La Fira de l'Oli i les Garrigues adopta mesures anti-covid - Teleponent\nInici Fira de l'oli La Fira de l’Oli i les Garrigues adopta mesures anti-covid\nLa Fira de l’Oli i les Garrigues adopta mesures anti-covid\nEs complementarà amb una fira virtual amb botiga en línia, des d'on es podran comprar els productes dels expositors\nVisitants a la 57a Fira de l'Oli a les Borges\nLa 58a Fira de l’Oli Qualitat Verge Extra i les Garrigues ha obert les inscripcions aquesta setmana amb la convicció de poder celebrar de forma presencial la pròxima edició del certamen, prevista entre el 22 i el 24 de gener del 2021 a les Borges Blanques.\nPer això, ha adoptat una quinzena de mesures pensades per protegir tant els expositors com el públic assistent davant la covid-19. A la vegada, l’edició presencial es complementarà amb una fira virtual amb botiga en línia, des de la qual visitants d’arreu del món podran accedir als respectius comerços electrònics dels expositors inscrits. L’organització també ha assolit el compromís de retornar els diners als expositors en cas que no es pogués acabar celebrant el certamen.\nEntre les mesures que s’adoptaran per evitar contagis, destaquen el control d’aforament permanent i en temps real; el control de temperatura i desinfecció de mans en entrar al recinte; l’ús obligatori de mascareta, neteja i desinfecció freqüents i l’habilitació d’un sentit únic de circulació del flux de visitants, ben delimitat i senyalitzat, especialment d’entrada i de sortida.\nTambé s’instal·laran mampares de metacrilat per protegir els punts d’atenció al públic i els estands; cada estand disposarà de dispensadors de gel hidroalcohòlic al servei del públic i del mateix personal.\nEl certamen també comptarà amb control de processos de ventilació i renovació d’aire i climatització de l’espai, efectuarà seguiment i traçabilitat de contactes; disposarà d’un protocol d’actuació en cas d’incidències i de professionals sanitaris i de seguretat encarregats de vetllar periòdicament pel compliment de les mesures de prevenció recomanades.\nAl marge de les mesures sanitàries, l’Ajuntament de les Borges Blanques també ha decidit subvencionar un 15% les tarifes de la fira respecte a l’edició anterior, tenint en compte les dificultats que viu bona part del sector agroalimentari català arran de la pandèmia. A més, els expositors que s’inscriguin abans de 9 de desembre gaudiran d’un 15% de descompte addicional.\nFira i botiga virtual\nMitjançant la botiga virtual, la fira oferirà als visitants que no es puguin o no es vulguin desplaçar l’oportunitat de comprar els olis i la resta de productes de qualitat del certamen a través d’aquest nou canal de venda i promoció, on també trobaran tota la informació disponible dels productors i la dels fruits del seu treball.\nRetorn dels diners als expositors si no s’acaba celebrant el certamen de forma presencial\nEl regidor de Promoció Econòmica de les Borges Blanques i gerent del Patronat de Fira de les Garrigues, Jordi Ribalta, ha expressat el compromís de retornar íntegrament els imports satisfets pels expositors que s’hagin inscrit en cas que el certamen no es pugui acabar celebrant presencialment i, a la vegada, seran convidats a participar gratuïtament a l’edició de Fira de l’Oli i les Garrigues en format virtual, que es durà a terme igualment.\nMalgrat les circumstàncies adverses, des de l’organització són conscients de “la funció importantíssima de motor econòmic de les Garrigues i de bona part del sector agroalimentari català que compleix el certamen borgenc”.\nPer això fa mesos que treballen en les mesures de prevenció per fer “una fira segura, fins i tot més enllà del que recomanen la Federació de Fires de Catalunya (FEFIC) i les autoritats sanitàries, i parlant amb els productors per adaptar l’edició d’enguany a les necessitats i possibilitats del moment”, ha remarcat Ribalta.\nArticle anteriorAugmenta la preferència pel producte local i les botigues de proximitat amb la covid-19\nArticle següentAugmenta la preferència per productes locals i de proximitat a causa de la covid-19


Haus Mattle Pettneu Am Arlberg Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBahnhofstraße 159a, Pettneu Am Arlberg City Center, Pettneu Am Arlberg, Àustria, 6574 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Haus Mattle\nDissenyat tant per oci com per negoci, Haus Mattle està situat idealment a Pettneu Am Arlberg; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Haus Mattle és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen habitació familiar, instal.lacions de barbacoa.\nL'ambient de Haus Mattle es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent esquí, ping pong, jardí. Haus Mattle és una elecció inteligents per a viatgers a Pettneu Am Arlberg, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nCal que informeu el Haus Mattle de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Maig (31) Abril (38) Març (43) Febrer (34) Gener (22) Desembre (33) Novembre (42) Octubre (35) Setembre (31) Agost (17) Juliol (36) Juny (40) Maig (37) Abril (31) Març (34) Febrer (27) Gener (21) Desembre (24) Novembre (26) Octubre (30) Setembre (27) Agost (11) Juliol (23) Juny (33) Maig (33) Abril (27) Març (32) Febrer (20) Gener (18) Desembre (22) Novembre (22) Octubre (29) Setembre (17) Agost (10) Juliol (19) Juny (21) Maig (20) Abril (27) Març (31) Febrer (19) Gener (23) Desembre (17) Novembre (24) Octubre (21) Setembre (16) Agost (16) Juliol (18) Juny (23) Maig (24) Abril (31) Març (26) Febrer (23) Gener (23) Desembre (19) Novembre (25) Octubre (27) Setembre (24) Agost (15) Juliol (20) Juny (37) Maig (39) Abril (29) Març (36) Febrer (21) Gener (24) Desembre (20) Novembre (26) Octubre (22) Setembre (19) Agost (13) Juliol (22) Juny (28) Maig (27) Abril (26) Març (22) Febrer (19) Gener (15) Desembre (17) Novembre (26) Octubre (17) Setembre (23) Agost (13) Juliol (16) Juny (21) Maig (20) Abril (24) Març (22) Febrer (14) Gener (14) Desembre (17) Novembre (17) Octubre (16) Setembre (19) Agost (10) Juliol (19) Juny (22) Maig (27) Abril (29) Març (27) Febrer (23) Gener (20) Desembre (16) Novembre (18) Octubre (24) Setembre (21) Agost (9) Juliol (19) Juny (26) Maig (23) Abril (19) Març (24) Febrer (20) Gener (14) Desembre (15) Novembre (23) Octubre (22) Setembre (20) Agost (7) Juliol (18) Juny (21) Maig (19) Abril (15) Març (20) Febrer (22) Gener (16) Desembre (11) Novembre (20) Octubre (18) Setembre (14) Agost (7) Juliol (17) Juny (16) Maig (18) Abril (14) Març (25) Febrer (17) Gener (14) Desembre (15) Novembre (20) Octubre (18) Setembre (18) Agost (7) Juliol (16) Juny (21) Maig (19) Abril (20) Març (20) Febrer (19) Gener (13) Desembre (13) Novembre (17) Octubre (15) Setembre (16) Agost (7) Juliol (19) Juny (19) Maig (20) Abril (17) Març (20) Febrer (17) Gener (14) Desembre (16) Novembre (16) Octubre (17) Setembre (15) Agost (5) Juliol (16) Juny (19) Maig (17) Abril (15) Març (13) Febrer (14) Gener (15) Desembre (15) Novembre (17) Octubre (12) Setembre (14) Agost (7) Juliol (14) Juny (15) Maig (21) Abril (16) Març (17) Febrer (19) Gener (20) Desembre (17) Novembre (23) Octubre (20) Setembre (21) Agost (6) Juliol (21) Juny (10) Maig (3)\nCultura i festes\t(456)\nSeguretat ciutadana\t(116)\nCinc minuts de silenci en solidaritat amb el poble ucraïnès\nTot i el poc temps amb què s’ha pogut difondre la convocatòria, nombroses persones s’han aplegat aquest migdia a la porta de l’Ajuntament com a mostra de suport a Ucraïna i a totes les persones que pateixen les conseqüències del conflicte bèl·lic desencadenat per Rússia.\nConcentració silenciosa en solidaritat amb el poble ucraïnès\nL'Ajuntament de Montornès fa una crida a participar avui en la concentració silenciosa, a les 12 h al davant de l'edifici de l'Ajuntament, seguint la convocatòria de la Federación Española de Municipios y Provincias\nRebuig i condemna per l’atac rus a Ucraïna\nUn centenar de persones s’han concentrat aquest dimarts al vespre al davant de l’Ajuntament per expressar el rebuig i la condemna per la guerra d’Ucraïna. Durant l’acte s'ha llegit una declaració del Fons Català de Cooperació i la Xarxa d’Alcaldes i Alcaldesses per la Pau de Catalunya.\nLa sessió es podrà seguir pel canal de YouTube de l'Ajuntament el dijous 3 de març a partir de les 19.30 h. El vídeo quedarà disponible al mateix canal.\nMontornès, a la Xarxa de Municipis pel Dret als Serveis Bancaris Bàsics\nAquest divendres s’ha presentat al Prat la nova Xarxa de Municipis pel Dret als Serveis Bancaris Bàsics. A l’acte, ha assistit l’alcalde, José A. Montero, juntament amb una desena de representants dels municipis que formen part de la nova entitat. L’objectiu és cercar fórmules que ajudin als municipis a desenvolupar serveis bancaris d’àmbit local.\nArxivat a: Ajuntament, Consum\nEl BBVA de Montornès es compromet a ampliar l’horari d’atenció presencial\nL’oficina de Montornès ha comunicat el compromís d’ampliar de forma immediata l’horari d’atenció fins a les 14 h i sense cita prèvia. És la primera resposta després de la carta enviada per l’Ajuntament fa uns dies als bancs reclamant la millora de l’atenció a la gent gran i de les mobilitzacions de l’Associació de Pensionistes i Jubilats de Montornès.\nProrrogat fins al 28 de febrer el termini per optar a la 2a convocatòria de pisos de lloguer per a joves\nL’Ajuntament ha ampliat el període de sol·licituds per a la nova adjudicació d’habitatges de titularitat municipal, adreçada a joves de fins a 35 anys.\nArxivat a: Ajuntament, Habitatge - Covid-19, Joventut\nMontornès insta els bancs a oferir un servei adequat a la gent gran\nL’alcalde, José A. Montero, ha adreçat una carta a les entitats bancàries presents al municipi reclamant atenció presencial i adequada a les persones grans que no poden accedir a les gestions en línia. En els darrers dies l'Associació de Pensionistes i Jubilats de Montornès ha protagonitzat mobilitzacions reclamant una millor atenció. El Ple de l’Ajuntament va aprovar al setembre, per unanimitat, una moció en el mateix sentit.\nArxivat a: Ajuntament, Ciutadania, Gent Gran\nAnterior Pàgina 2 de 50\tSegüent


