que va tindre molt de ressò i ens va ajudar a crear el clima per a fer aquest primer pas en la baixada de taxes, en la qual continuem treballant.\n—Quin paper jugueu els estudiants en el Claustre de la universitat? Quina influència teniu en el govern de la institució?\n—No estem en absolut d’acord amb la jerarquització estamental que regeix el govern de la universitat. Els estudiants conformem el 80 % de la comunitat universitària, però sols representem el 25 % del Claustre i el 10 % del Consell de Govern. És evident que hi ha una sobrerepresentació del professorat que se situa en el nivell més alt de l’escalafó. Aquest és el motiu pel qual una gran part dels suggeriments o de les propostes dels estudiants no s’aproven o són ignorats pels equips rectorals. És el que va ocórrer, per exemple, amb l’intent per part dels estudiants de retirar la proposta de nomenar doctor honoris causa l’empresari Juan Roig, amb la qual no estem d’acord.\n—I des del punt de vista nacional, de país? Us marca algun tret diferent de la resta de sindicats d’estudiants?\n—Si hi ha algun tret que ha caracteritzat el BEA des del seu inici i que ens ha distingit d’altres sindicats és el compromís per la llengua i per la cultura del País Valencià. En aquest sentit, ens sentim lligats a tot allò que ens afecta com a valencians. Val a dir, però, que altres sindicats s’han anat acostant a aquest ideari; coincidim bastant amb el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC).\n—Les dones heu anat prenent protagonisme en els darrers anys en tots els àmbits universitaris, com no podia ser d’una altra manera. Evidentment, també al BEA.\n—Certament, és així. A la darrera assemblea gairebé totes érem dones. A les passades eleccions vam elaborar llistes cremallera i paritàries en cada facultat. Ara mateix, som precisament dues dones, la meua companya Aitana Cabedo (secretària d’Organització) i jo les responsables del funcionament intern del BEA\n—Quina és la posició del BEA respecte de la política valenciana, de la gestió del Govern del Botànic?\n—Som un col·lectiu d’estudiants independent de qualsevol partit polític. Ara bé, és evident que faríem costat a un govern que fos realment valencianista i d’esquerres. Amb l’actual govern hi ha hagut millores, sobretot pel que fa a la presència de la llengua a les institucions i al carrer, això no es pot negar. Tot i això, personalment, em pregunte per què no hi ha hagut una protesta explícita i rotunda contra les injustícies viscudes a Catalunya per part de les institucions polítiques del nostre país. Ho he trobat a faltar…\n—Teniu contactes amb els sindicats de les universitats de parla catalana, almenys amb els que tenen punts en comú amb el vostre ideari? Com es concreta això? Hi col·laboreu?\n—Cal mantenir vincles i crear-ne de nous amb altres col·lectius d’estudiants, sobretot si mantenen posicions semblants a les nostres. Al País Valencià confluïm puntualment amb FEU, Acontracorrent i SEPC, així com amb sindicats sectorials de cada facultat. Als Països Catalans, hem tingut contacte amb Universitats per la República. Hem col·laborat conjuntament en manifestacions, campanyes, congressos i convocatòria de vagues.\n—Com veieu la situació a Catalunya? El procés per la independència també ha mobilitzat els sindicats d’estudiants. Quina és la vostra posició sobre això?\n—La situació a Catalunya és terrible. Una vegada més, els governs de l’Estat han mostrat com són d’implacables quan no se segueixen les directrius espanyolistes. El dret a l’autodeterminació dels pobles, el dret a decidir, ha estat —i està— durament perseguit i castigat. Des del BEA ho hem lamentat. Ens hem manifestat públicament per l’alliberament dels presos polítics i pel restabliment de les vies polítiques de discussió i compromís.\n—Les universitats catalanes en primer lloc, però ja s’hi ha sumat una trentena de tot l’Estat si no vaig errat, van iniciar una consulta que té una forta càrrega política. La pregunta als universitaris enquestats té a veure amb la forma de govern de l’Estat (monarquia o república?). A la Politècnica i a la d’Elx ja s’han dut a terme. Quan li tocarà a la de València i quina campanya farà el BEA? Quina creus que és majoritàriament la posició dels estudiants?\n—A la Universitat de València, els estudiants preparem la convocatòria del referèndum a través de l’Assemblea General d’Estudiants, que és el màxim òrgan de representació dels estudiants a la universitat.\nForme part del BEA perquè compartisc amb les companyes i els companys la idea de ser la universitat d’un país on hi haja el dret a expressar-se lliurement i on es respecten les diferències de pensament. L’Estat espanyol, monàrquic, no sembla respondre a aquesta idea. El BEA és republicà.