Podemos agraeix el suport dels 217 calellencs i calellenques que els han votat a les municipals | Ràdio Calella Televisió\nPodemos es queda sense representació a l’Ajuntament de Calella en la seva primera participació a les eleccions municipals. Leonor Cintas, la cap de llista, afirmava malgrat els mals resultats que el partit està decidit a tornar-ho a intentar d’aquí a quatre anys.\nLeonor Cintas, la cap de llista, agraïa la confiança del 217 calellencs i calellenques que els van votar i no descartava ahir tornar-ho a intentar d’aquí a quatre anys, però apuntava que amb algú altre en el seu lloc.\nAgrair la confiança i sinó ha pogut ser ara, potser d’aquí a 4 anys (…) De moment descansarem una mica de la voràgine i d’aquí a 4 anys intentar-ho de nou, sí.\nSegüent La lluita contra la resistència als antibiòtics arriba a l’Hospital de Calella\nAnterior El PP es queda sense representació a l’Ajuntament de Calella per primera vegada en 28 anys


Us presentem tres treballs que hem fet durant l’any 2019 en espais públics de Girona i el seu entorn.\nBotiga Biodrissa de Girona: morter gravat d’argila.\nL’encàrrec demanava un efecte de terra treballada, en relació a la producció pròpia dels aliments ecològics que s’ofereixen a la botiga.\nAquest és un treball que hem realitzat en una botiga – restaurant de productes ecològics al c/ Ciutadans de Girona.\nSobre paret ceràmica hem aplicat un morter de fabricació pròpia a base de terra, àrids diversos i fibres vegetals.\nL’encàrrec dels arquitectes del projecte demanava que aquest acabat d’interior complís diverses funcions alhora:\nFunció estètica. L’hem aconseguit amb el ratllat en fresc generant unes línies que donen un gran relleu a tot el conjunt. Amb l’addició d’àrids de color la paret ofereix un to càlid molt acollidor, ideal per a ambients relacionats amb l’alimentació. La combinació del material i el gravat fa evident la referència a la terra de cultiu.\nFunció acústica. El propi material terra té un bon comportament acústic perquè és molt absorvent del so. En aquest cas ho hem millorat amb el ratllat horitzontal, que fa un efecte amortidor dels sons i per tant genera confort acústic al local.\nFunció de regulació de la humitat. L’argila és un gran regulador de la humitat ambiental. En aquest cas el ratllat crea més superfície i per tant millora aquesta qualitat del material. La conservació de la fruita i al verdura requereix una baixa humitat, i això ho facilitem amb aquest revestiment natural i ecològic. Els clients també gaudeixen d’una millor estada gràcies a aquesta regulació natural de la humitat ambiental.\nOficina de l’obrador de Gelateria Rocambolesc a Girona: revoc d’argila amb cacau.\nEn aquest cas entenem la fisuració del material com un motiu més de bellesa.\nAquesta feina va ser un repte important. És una feina única per a un client únic. En aquest cas la funció que se’ns demanava era purament estètica.\nPer una banda, treballar amb materials com l’argila sobre pladur no és fàcil. És encara més difícil si no vols utilitzar ponts d’unió químics. Vam resoldre el problema d’adherència mitjançant una malla de jute clavada mecànicament.\nPer altra banda, l’encàrrec demanava l’ús d’algun residu de l’obrador. Vam proposar la clofolla del cacau. Després de moltes proves al nostre taller, vam trobar una fòrmula en que el material funcionava, no sense problemes. El cacau absorvia gran quantitat d’aigua i això generava una posterior fisuració del material a l’assecar-se a la paret. Finalment, malgrat la deformació professional que ens porta a veure la fisura com un error, vam aprendre a valorar que també té la seva part de bellesa.\nPer últim, treballar per a un client tant especial com en Jordi Roca no semblava fàcil d’entrada. Per contra, la seva amabilitat i comprensió, com la de la seva dona Ale, van facilitar molt la feina i va ser un plaer treballar per a ells. Sempre recordaré el moment en que en Jordi em va dir: “m’encanta, sembla un turró”.\nRestaurant Es Carxofa de Púbol: revestiment de calç amb pellofa d’arròs.\nLa textura ve donada per la pellofa i el color per l’àrid ceràmic.\nCom en els dos anteriors casos en aquest projecte voliem trobar un material totalment en sintonia amb el caràcter del local. Si en una botiga de fruita i verdura ecològica hem prioritzat la terra i en una gelateria hem usat la clofolla del cacau, en un restaurant especialitzat en arrossos la solució era clara: fer servir la pellofa d’arròs com a material de construcció.\nDe fet, la pellofa d’arròs ja l’estem utilitzant en altres morters per les seves qualitats aïllants i de durabilitat. Gairebé la podriem considerar un àrid verd perquè tot i ser d’origen vegetal té un comportament gairebé mineral.\nAquest morter havia de ser també de Km0, com ho és el restaurant. El material lligant és calç de Fonteta cuita amb mètode tradicional, en un projecte liderat per Josep Matés durant el 2018. L’àrid és xamota, és el residu d’una bòvila del mateix municipi que el restaurant trinxat i tamissat. Amb aquest àrid aconseguim el tó rosat, acollidor i de la gama dels tóns aconsellables per a zones de menjar. Per últim, la pellofa d’arròs és el que li dona cos i textura, a més d’un acabat únic que fa preguntar… com està fet això? En aquest cas la pellofa ha sortit de Pals, també molt proper a Púbol, d’una empresa agrícola amb criteris de sostenibilitat i Km0.\n10 Desembre, 2019 | BLOG


Bassirou Balde, noves oportunitats\nConeixem la història d’un senegalès que va passar de viure al carrer, a tenir una nova vida\nDimecres, 16 Maig 2018 11:32\nLa vida d’en Bassirou Balde és una d’aquelles històries de les quals es podria escriure un llibre. Nascut al Senegal, va ser criat pels seus avis perquè era el primer fill i la tradició de la seva cultura diu que són els avis qui s’han d’ocupar dels primers fills. Amb una infància dura i envoltada de pobresa, en Bassirou va haver de treballar moltes hores al camp, sense aigua potable i amb molt pocs aliments per menjar.\nAquesta infantesa el va fer “madurar molt aviat” i, com que no estava a gust amb aquesta vida, va decidir marxar del Senegal caminant fins a Gàmbia quan tenia només 9 anys. Va malviure al carrer a la capital del Senegal durant alguns anys: “portava el cistell de la compra dels que compraven al mercat i així em donaven propina per sobreviure”, explica. Si no, anava a un restaurant per a menjar-se “les sobres que llençaven els clients”, confessa. Va ser en el mercat de la capital on va conèixer una família francesa que el van començar a ajudar donant-li menjar per passar la setmana. Un temps després, el van matricular a una escola i van cercar els seus pares per demanar-los permís i emportar-se’l a França, fet que li va brindar una oportunitat de futur inimaginable.\nUns anys més tard, després que el criessin com a un fill, va optar per tornar a l’Àfrica perquè volia treballar i “deixar de ser una càrrega”. Les coses, però, no li van anar bé i va tornar a viure durant tres anys al carrer. Va començar a netejar cases de persones riques a diversos indrets fins que va conèixer al director general d’una companyia aèria, el qual li va presentar l’ambaixador de Jordània a Trípoli. Amb la simpatia que el caracteritza i un sentit de l’humor agradable, va tenir una nova oportunitat: l’ambaixador el va contractar per ser el seu majordom particular.\nL’arribada a Mataró\nL'any 1994 va tornar a França i va conèixer a un mataroní, el qual el va portar a la ciutat. Va treballar al camp recollint pinyes i després recollint patates prop de la Riera de Sant Simó però es guanyava molt malament la vida. Una nova oportunitat li va permetre fer negocis a Mataró. Gràcies als diners obtinguts, ja fa 17 anys que es va obrir una “botiga de mobles colonials”, la qual encara dirigeix i que es troba al carrer Tetuan.\nDefineix-te: alegre i extravertit\nUna pel·lícula: sempre m’han agradat les de Bollywood\nUn somni: que tots visquem en harmonia i que les races no existeixin perquè tots som iguals\nUn repte: ajudar al meu poble enviant-los una ambulància perquè no tenen accés a cap hospital\nUn viatge: els anys que vaig viure a Trípoli


Constituït el Comitè d’Esquema de certificació en Enginyeria de l’AQPE | AQPE\nData: 15 juny 2015\nEtiquetes: AQPE, Comitè d'Esquema, Engineers, PEQ, Professionals, Qualification\nEl Comitè d’Esquema és un òrgan promogut per l’AQPE, en el qual estan representades les parts afectades pel procés de certificació d’Enginyers Professionals: empreses / clients, administració, i professionals de l’enginyeria.\nPer garantir la imparcialitat en el procés de certificació, es crea el Comitè d’Esquema que està constituït per persones representatives de les parts interessades en el procés de certificació, per garantir l’equilibri d’interessos.\nA l’AQPE estem convençuts que la implicació de les parts interessades en el nostre procés de certificació és imprescindible per salvaguardar la transparència, la independència i imparcialitat en la presa de decisions que afecten a l’emissió del certificat. Per aquest motiu hem creat el Comitè d’Esquema de Certificació en Enginyeria. El Comitè d’Esquema és un òrgan promogut per la AQPE, en el qual estan representades les parts afectades pel procés de certificació d’Enginyers Professionals: empreses / clients, administració, i professionals de l’enginyeria.\nL’esquema de certificació és revisat i aprovat per totes les parts representades en el Comitè d’Esquema.\nFormen part del Comitè d’Esquema de certificació en Enginyeria de l’AQPE:\nEnginyer de Telecomunicació, vocal de la Junta de l’Associació Catalana d’Enginyers de Telecomunicació de Catalunya i membre del Comitè Directiu de l’AQPE\nEnginyer de Camins, Canals i Ports, secretari del Col·legi d’Enginyers de Camins, Canals i Ports (Demarcació Catalunya) i membre del Comitè Directiu de l’AQPE\nPresident de la Cambra Oficial Contractistes d’Obres de Catalunya, CCOC\nDirector de Serveis de Telecomunicacions, Generalitat de Catalunya\nPresident de la Comissió Administracions Públiques del Col·legi d’Enginyers Industrials de Catalunya\nPresident d’ASINCA, Associació d’Empreses d’Enginyeria i Consultoria Independents de Catalunya\nLA CERTIFICACIÓ EN ENGINYERIA\nL’enginyeria és l’estudi i aplicació de les diferents branques de la tecnologia. A través de tècniques, dissenys i models, i amb el coneixement provinent de les ciències, l’enginyeria pot resoldre problemes i satisfer necessitats humanes.\nEntre les diferents tasques que pot dur a terme un enginyer, es troba la investigació, el disseny, el desenvolupament, la producció, la construcció l’operació i el manteniment.\nAixí, l’enginyeria és el conjunt de coneixements i tècniques científiques aplicades al desenvolupament, implementació, manteniment i perfeccionament d’estructures (tant físiques com teòriques) per a la resolució de problemes que afecten l’activitat quotidiana de la societat. Per a això, l’estudi, coneixement, maneig i domini de les matemàtiques, la física i altres ciències és aplicat professionalment tant per al desenvolupament de tecnologies, com per al maneig eficient de recursos o forces de la naturalesa en benefici de la societat. L’enginyeria és l’activitat de transformar el coneixement en alguna cosa pràctic.\nUna altra característica que defineix a l’enginyeria és l’aplicació dels coneixements científics a la innovació o perfeccionament de noves tècniques.\nEntre les funcions principals dels enginyers estan:\n1. Administració : Participar en la resolució de problemes. Planificar, organitzar, programar, dirigir i controlar la construcció i muntatge industrial de tot tipus d’obres, infraestructures, equipaments, indústria i serveis.\n2. Recerca : Recerca de nous coneixements i tècniques d’estudi\n3. Desenvolupament: Ocupació de nous coneixements i tècniques.\n4. Disseny: Especificació de solucions.\n5. Producció : Transformació de matèries primeres en productes.\n6. Construcció : Portar a la realitat la solució de disseny.\n7. Operació : Manteniment i administració per optimitzar productivitat.\n8. Comercialització : Oferir serveis, eines i productes.\nTotes les activitats que realitza un enginyer tenen en compte la seguretat i el benestar de les persones, la qualitat dels productes i serveis i la protecció del medi ambient, i amb això l’augment de la competitivitat dels productes i serveis espanyols i a una disminució de els costos per a la societat deguts a aquestes activitats.\nEls procediments de certificació són el resultat de l’estudi i comparació de diferents models internacionals de qualificació per, finalment, basar-se en els més consolidats i acceptats, especialment, el model anglosaxó (UK SPEC). S’han elaborat segons ISO 17024 de certificació de persones: Procediments, Formularis, Instruccions, Taules de referència i documentació general.\nEs parteix del reconeixement de les competències que aporta la formació universitària: nivell acadèmic (enginyer, enginyer tècnic, grau, màster), àmbit de coneixement, especialitat …\nA més, posa en valor, com a elements d’increment de les competències:\n– Experiència professional significativa (anys i assoliment de competències professionals)\n– Les habilitats professionals\n– La formació continuada\nComporta el compliment d’un codi de conducta comú a tota l’enginyeria.\nSeguimos con nuestro 👉👉PLAN DE APOYO A INGENIER@S AFECTADOS POR ERTE, PARO O CUALQUIER OTRA PÉRDIDA DE TRABAJO 👌Fa… https://t.co/Pa40ZcciO15 days ago\nRT @Eng_Agronoms: ▶ Interessant reflexió del company @LlorenFrigola sobre la importància del paper dels @Eng_Agronoms a la societat. Un…5 days ago\nRT @enginyersbcn: 🗒 BLOG. La nostra professió ve de mitjans del segle XIX, i en aquest temps ha hagut de superar moltes dificultats ⚙ En…5 days ago


Les enquestes, com s'ha pogut comprovar, no sempre encerten. Aquest 10-N quedarà en la memòria de bona part de la ciutadania com les eleccions que han obert la porta parlamentària a l'extrema dreta, als antisistema de la CUP i la patacada de Ciutadans, que ha patit una derrota de les que fan història, que arrasa l'esplendorós futur que alguns auguraven a Albert Rivera. El líder taronja ha estat el causant de la derrota i el que ha de fer és presentar la seva dimissió i anar-se'n a casa seva per definir, amb humilitat, el que vol fer en el futur, fora ja de la política. Estava cantat, ho hem anat dient fa temps, però la baixada ha estat més gran de la que s'esperava.\nAmb aquests resultats, s'obre una nova etapa en la política espanyola: la formació d'un nou govern -segons els números- segueix estant molt complicada, encara que no impossible. La dreta, amb PP, VOX i Ciutadans, no sumen. Mentre que el PSOE, tot i baixar tres escons, és la formació que té més possibilitats de formar govern sumant vots de diversos partits més l'abstenció d'alguns més. Això sembla el conte de la lletera, però és l'opció amb més possibilitats de formar govern. Aquest país no es pot permetre la convocatòria d'uns nous comicis. Cal que els partits arribin a acords que permetin comptar amb un govern com més aviat millor.\nEn onze mesos el partit d'Abascal, que no tenia cap representació, ha aconseguit 52 diputats, convertint-se en la tercera força de Congrés, cosa impensable fa uns mesos. La gran sorpresa d'aquest diumenge, que ha obert la porta a VOX per convertir-se en el partit de la ultradreta que millors resultats ha aconseguit a Europa. Tot un esdeveniment que omple d'orgull el seu líder i de preocupació no només a Espanya, sinó a la resta d'Europa, que veu com el populisme xenòfob i excloent segueix avançant i genera una profunda preocupació a la Unió Europea sense que fins ara els seus líders hagin dissenyat una estratègia per frenar el seu avanç.\nSi en el seu dia el PP va ser el causant de la pujada de l'independentisme a Catalunya, ara ha passat a l'inrevés, els independentistes i la situació de conflicte a Catalunya és el que ha propiciat la pujada espectacular de la ultradreta. La ciutadania no s'ha sentit protegida pels partits i el discurs populista ha calat: veuen en Abascal la persona capaç de resoldre els problemes amb Catalunya, amb mà dura... Una actitud molt perillosa...\nLa presència de la CUP al Congrés és un altre element distorsionador de la convivència cívica a la Cambra baixa. L'estratègia dels cupaires de presentar-se a les eleccions generals per -des de dins- destruir el sistema, només se'ls pot ocórrer a ells, que en el fons això de ser diputats ja els va bé, li agafen el gust del càrrec i les prebendes que d'això es desprèn. El que sí tenim clar és que l'espectacle està servit a l'hemicicle. També és ben cert que el Parlament espanyol no és el de Catalunya i igual qui presideixi la Cambra els envia a prendre la fresca a la banda dels lleons.