CEIP SANT JOAN DE MORÓ: El Poble\nSant Joan de Moró es troba en la comarca de la Plana Alta, en les terres planes del Plà de Moró, prop de la Rambla de la Viuda, amb un paisatge de cultius de secà, principalment ametllers i oliveres, amb alguns pinars escampats per les muntanyes pròximes com el Tossal del Mollet. Constitueix un poble de base rural i agrícola, on la indústria de la ceràmica ha suposat una estirada econòmica important des de la dècada\ndels anys 70, produint un canvi estructural importantíssim, a causa de la seua proximitat a L'Alcora.\nHISTÒRIA Diversos pobles han habitat les terres de Sant Joan de Moró, els íbers i els romans van deixar la seua important empremta en el Mas de Flors, els musulmans en diverses alqueries i els cristians que van crear un nucli poblacional després de la Reconquesta. El primer indici del municipi cal buscar-lo més concretament en l'anomenat Castell de Moró, de l'existència del qual es té notícies ja l'any 1100, que es troba enclavat en el Tossal del Mollet a quasi 700 metres d'altura, formant part del cinturó defensiu del Castell de Montornés.\nSant Joan de Moró es va segregar de Vilafamés en 1990. Des d'aleshores ha evoluacionat molt en distints aspectes: infraestructures, serveis, població... Un poble tranquil i rural que s'ha transformat en un poble on la indústria i els serveis són la base del creixement.


El Mallorca B, sense camp\nAhir s'entrenà a Son Bonet i Inca i avui ho fa al Prínceps\nQuan el Mallorca B aconseguí a la temporada passada l'ascens a Segona Divisió A, molts es pensaren, entre ells el mateix entrenador del filial Jesús Linares, que els problema de falta de camp d'entrenament s'havia acabat, però ni prop fer-s'hi.\nMalgrat que el segon equip vermellenc es troba en una categoria tan competitiva i professionalitzada com la divisió de plata del futbol espanyol, aquest problema de la temporada passada continua.\nQuan varen arreglar com es va poder les instal·lacions de Son Bonet, lloc habitual d'entrenament del filial, i juntament amb els camps de Son Bibiloni, on entrena el primer equip, es va pensar que el Mallorca B s'exercitaria amb les suficients condicions que exigeix una Segona Divisió.\nPerò després d'una pretemporada i de set partits de Lliga, el filial encara no ha trepitjat Son Bibiloni. El tècnic del primer equip Héctor Cúper, ho té prohibit, així com el fet que entreni en el Lluís Sitjar. A això hem d'afegir que Jesús Linares només te permís per dirigir els seus entrenaments tres pics per setmana en Son Bonet; sembla que la culpa és del dolent manteniment de la gespa. Això provoca que setmana rere el Mallorca B s'hagi de cercar la vida per poder entrenar-se amb condicions. Ahir horabaixa per exemple, l'equip vermellenc va haver d'entrenar a correcuita al Nou Camp d'Inca, ja que a les set, el conjunt local, el Constància, havia de començar la seva sessió preparatòria.\nI avui matí, el Mallorca B s'entrenarà en el poliesportiu Prínceps d'Espanya. Ahir li varen donar permís per entrenar-s'hi, cosa que significa que Linares no pot preparar els seus entrenaments amb suficient antelació. I així setmana rere setmana. A més, la gespa del camp d'entrenament del Prínceps d'Espanya no es troba en les millors condicions per a un equip professional. Que li demanin al defensa del filial Raül València, que arrossega des de la temporada passada una tendinitis que el fa estar de baixa.\nEl setè classificat de la Segona Divisió, per davant d'equips com el Compostel·la, no té camp d'entrenament propi.