Inauguració de l'Espai Gramenet - Infograma.cat\nEl passat dissabte, dia 7, es va inaugurar un nou espai d’entitats i esdeveniments de la ciutat: l’Espai Gramenet, al carrer de Sant Ramon, número 51. Infograma vam assistir a l’acte i vam recollir l’ambient que s’hi respira, d’il·lusió davant un projecte amb futur, amb capacitat d’aglutinar activitats dels moviments socials de Gramenet.\nTal com informàvem, el passat mes de novembre, l’Ateneu Julia Romera tancava la seva activitat, fructífera, coratjosa, que ha passat a la història de Santa Coloma dels últims vint anys. Arran d’aquest fet, algunes de les entitats allotjades a l’Ateneu van decidir que era fonamental mantenir l’espai per poder continuar les activitats després del parèntesi que ha comportat la pandèmia als moviments socials de la ciutat. Així neix l’Espai Gramenet.\nDesprés de negociar el lloguer amb la propietat, les organitzacions que ja s’han associat a l’espai han començat les seves activitats, o les han reprès o, simplement, els han donat continuïtat. En formen part, de moment, El Cabàs, l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca de Gramenet (PAHV-G), Conreu Sereny, el Consell per la República, Sobirania i Salut, el Grup de Circ… i sempre amb el racó present de la biblioteca La Hoguera (col·laboradora d’Infograma).\nEl projecte s’ha proposat ser completament autosuficient abans que acabi l’any. Es declaren obertes a propostes diverses i també a la cessió d’espais per a trobades i reunions. L’objectiu: esdevenir focus d’activitats i esdeveniments dels moviments socials de la ciutat, ara que comencen a revifar després de la pandèmia. Només cal enviar un correu a espaigramenet@gmail.com\nPodeu conèixer les organitzacions que, a dia d’avui, formen part de l’espai en aquest vídeo:\nTagged Ateneu Julia Romeraautogestiómoviments socials


Baixada dels Matxos – TOT MONTSERRAT\nEn la cartografia moderna del massís montserratí així com els tòtems de senyalització s’identifica com a Baixada dels Matxos un camí, no massa llarg i amb importants ziga-zagues, que va des de la carretera BP 1121 a la BP 1103, unint l’entorn de l’antic hotel de la Colònia Puig amb un indret de la carretera del monestir de Santa Maria fins a can Maçana per sota i proper a la Bateria Alta de l’Hospitalet.\nEl nom es coherent amb la costum de la toponímia del sistema de camins del massís de Montserrat d’identificar alguns indrets com baixades o costes. Així es troben la “Baixada dels espantats”, tram avui desaparegut que anava de l’antic carreter a can Maçana poc abans de la font del Teix i la Baixada dels matxos situada al costat del camí cap a santa Cecília quasi tocant al torrent del cavall Bernat, un cop passat aquest en direcció a can Maçana. També es freqüent trobar el terme costa per designa alguna pujada més que significativa, la més coneguda és el camí de Collbató al monestir de Santa Maria conegut antigament com a camí de la Costa i modernament com a camí de les Bateries. També hi ha la “costa dels espantats” que creua en barranc de les Asses en la carretera de can Maçana al monestir de Santa Maria en el tram que va des de sant Jaume el Blanc fins la plaça dels Apòstols.\nLlegint algunes descripcions antigues d’aquest entorn, així com alguns mapes antics, hom pot sospitar que la Baixada dels Matxos i altres camins d’aquest entorn antigament tenien parcialment una altra traçat de tal com es coneix avui. El treball de camp ha permès confirmar aquesta suposició.\nEn la guia Montserrat. Itinerari (1909) es diu, a l’itinerari XI a Santa Cecília,: “es segueix la carretera i passat el torrent del Cavall Bernat, en el vèrtex del primer angle sortint de la carretera, sobre l’antiga i pesada baixada dels matxos es troba un camí a la dreta, que als 100 passos es parteix de nou; el de l’esquerra passa per la font del pi (ara quasi sempre sense aigua) y torna a pujar a la carretera sota les roques de l’hospitalet (Excursió XXIII); el de la dreta baixa ràpidament pel Canfranc fins a trobar la carretera de Monistrol, tocant a la Masia de la Creu (Exc. VII A) Aquest tros de camí és el final de l’antiquíssima drecera de l’Angel, i en alguns indrets es conserven restes de l’antic camí empedrat”. En la descripció de l’excursió VII a Monistrol es comenta que una manera d’anar a Monistrol de Montserrat es agafar la carretera en direcció a aquest municipi. Es comenta que aquesta carretera passa per la Masia de la Creu, “darrera de la qual a ma esquerra es veu un camí que puja per darrera d’aquesta Masia fins a trobar la carretera de Santa Cecília, és el camí antic de Canfranc, continuació o primer tros de la drecera de l’Àngel (Exc XXIX) que travessa la carretera passa per davant de l’hotel Marcet i baixa carena avall travessant una altra vegada la carretera no lluny del pas nivell del cremallera”.\nQuan es descriu la drecera de l’Àngel, comentant el seu traç a partir del monestir de Santa Cecília, es diu: “a l’arribar a l’angle sortint després del torrent del Cavall Bernat, a ma dreta es trobava el camí pròpiament dit de la drecera de l’Àngel (Exc. XI A). Aquí s’agafa avui i baixa llavors per la carena de la serra de Canfranc, travessa la carretera de Monistrol entre la Masia de la Creu i l’Hotel Marcet (Exc VI A)”.\nEn un mapa anterior, 1880, fet per Joaquim Carrera per establir el disseny del tren cremallera es representa, de manera molt simplificada, el traç de la drecera de l’Angel sense representar els altres camins ni cap edificis de la carretera de Monistrol de Montserrat per on passava aquest camí.\nMapa Joaquim Carrera 1880\nEn el mapa de la Guia de Montserrat de 1945 es representa de forma molt simplificada la drecera de l’Àngel i cap altre camí d’aquest entorn. En el text de la guia, el descriure el camí des de Monistrol al santuari es diu, després de comentar els primer trams, “sube por la cima de la Serra de Canfranch, sale frente al Hote Marcet, donde atravesando la carretera, sale por la derecha del Hotel y Colonia Puig, trepando por el recuesto hasta una bifurcación, cuyo ramal derecho conduce a la Font del Pi, muy escasa en tiempo seco, al pide mismo de la estación inferior del Aéreo de San Jerónimo, debajo de las peñas de la Batería de l’Hospitalet, mientras que el ramal de la izquierda sale al Torrent del Cavall Bernat, en el paraje llamada Baixada dels Matxos. Uno y otro empalman con la carretera de can Maçana, y desde allí puede uno llegar al Monasterio por cualquier de la vías susodichas”. En aquesta representació s’indica únicament el camí que arribava a la Font del Pi, primer, i després acabava a l’estació inferior de l’Aeri de sant Jeroni. Curiosament, no es representa l’altra branca del camí que arribava a la Baixada dels Matxos.\nGuia de Montserrat, 1945\nL’any 1949 Llorenç Estivill publica el llibre Montserrat on hi ha diverses descripcions d’itineraris. En l’itinerari 8, Monistrol-Montserrat, es descriu la pujada per la drecera de l’Àngel i els fragments descriptius de l’arribada a l’entorn de la Colònia Puig es diu: “sale luego frente al Hotel Marcet y allí vuelve a atravesar la carretera para proseguir por la derecha del hotel y llega a la Colonia Puig. Hoy día, para llegar desde tal punto al Monasterio, debemos trepar hasta dar con una bifurcación cuyo ramal derecho conduce por la Font del Pi ya citada, de escasas aguas en tiempo seco, situada al pie mismo de la estación inferior del funicular de San Jerónimo. El ramal de la izquierda desemboca al Torrent del Cavall Bernat, en el punto conocido por Baixada dels Matxos, también citado en el otro párrafo. Ambos ramañes empalman con la carretera de Can Massana, por donde podemos llegar fácilmente hasta el Monasterio”. D’aquesta descripció es pot deduir que, entorn als anys 40 del segle XX, no eren clars el camí (o camins) que des de la Colònia Puig pujaven cap a la carretera de can Maçana i que el concepte de Baixada dels Matxos estava reservat a un tram de camí proper al torrent del Cavall Bernat. Això darrer és coherent amb la descripció de la Guia Montserratina de 1909. El mateix autor confirma, en un paràgraf anterior al reproduït, aquesta pèrdua de camí de la drecera de l’Àngel entorn a la Colònia Puig. Comentant la carretera que puja de Monistrol de Montserrat esmenta que “antes de llegar a la Masia de la Creu (actual Hotel de la Colònia Puig), hallamos nuevamente la Drecera de l’Angel, casi en sus inicios. Antiguamente parece que continuaba hasta la bifurcación de la Font del Pi, alcanzado por la izquierda y en la Baixada dels Matxos, la actual carretera de santa Cecilia”. Aquest paràgraf deixa clar que cal consirar també com drecera de l’Angel el tram que va des de l’actual Hotel de la Colònia Puig fins la carretera de can Maçana i no situar el seu final a l’alçada de la carretera de Monistrol de Montserrat, tal com es fa avui.\nMapa Llorenç Estivill 1949\nEl mapa de Ramon de Semir de 1949 dibuixa un altre sistema de camins que es diferencia lleugerament del que dibuixà Joan Cabeza quaranta anys abans o del que es descriu en la guia publicada per la Revista Montserratina.\nEn el llibre Montserrat. Guia itinerària de Jordi Oliveras i Pausas publicada l’any 2003 comentant el camí entre Monistrol de Montserrat i el santuari de Santa Maria o santa Cecília explica que un cop passat el monestir de sant Benet “cal anar cap a la carretera, passant per davant de l’hotel avui tancat (1999) de l’excolònia Puig, i un cop ultrapassat, enfilar-se pel marge per a anar a trobar la baixada dels Matxos”. Amb una mena de nota explicativa d’aquesta paràgraf, escrita en cursiva, diu “fins el 1997 s’anava a trobar al darrera l’edifici, seguint el camí de vehicles que hi dóna la volta, on hom es trobava també amb els corriols de la drecera de la Font del Pi. Malgrat la drecera i la font desapareguda, per culpa dels enderrocs tirats durant l’eixamplament de la carretera de Dalt, aquest camí que volta l’hotel és ara clos amb tanques”. Un cop fet aquest aclariment la descripció de Jordi Oliveras segueix: “el camí puja planer fent quatre ziga-zagues i surt a la carretera de can Maçana al Santuari”. Segons es desprèn d’aquesta descripció el camí identificat com a Baixada dels Matxos coincideix amb el que avui té aquest nom, però no amb el que es considerava així antigament.\nEn Ramon Ribera, quan descriu la drecera de l’Àngel per pujar des de Monistrol de Montserrat al monestir de Santa Maria, un cop passat el monestir de Sant Benet i situat davant de l’hotel Colònia Puig diu “passem per la voravia al costat de l’hotel. En acabar-se l’edifici agafem un camí, i ben aviat trenquem primer a l’esquerra, i després a la dreta per una sender sovint empedrat que puja per la carena (la baixada dels Matxos). Planerament, amb constants ziga-zagues, ens mena a la carretera superior al costa d’una torre elèctrica”. Aquesta descripció identifica la Baixada dels Matxos com el camí que des de l’antic Hotel Colònia Puig fins la carretera de Can Maçana. El mapa que acompanya la descripció del camí aporta una novetat inèdita en cartografies anteriors: es dibuixa, en la part superior del camí, just a sota la carretera de can Maçana, una bifurcació del camí que pot semblar una drecera del propi camí. Tot seguit es veurà el sentit d’aquesta aparent drecera.\nMapa Ramon Ribera 1998\nLa següent sèrie de mapes, la base és la cartografia de l’Institut Cartogràfic i Geològic de la Generalitat, es representen els diversos camins existents entorn la Baixada dels Matxos i es proposa la seva evolució fins arribar a la situació actual. Actualment, la cartografia que acompanya a moltes guies d’excursionistes o els mapes d’ús comú, indiquen que des de les ruïnes de l’antic Hotel de la Colònia Puig surt un camí que s’enfila per pujar cap a la carretera de can Maçana.\nRecentment ha estat recuperat el camí de la font del Pi que segueix perfectament la traça indicada en la mateixa cartografia de l’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. De tal manera que actualment des de l’antic hotel de la Colònia Puig existeixen dos camins que s’enfilen cap a la carretera de can Maçana on acaben.\nLes cròniques antigues ja indicaven que des de l’hotel de la Colònia Puig es podia pujar a la carretera de can Maçana, però segons es dedueix d’aquestes descripcions, el sistema de camins no era tal com està configurat avui. Cercant per aquesta regió del massís, i contrastant l’observació del terreny amb el que es dibuixà en topografies antigues o es relatà en itineraris antics, s’han trobat uns trams de camins força perduts. En el següent esquema s’indica quins són aquests trams. Es tracten de tres trams. El primer, és un fragment de camí que uneix el camí que baixa des del que s’anomena avui Baixada dels Matxos amb el camí de la Font del Pi. L’altre tram, és un camí força ben definit i amb graons i marges ben definits que escurça les llaçades de l’actual camí de la Baixada dels Matxos i coincideix amb el indica en Ramon Ribera en la seva cartografia. El darrer tram, és un camí ben construït, ample i amb marges ben delimitats per murs de contenció que va amb suau pendent des de l’actual Baixada dels Matxos fins quasi al torrent del cavall Bernat. Lamentablement, aquest camí ha estat força malmès per les obres de la carretera que, sense miraments ni sentit conservacionista, abocaren runes de les diferents obres d’ampliació del vial.\nEn la següent cartografia es representen tots els camins actualment identificats en l’entorn del que s’anomena avui la Baixada dels Matxos.\nA partir d’aquestes troballes de camins es pot fer la següent hipòtesis, que es representa en la següent cartografia, de com deuria ser la configuració primitiva dels camins d’aquest entorn. La hipòtesi és que el camí principal i original d’aquest indret no era el que ara és coneix la Baixada dels Matxos, sinó el tram final de la drecera de l’Àngel que venia pujant des de Monistrol de Montserrat. Aquesta suposició es dedueix tant de les descripcions antigues com de la pròpia estructura del camí que en els metres inicials inferiors tenen una estructura empedrada i ben articulada per facilitar el trànsit de persones i animals de bast.\nEn un punt aquest camí tenia es feren dues ramificacions principals. Una que anava a la font del Pi i l’altra que permetia als animals superar sense dificultats la part superior de la Drecera de l’Àngel gràcies a la bifurcació que puja suaument cap el torrent del Cavall Bernat. Aquest fragment del camí és el que realment seria la Baixada dels Matxos, en contra del que avui es considera.\nPosteriorment es modificaren aquest sistema de camins per la construcció d´un tram nou que permetia anar de l’Hotel de la Colònia Puig a la font del Pi, primer, i després arribar còmodament a l’estació inferior de l’Aeri de Sant Jeroni. També es construí una variant, del camí de la Drecera de l’Àngel que, en lloc d’avançar per la Baixada dels Matxos, cap a la carretera de can Maçana, hi pujava directament gràcies a la construcció d’unes llaçades que suavitzaven la pendent. En el següent mapa es representen els dos trams nous construïts per treure partit als camins ja existents.\nAl final, es deuria construir un petit vial de comunicació entre el nou camí de la Font del Pi que pujava des de l’Hotel de la Colònia i la Drecera de l’Angel de tal manera que, en un moment determinat, el sistema de camins i corriols en aquesta estava articulat com s’indica en el següent mapa.\nPerò amb el temps diversos factors, desús i afectacions d’obres provocà la pèrdua d’alguns d’aquests camins fins arribar a la situació actual expressada en la següent representació cartogràfica.\n Avui, ruïnes de l’antic Hotel Colònia Puig\n Transformat per acollir el monestir de Sant Benet


El passeig de Ronda i el Castell de Sant Joan de Tortosa %\nEns trobarem a la plaça de l’Àbsis de la Catedral per començar la nostra ruta pel nou Passeig de les Cultures, comentant els diferents escultures de personatges històrics realitzats per l’artista roquetenc Ignasi Blanc\nArribarem al Castell de la Suda, un impressionant testimoni arquitectònic andalusí que conté l’únic cementiri àrab al descobert de tot Catalunya, actualment Parador de Turisme. Els àrabs, del temps d’Abd-al-Rahman III, la convertiren en alcassaba i fou residència reial des de Jaume I.\nEl castell ocupa el turó central de la ciutat antiga. D’enorme importància estratègica, la fortificació, es divisa una espectacular panoràmica urbana i de la comarca, essent un magnífic mirador de Tortosa.\nContinuarem per l’altra vessant del Passeig de Ronda per acabar a la façana de la Catedral.\nAdults: 10 €/persona\nNens de 10 a 16 anyas: 6 €/nen\nConsultar les dates i horaris de visita\nLa visita guiada i el tast.\n1 hora abans.\nPunt de sortida: Entrada a l’Absis de la Catedral per la plaça de la Cinta\nVisita no apta per a persones amb movilitat reduïda\nSi cancela amb més de 48 hores d’antelació, li tornarems l’import pagat. Si ho fa amb menys temps (dintre de les 48 h) no li reemborsarem els diners.\nConsulte altres dates i horaris.\nGrup mínim 6 persones adultes o import equivalent\nEntrada a la plaça de l'Absis per la Plaça de la Cinta


Enhorabona, has trobat la millor oferta per Regatta Clydebank. A trekkinn trobaràs el millor equipament esportiu de muntanya. I també podràs rebre els millors consells i recomanacions del nostre equip d’experts en muntanya. Posem al teu abast tota la informació dels productes, característiques tècniques, opinions d’altres clients, etc. perquè puguis escollir exactament el producte que necessites. I et facilitem varis filtres perquè comparis les ofertes en milers de productes de Botes.