Aplicacions clíniques: SIFVEINFINDER\nLa malaltia de cèl·lules falciformes (SCD) és una malaltia hereditària dels glòbuls vermells caracteritzada per la manca de glòbuls vermells sans per transportar l'oxigen a tot el cos. [...]\nUna embòlia pulmonar és una obstrucció temporal de les artèries que porten la sang als pulmons. Un o més coàguls de sang són els culpables. Si tu [...]\nUna microinfusió facial és una tècnica de cura de la pell no quirúrgica i mínimament invasiva dissenyada per millorar la salut i l'aspecte de la teva pell. El col·lagen i l'elastina són naturals [...]\nÚs del cercador de venes als centres de cura geriàtrica\nEls centres d'atenció geriàtrica ofereixen experts sanitaris com infermeres, neuropsicòlegs, fisioterapeutes i treballadors socials especialitzats en l'atenció a la gent gran per tal de [...]\nL'ús dels cercadors de venes als laboratoris ANA\nEls ANA són una forma d'anticossos coneguda com a autoanticossos i són creats pel sistema immunitari, igual que altres anticossos. Els autoanticossos causen malalties per [...]\nCercador de venes que ajuda a la recollida de sang per a un estudi de laboratori\nLa recollida de sang per a estudis de laboratori requereix un mètode invasiu de canulació, que requereix una correcta selecció de la vena. Tanmateix, la canulació suposa un repte per als metges, especialment la canulació [...]\nPot 26, 2022\nL'ús del cercador de venes en la realització d'esclerosi venosa a les extremitats inferiors\nL'esclerosi venosa, també coneguda com a insuficiència venosa, s'ha relacionat amb l'esclerosi múltiple (EM). Es refereix el retorn de sang a les venes causat per vàlvules defectuoses [...]\nPot 3, 2022\nTromboembolia venosa (TEV) i localització venosa\nEl tromboembolisme venós (TEV) és una malaltia que inclou la trombosi venosa profunda (TVP) i l'embòlia pulmonar (EP). La TVP i l'EP són ambdues formes de TEV, però ho són [...]\nLocalització de vena i tromboflebitis venosa profunda\nLa tromboflebitis és un procés inflamatori que fa que es formi un coàgul de sang i bloquegi una o més venes, generalment a les cames. La vena afectada podria [...]\nTrobada de vena i síndrome post-flebítica\nLa síndrome postflebítica (posttrombòtica) és una insuficiència venosa crònica simptomàtica després de la trombosi venosa profunda (TVP). Les causes de la insuficiència venosa crònica són trastorns que produeixen hipertensió venosa, generalment [...]


La Seu d'Urgell acollirà la copa del món de canoe slalom\nEs disputarà del 7 al 9 de setembre al Parc Olímpic del Segre\nper Redacció 29/08/2018 18:30h\nLa Seu d'Urgell esdevindrà novament la capital mundial del piragüisme del 7 al 9 de setembre amb la disputa de la cinquena i última prova de la Copa del Món 2018 de Canoe Slalom que acollirà el Parc Olímpic del Segre en les modalitats de caiac individual (K1), canoa individual (C1) i canoa mixta (C2Mx). Per segon any consecutiu que el Parc Olímpic del Segre de la Seu d'Urgell acull les finals de la Copa del Món de Canoe Slalom, amb la presència dels millors palistes i canoistes mundials i prèvia al Mundial que es disputarà l'any 2019 a la Seu d'Urgell i també a Sort. A la Copa del Món de Canoe Slalom del Parc Olímpic del Segre hi participaran 471 palistes de 41 països amb un total de 300 embarcacions, en una prova que té la col·laboració de la Diputació de Lleida.