El Museu d'Art Contemporani d'Alacant aconsegueix en 2019 el seu rècord de visitants amb quasi 85.000 - LOBLANC\nMuseu d’Art Contemporani segueix amb la seua tendència a l’alça, aconseguint en 2019 la seua xifra més alta de visitants des de la seua obertura en 2011. Els 84.888 visitants de l’any 2019, suposen un augment de quasi mil visitants, respecte a l’any anterior. Tal com ha ocorregut durant anys anteriors, els assistents al centre museístic continuen sent majoritàriament internacionals (64,13%), d’Alacant capital i la província (23.96%) i de la resta d’Espanya (11,91%).\nSi observem les dades de visitants estrangers, les nacionalitats que més acudeixen al MACA continuen sent Regne Unit (21.26%), França (19,11%), Alemanya (15,13%), seguits en menor percentatge de Bèlgica, Itàlia Rússia, Dinamarca i els Estats Units. El balanç de 2019, deixa una altra dada important, i és la tendència a l’alça de visitants d’Alacant capital i província, augmentant considerablement respecte a l’any passat.\nEl museu, tal com ha assenyalat l’edil de Cultura, Antonio Manresa, «creix any rere any, i ho fa amb l’encomiable esforç de tot el seu equip, encapçalat per la seua restauradora Rosa Castells, i la seua labor diària per a conservar, difondre i mostrar les seues col·leccions, permetent que l’activitat museística siga cada dia major».\n«Des de l’Equip de Govern estem treballant per a continuar millorant tant el pressupostos com els mitjans per a impulsar l’activitat de la principal pinacoteca i mostra escultòrica municipal, que representa el MACA, que és la principal referència en art contemporaneo de la ciutat amb el major llegat d’Eusebio Sempere com a referència obligada», ha ressaltat l’edil.\nLa conservadora del Museu, Rosa Castells valora «molt positivament les xifres de visitants sempre entenent que si bé són importants, ho és molt més que cadascun dels visitants que acudeix al museu per la raó i la manera que siga, tinga una experiència satisfactòria i gaudi de la visita».\nCastells ha assenyalat que «al llarg de l’any ressalten a més les importants relacions de col·laboració que s’han establit amb altres institucions bé per a dur a terme exposicions o per a les activitats, així com l’imprescindible suport del Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana per a dissenyar i completar la programació. El museu continuarà apostant per aqueixa línia d’exposicions i activitats tan variada amb el ferm propòsit d’educar la mirada i reflexionar sobre la contemporaneïtat».\nEl MACA ha vist augmentada la seua xifra de visitants també en els seus canals de comunicació online. Mentre que les visites presencials freguen els 85.000 visitants, les del seu web i xarxes socials, aconsegueixen les 238.000, així com els assistents a les activitats realitzades, que han aconseguit les 18.664 persones i els escolars atesos, que ascendeixen a 43.57.\nMaresa ha assenyalat finalment que el MACA continuarà en 2020 amb la seua cuidada oferta expositiva, que tindrà el seu inici amb la pròxima exposició temporal «Mira’m», Retrats en la Col·lecció «la Caixa» d’Art Contemporani i la inauguració del qual està prevista a la fi de gener.\nHuit exposicions temporals\nDurant 2019 el MACA ha realitzat huit exposicions temporals a les seues sales i espais del museístics: Fotoalimentación de Luis Gordillo acabada a la fi de gener de 2019; Construint històries. Col·lecció Fundació Coca-Cola; Llum i moviment. L’avantguarda cinètica a París 1950-1975; Abans de l’Art. 50 anys després; Escala de grises. Obres de la Col·lecció Fundació Caja Mediterráneo; Només a dues veus d’Isidro Blasco; No dic més que el que no dic. Pablo Picasso i un segle d’artistes i Jardí autòmat d’Olga Diego i ha format part d’onze exposicions temporals en diferents museus i centres d’art com el Museu Nacional Centre d’Art Reina Sofia, Madrid; MUSAC, Museu d’Art Contemporani de Castella i Lleó; Sala La Nau, Universitat de València, el CADA d’Alcoi o el IAAC Pablo Serrano, Zaragoza, a través dels préstecs de les obres de les diferents col·leccions.\nLes propostes didàctiques i els diferents itineraris educatius, adaptats per a tots els nivells, el seu programa d’educació social i les activitats per a tots els públics, són els altres dos pilars en els quals el museu ha basat en 2019, i continuarà fent la seua programació. Amb ells, ha aconseguit acostar les seues col·leccions a un públic tant escolar, com a familiar i a col·lectius vulnerables, que acudeixen de manera periòdica a gaudir dels tallers i esdeveniments que es programen durant tot l’any.\nMoltes d’aqueixes activitats periòdiques es mantenen en 2020 com: La taula de l’arquitecte, Contes per a bebés, Contes en el MACA, Laboratoris de Lletres i Imatges, PhotoAlicante, Abril en Dansa, Bookcrossing, Museum Week, DIM, Nit en blanc, els Tallers de Músiques Gràfiques o les visites guiades dels diumenges. D’altra banda s’incorporaran nous cicles d’activitats com Lydemiva, Noves Narratives o Tallers.\nAnteriorEn breve tendremos una directora o director cultural del Instituto Alicantino Juan Gil-Albert\nSiguienteEl Museo de Arte Contemporáneo de Alicante alcanza en 2019 su récord de visitantes con casi 85.000


Les arrels totalitàries del progressisme català contemporani\n23 de juny de 2011 Escrits polítics\nAquest text és la continuació d’un article publicat l’any 2006 (dins una obra col·lectiva sobre l’exili que coordinava Enric Pujol) sobre els canvis a l’esquerra catalana davant la reinvidicació nacional a partir de 1939. No és pas enllestit del tot però el trec a la llum com aportació al debat estratègic independentista.\nEl progressisme: ideologia de substitució.\nLes pàgines que segueixen miren de donar resposta a un interrogant: com és que l’independentisme no aconsegueix bastir un projecte d’Estat català i una fórmula organitzativa que el faci possible quan, a començament del segle XXI, les condicions de dominació política i dependència econòmica que l’ordre estatal espanyol imposa a la comunitat nacional catalana no deixen altra opció que triar entre l’assimilació o la independència. La feblesa organitzativa de les formacions que se’n reclamen, la inconsistència de moltes propostes mancades de perspectiva estratègica, la fragilitat –i sovint també la frivolitat- de molts dels lideratges personalistes són mancances encara pendents de superar. I per poder fer-ho cal esbrinar-ne prèviament les causes ideològiques que són a la base de la mentalitat col·lectiva que origina aquesta mena de conductes.\nCal fer un pensament en relació als canvis ideològics i de mentalitat que han afectat el poble català des del 1939 ençà i com han condicionat el naixement i l’evolució de l’independentisme modern des del 1968 als nostres dies. Enllaçant amb el fil argumental de l’article “Les actituds dels partits d’esquerra davant la reivindicació nacional” (1) en el qual assenyalava que una de les conseqüències de la desfeta del 1939 és la fugida del país de l’elit política i cultural de la qual va emanar un catalanisme laic, cívic, socialitzant i integrador que havia arribat a ser culturalment i políticament hegemònic a la dècada dels anys trenta.\nAmb la imposició del franquisme els ideals de llibertat, personal i nacional, són bandejats de la mentalitat col·lectiva en la mesura que es va dissolent el sentiment comunitari de catalanitat. El nacionalisme català entra en una fase de declivi reclòs als cercles de l’exili i la clandestinitat a mesura que es consolida el règim i es va diluint la memòria republicana mentre s’enforteixen les ideologies preexistents (integrisme espanyol, social-cristianisme i socialisme en les seves diverses versions) que aniran ocupant l’espai públic. La interrelació d’aquests corrents anirà congriant la nova ideologia, el progressisme (2), que substituirà paulatinament les altres opcions que resten al marge d’aquest procés de confluència: el republicanisme, l’anarcosindicalisme i el separatisme. Quins ingredients nodreixen aquest nou conglomerat progressista ?.\nEn primer lloc, l’integrisme d’estat. Sota aquesta denominació apleguem el conjunt de conductes promogudes des del poder establert que tendeixen a l’assimilació de les diverses identitats nacionals compreses dins les fronteres espanyoles els mitjançant un procés d’alienació forçada orientat a homogenitzar-les nacionalment al patró de l’espanyolitat dominant. L’Estat espanyol està construït sobre la victòria militar dels exèrcits castellans que van annexionar Navarra (1512) i successivament els diferents territoris catalano-aragonesos a partir de 1707. Aquesta marca originària impregna des de fa tres-cents anys el sistema institucional estatal i la cultura política que en dimana basada en la dominació i l’assimilació forçosa dels diversos pobles peninsulars empeltant-los al tronc castellà.\nLa raó d’estat ha sigut l’últim argument al qual han acudit les elits dirigents quan no n’hi ha hagut altre quan hi ha hagut crisis institucionals que han posat en qüestió la unitat estatal o s’ha plantejat la possibilitat de reordenar-la a partir de bases igualitàries entre els diversos subjectes nacionals presents al conjunt peninsular. El franquisme ha sigut el darrer i més evident exemple de l’apel·lació a la violència com a suprema expressió de la raó d’estat. Però aquest integrisme ha impregnat també altres opcions ideològiques com el republicanisme espanyol majoritàriament no federalista o el PCE. Els franquistes, o fills de franquistes, conversos en opositors al règim i els comunistes i republicans no federalistes han aportat el dogma del no qüestionament de l’ordre estatal unitari al progressisme català contemporani.\nEl segon component és el socialisme autòcton. Nascut a començaments del segle vint amb organitzacions diferenciades de les formacions marxistes espanyoles, després de la desfeta del 1939 pren nova embranzida amb dos partits que es refan a l’exili: el Moviment Socialista de Catalunya, fundat a Tolosa de Llenguadoc el 1945 aplega sobretot antics poumistes, i el PSUC, que es veu revigoritzat pel triomf de l’URSS sobre el nazisme i la seva conversió en potència mundial. Ambdues formacions, tot i que organitzativament mantenen el seu caràcter nacional català, adopten el marc estatal com a referència imprescindible de la seva acció política que prioritzarà un canvi democràtic a nivell espanyol dins del qual restablir l’autonomia catalana. També ambdós partits es basteixen segons uns models homologables en l’Europa de la guerra freda: el comunisme (a l’àrea soviètica) i el socialisme democràtic (a Occident) esdevenen les dues ideologies que afaiçonaran un pensament d’esquerres segons el qual l’Estat n’és el centre (l’expressió de l’ordre comunista o el motor de les reformes socialdemòcrates), mentre que la persona i la comunitat com a subjectes polítics quedaran en un segon terme. El comunisme, organitzativament preparat per a treballar en medis adversos, anirà prenent una posició central en l’oposició al franquisme a partir dels anys seixanta alhora que implementarà el seu pensament ortodox i esquemàtic amb uns mètodes sectaris.\nEl tercer component és el catolicisme castellà que va aportar al procés d’unificació espanyola el substrat politico-religiós que el va cohesionar des dels reis significativament anomenats “catòlics”. Separant-se del catolicisme català que subsistia sota la jerarquia franquista en van sorgir -als anys seixanta- els clergues obreristes i els seguidors de la teologia de l’alliberament que emergeixen amb força del Congrés Vaticà Segon evolucionen cap a la confluència amb el socialisme en base a punts de coincidència comuns: el menysteniment dels projectes nacionals concrets en favor projectes universalistes, la tendència a basar-se més en dogmes que en valors, la propensió al maniqueisme, el sectarisme i el dirigisme fonamentat en una pretesa superioritat moral dels seus postulats. Actituds, totes elles, que enllacen més amb el verticalisme propi de l’ordre estatal que amb la llibertat de les persones i dels pobles.\nEn el progressisme així concebut durant el tardofranquisme va arrelant una concepció de la qüestió nacional adaptada a les pautes esquemàtiques que emanen en últim terme de l’ortodòxia soviètica: hom declara reconèixer el dret d’autodeterminació del poble català però “l’exercici del dret a la separació està lligat a les condicions objectives d’una situació donada i a l’absoluta prioritat del dret de la classe obrera a la dictadura del proletariat” (3). La questió nacional que passa a ser tractada com un “problema” (4) que fa més nosa que altra cosa, atès que el triomf del socialisme ja resol les reivindicacions nacionals segons s’ha esdevingut a l’Unió Soviètica.\nAmb aquest antecedents plenament consolidats els grups d’esquerra comunista que sorgiran a Catalunya a partir dels anys seixanta (Organització Comunista d’Espanya-Bandera Roja, el Moviment Comunista d’Espanya i altres) no tindran cap plantejament innovador respecte de la qüestió nacional catalana i repetiran les tesis estalinistes sobre el dret a l’autodeterminació mentre a la pràctica duran a terme una activitat hostil a tot plantejament d’alliberament nacional. L’elaboració d’un plantejament propi per part del marxisme d’alliberament nacional català a partir del sorgiment del PSAN l’any 1968 mirarà d’enllaçar amb els primers comunistes catalans d’abans de la guerra i crear un marc nacional de lluita de classes de Països Catalans, que si bé serà minoritari en relació amb el pes dels marxistes-leninistes d’obediència espanyola, sí que impregnarà l’esquerra independentista que arriba fins als dies presents.\nDins d’aquest univers mental i simbòlic la qüestió nacional ha estat un tema secundari pels intel·lectuals més o menys marxistes que han mantingut una posició hegemònica en el terreny de la cultura i la historiografia catalana des dels anys seixanta fins a l’actualitat. Des de l’obra de Jordi Solé-Tura “Catalanisme i revolució burgesa” (5), aquests sectors han considerat el catalanisme una estratègia burgesa de defensa dels seus interessos durant el procés de construcció de l’Estat espanyol liberal i van aconseguir reduir el catalanisme a una reivindicació cultural susceptible de ser integrada en el projecte de transformació socialista que tenia, evidentment, àmbit estatal.\nEn aquests plantejaments es separa nítidament la qüestió social de la reivindicació nacional i es deslegitima expressament l’independentisme, per tant tampoc es conrea l’estudi del fenomen nacional ni es contempla la complexitat de factors que hi conflueixen. La sensibilitat col·lectiva, el sentiment de pertinença a la catalanitat, els valors morals que en l’etapa del nacionalisme republicà dels anys trenta es van difondre com a propis són bandejats amb una actitud rígida i esquemàtica. Aquesta aversió preventiva s’ha mantingut hegemònica entre les esquerres dominants als Països Catalans i ha evolucionat en diverses direccions: des de l’anticatalanisme pretesament liberal al cosmopolitisme pretesament apàtrida. Totes amb tret comú, el pas des de la inhibició respecte de la qüestió nacional a l’animadversió manifesta envers tot plantejament de construcció cultural i polític basat en la catalanitat.\nÉs significativa en aquest sentit l’evolució dels hereus de la burgesia franquista barcelonina (Felix de Azúa, Francesc de Carreras, Eugenio Trías), que als anys seixanta varen adoptar aparentment postures progressistes i que han esdevingut els instigadors de l’anticatalanisme reaccionari que ha centrat en la llengua (en l’etapa Foro Babel) l’aversió contra la comunitat nacional catalana de la qual, (per elitisme castellanitzant) mai no s’han sentit part integrant.\nJa entrats al segle XXI: “Un nou tipus d’argumentació ha agafat impuls a partir dels de les potencialitats que ofereix la societat de la informació a l’hora d’interpretar i transformar la realitat social. Entre els sectors culturals, periodístics i polítics instal·lats en el món mediàtic es viu un enlluernament per la societat en xarxa, de la qual són protagonistes destacats, basada en l’intercanvi permanent, en la creació de noves realitats a partir de la barreja d’elements preexistents. Els defensors de l’Estat-nació espanyol tendeixen a contraposar aquesta potencialitat transformadora, pròpia de l’era de la globalització, amb les identitats concretes com la catalana, desproveïdes d’estat de referència i que han d’apel•lar a la voluntat de permanència i a l’esforç continuat de cohesió per subsistir en el món global.\nUn nou relativisme favorable a la confusió d’identitats reposa sobre la idea de que tot és manipulable i disponible, per tothom i en qualsevol moment, en una mena de mestissatge sense fronteres que reclama la plena disposició sobre els referents col•lectius dels pobles. Aquests defensors del cosmopolitisme es mostren ferotgement intolerants davant la resistència a l’assimilació en incertes identitats difuses per part de les identitats col·lectives sotmeses a processos de minorització. La catalanitat és un destorb i la seva mera existència una imposició” (6).\nEn podem percebre símptomes d’aquesta desconnexió envers la catalanitat a través d’aquests exemples: “Catalunya s’estima poc a ella mateixa, també en la música”, declarava Pep Sala a La Vanguardia el 23 de desembre del 2008. “A Catalunya hi ha un fenomen únic a Europa: el menyspreu per la pròpia cuina”, afirmava Jaume Fàbrega al diari digital El Debat, el 15 de desembre del mateix any. “Els periodistes catalans hem deixat d’estimar la realitat”, manifestava Francesc Canosa a El Singular Digital, el 16 de març del 2009. “Als polítics no els agrada la política”, escrivia Sílvia Barroso a l’Avui, el 17 de maig també del 2009.\nIndependència sense patriotisme.\n“El discurs polític català està mancat de lírica, d’emoció i de mística”, diu Jordi Pujol al llibre que sobre la seva relació amb el poble jueu ha escrit Anna Figuera. “Per Pujol, un poble necessita una mística col·lectiva, quelcom que el vertebri i li doni sentit. I això només pot ésser quelcom que estigui per damunt del poble mateix. Només les coses que estan per damunt de nosaltres poden donar sentit als homes i als pobles, i només elles tenen prou força per fer que els homes i els pobles escullin el servei i no el confort, la grandesa i no la mediocritat ni la deserció ben pagada” (7). Aquestes reflexions de qui fou president de la Generalitat em semblen del tot encertades ja que expliquen les causes per les quals l’independentisme català políticament organitzat no està a l’alçada de les circumstàncies del moment històric present.