\nLa roda de premsa de presentació d'aquest important esdeveniment esportiu d'àmbit internacional, celebrada aquest dimarts a la Diputació, ha comptat amb la participació del vicepresident tercer de la Diputació de Lleida i vicepresident del Patronat de Turisme, Gerard Sabarich; l'alcalde de la Seu d'Urgell, Albert Batalla; el director del Parc Olímpic del Segre i membre del comitè organitzador, Francesc Ganyet; el representant territorial de l'Esport a Lleida, Joan Segura, i Marta Martínez, campiona d'Espanya 2018. En la seva intervenció Gerard Sabarich ha explicat «que esdeveniments d'aquesta importància tenen d'una banda un retorn econòmic directe per a la ciutat que els acullen, com és el cas de la Seu d'Urgell i la comarca de l'Alt Urgell, però alhora aporten una projecció internacional del món del piragüisme d'aigües braves, de la marca de turisme actiu i els esports d'aventura i de la destinació turística del Pirineu i del conjunt del nostre territori que nosaltres us agraïm».\nPer la seva banda, Albert Batalla ha subratllat la importància que té per a la Seu d'Urgell acollir la darrera prova de la Copa del Món, que en l'àmbit de puntuació té un component de classificació important per a altres competicions que la fa molt atractiva. En aquest sentit, ha explicat que la competició serà molt concorreguda, amb la participació de 417 palistes i unes 300 embarcacions de 41 països d'arreu del món. La primera part del circuit es va iniciar a Liptovsky Mikulas (Eslovàquia) del 22 al 24 de juny; després va anar a Cracòvia (Polònia) del 29 de juny a l'1 de juliol; a Augsburg (Alemanya) del 6 al 8 de juliol, i a Tacen (Eslovènia), on es disputarà aquest pròxim cap de setmana del 31 d'agost al 2 de setembre. La darrera prova se celebrarà a la Seu d'Urgell del 7 al 9 de setembre i serà la que decidirà els resultats finals de la Copa del Món de Canoe Slalom.\nD'altra banda, Batalla ha agraït la cooperació de les diferents institucions, entre les quals la mateixa Diputació de Lleida, perquè «sense la seva col·laboració no seria possible tirar endavant esdeveniments d'aquest alt nivell». També ha tingut paraules d'agraïment per als voluntaris que participen en l'organització, per a tots els atletes que hi competiran i empreses del territori que hi col·laboren. Batalla ha explicat que durant la celebració de la Copa del Món i els dies previs, les places hoteleres de la ciutat estaran plenes i també hi haurà una bona repercussió al sector del comerç, però no ha volgut quantificar l'impacte econòmic que se'n pot derivar per la falta de dades de tot el que comporta una activitat com aquesta, la qual tindrà un impacte mediàtic important.\nUn esdeveniment esportiu amb molt ressò\nPer la seva banda, Joan Segura entre altres aspectes s'ha referit precisament a la repercussió i la visibilitat mediàtica que tindrà aquesta prova mitjançant les retransmissions que es podran seguir per televisió pel canal Teledeporte de TVE i pel canal Esport3 de Televisió de Catalunya, entre altres mitjans.\nFrancesc Ganyet, en nom del comitè organitzador, també ha agraït la col·laboració de les diferents institucions que fan possible l'esdeveniment, a més dels voluntaris, dels esportistes i del Club Cadí. Ganyet també ha remarcat que la Seu d'Urgell s'ha convertit en un punt de referència mundial gràcies a aquest esport, i de cara al Mundial de Piragüisme del 2019 ha assenyalat que la Seu d'Urgell acollirà les competicions de les disciplines d'eslàlom i descens esprint classificatòries per als Jocs Olímpics de Tòquio.\nMarta Martínez, campiona d'Espanya 2018, ha explicat que l'equip espanyol estarà integrat per catorze palistes, deu dels quals viuen i s'entrenen a les instal·lacions del Parc Olímpic del Segre. L'esportista ha volgut destacar com un factor molt gratificant per a la seva persona, però també per al conjunt dels esportistes, l'escalf que rep de la gent de la Seu d'Urgell tant quan va pel carrer com quan es troba a les instal·lacions del parc.\nLa quantitat de curses populars que s'han dut a terme enguany a Lleida