\nEn l’escrit mitjançant el qual feia pública la meva baixa com a afiliat a Esquerra feia aquestes reflexions que dos anys més tard encara em semblen plenament vigents: “La teoría que els portaveus d’ERC difonen es limita a repetir que som un partit d’esquerres (sense especificar en què es concreta aquesta afirmació), republicà (una identitat en desús atesa la preeminença de l’autoidentificació com a partit socialdemòcrata) i accidentalment independentista (mentre no arribem a tenir estat propi).\nDes d’aquesta perspectiva “l’esquerra nacional” comparteix valors amb les altres formacions que a casa nostra s’autoidentifiquen d’esquerres. Quins són aquests valors comuns si no assumeixen el poble català com a subjecte polític (pel PSC la nació és Espanya) i són continuadors de les concepcions autoritàries del socialisme (cas d’ICV)? Aquesta abstracció, incapaç de concretar-se en un projecte de transformació social, menysté el potencial del patriotisme com a energia transformadora capaç d’aglutinar els interessos de la població que es veu perjudicada per la dependència econòmica i política del nostre país.\nL’eix Catalunya-Espanya hauria de permetre articular blocs sociopolítics contraposats: d’una banda, els que es beneficien (de manera real o imaginada) de la dependència i d’altra banda, els que en són realment perjudicats (en tinguin consciència o no). Per això, és una afirmació impròpia d’un independentista equiparar patriotisme amb la manca d’ideologia, i més en un país amb tan baixa autoestima. Precisament allò que li cal a l’independentisme català actual és transmetre el coratge i la il·lusió col·lectiva que va desplegar als anys trenta el nacionalisme republicà” (8).\nLa ideologia tranversal que resulta encara avui hegemònica a Catalunya és el progressisme més que l’independentisme. El primer, incapaç de conrear un projecte concret de construcció d’un poder polític propi, s’emmiralla en causes en origen alienes a la qüestió nacional catalana, sovint adoptant formulacions negatives: antiamericanisme, antisionisme, antiliberalisme. L’independentisme que es reclama alhora progressista sota diferents fórmules té en comú que no prioritza la seva articulació unitària sobre la prioritat del conflicte Catalunya-España, sinó que consideren preferents projectes globals que el deixen en segon terme. De fet, les diferencies entre Esquerra i la CUP no són tantes: ambdues formacions prioritzen el progressisme en detriment del patriotisme, essent l’anticapitalisme la ideologia que aglutina les candidatures d’unitat popular.\nAmbdues formacions, per exemple, donen suport preferent a sindicats d’obediència espanyola (UGT en el cas d’Esquerra, la CGT en el cas de les CUP). També coincideixen en rebutjar tot compromís unitari que tingui com a eix la independència, els uns perquè denigren “l’independentisme exprés” i els altres perquè senten animadversió preventiva contra tot allò que soni a front patriòtic, com si de pactar amb forces autonomistes es tractés. CIU s’ha mantingut sempre en l’eix Catalunya-España, no pas amb una estratègia de ruptura sinó de reforma possibilista de les condicions de dependència i dominació, fet que els ha permès preservar la seva predominança en l’espai autonòmic català i optar per primer cop a l’hegemonia si aconsegueix ser majoritari a les eleccions generals de l’any vinent consolidant la victòria a les municipals d’enguany.\nL’etapa de governs tripartits al front de la Generalitat de Catalunya (2003-2010) ha suposat el moment culminant de l’hegemonia del progressisme transversal (significativament el pacte que va permetre fer president José Montilla, duia per lema Entesa nacional de Progrés) i l’inici del seu declivi atesa la patent manca de voluntat i capacitat per concretar un projecte polític específic per Catalunya. La buidor ideològica i programàtica ha deixat els partits integrants de l’aliança tripartida sense esma ni capacitat de resposta davant la crisi econòmica estructural derivada de l’espoli fiscal que l’ordre estatal imposa al nostre país.\nLa irrupció del moviment “dels indignats” ha estat possible perquè existeix una massa ciutadana que ha perdut la confiança en els referents del progressisme i davant la crua realitat socioeconòmica es troba sense respostes viables i creïbles. Les que aporta l’anticapitalisme que ha capitanejat les acampades i les manifestacions de virulència contra l’ordre establert no tenen cap base constructiva ni parteixen de la defensa nacionalment autocentrada dels interessos catalans. Són un símptoma patent del declivi econòmic del país i la pèrdua de cohesió social, però políticament són l’expressió darrera del progressisme banal i anacional fins ara hegemònic.\nLa responsabilitat d’Esquerra en el declivi de l’independentisme amb representació parlamentària des del 2006 ençà és que ha cercat un catalanisme no nacionalista, ha contraposat patriotisme a internacionalisme, ha progugnat un sobiranisme pràctic sense saber-ne els límits d’aquesta aposta economicista i conjuntural, deslligada de tot referent moral. D’aquí deriva la frivolitat, la inconsistència i la falta de lleialtat entre companys i amb la causa alliberadora que hom diu defensar que s’ha mostrat cruament en els darrers anys. Justament han estat els moments fugaços d’una certa èpica els que han donat força a Esquerra, per exemple arran de fer-se pública l’entrevista “de Perpinyà” amb ETA, però ha estat el mateix Josep Lluís Carod qui ha predicat l’obsolescència del “nacionalisme essencialista” fins a degradar ERC al nivell de banalitat que actualment exhibeix per boca de Joan Ridao, Joan Puigcercós i companyia.\nLa regeneració de l’independentisme passa per recuperar com a senyals distintius del moviment el patriotisme, la intel·ligència i el coratge, deixant enrere els casos d’impostura, sectarisme i mediocritat que el paralitzen. El paper dels intel·lectuals amb compromís nacional és clau per exercir aquest lideratge moral del qual parla Jordi Pujol. La suma de conductes individuals coherents amb els valors de patriotisme i dignitat que haurien de singularitzar l’independentisme és el camí perquè col·lectivament n’impregnin el projecte col·lectiu.\nLa deslegitimació de la democràcia liberal, els contrareaccionaris autòctons i l’antisionisme.\n“Pourquoi nous n’aimons pas la démocratie” (9), és el títol d’un assaig de Myriam Revault d’Allones, on l’autora s’endinsa en les raons per les quals els ciutadans que viuen en estats democràtics -especialment els occidentals- senten desafectació envers el sistema que els permet, entre altres drets, criticar-lo lliurement. La caiguda del sistema soviètic va comportar també que s’esfuméssin els mites revolucionaris políticament viables i, especialment, l’esquerra europea entrés en una època sense horitzons i s’ha instal·lat en una retòrica antiliberal, menyspreant les potencialitats del sistema democràtic occidental com si fos una etapa superable (és a dir prescindible). Aquesta actitud inoperant ha obert les portes a nous fenòmens polítics de caire totalitari: el tardocomunisme, l’antisionisme, el nacional-populisme tipus chavista, els integrismes teocràtics (especialment l’islàmic). Myriam Revault assenyala la necessitat de prendre consciència i valorar la democràcia per ella mateixa, tot i les decepcions continues situar les alternatives en la introducció de mecanismes de control i regeneració del sistema polític més que en quimeres totalitàries.\nPer la seva part Pierre-André Taguieff, historiador de les idees polítiques i filòsof especialment dedicat a l’anàlisi de fenòmens contemporanis com el neofeixisme, el racisme, l’antisionisme i la judeofòbia, analitza –bàsicament- a la societat francesa actual però les seves reflexions són també aplicables a la realitat espanyola i catalana. Amb la denominació de contra-reaccionaris conceptua els que practiquen el terrorisme intel·lectual en nom del progressisme contra els que no pensem com ells, posant de relleu les connexions entre les ideologies totalitàries del segle passat i les pseudoresistències (anticapitalistes, antiliberals, antiimperislistes…) d’avui.\nVet aquí un fragment il·lustratiu del contingut del llibre: “Par le mot “progresisme”, je désigne de façon générale tout ce qui se dit et se fait au nom de Progrès sans qu’en résultent des progrès observables. Mais le progresisme ne se réduit pas à une invocation rituelle de Progrès qui ne s’accompagne d’aucune amélioration de la condition humaine. Il constitue un moyen de combattre des adversaires politiques, il sert d’arme symbolique permettant de disqualifier les contradicteurs ou les interlocuteurs récalcitrants. L’invocation magique du mot “progrès” possède plus d’efficacité symbolique que n’importe quel argument rationnel. C’est un mot-massue, avec lequel il est facile d’assommer l’intrus, l’objecteur, le contradicteur, rejeté dans les ténèbres de la “reaction”. C’est ainsi qu’au nom des Lumieères on substitue le terrorisme intellectuel au légitime désir de convaincre par l’usage d’arguments. L’espace public est empoisonné par le soupçon et les mises en accusation, destinées à souiller leurs cibles. Depuis l’apparition de dictadures communistes qui se couvrent de références au Progrès at à la “liberation de l’humanité”, le progressisme a en oute pour fonction de légitimer, de masquer ou de transfigurer des régimes despotiques ou totalitaires, ainsi que de nouvelles formes de tyrannie liées au règne de la tecnique. Ensemble séduisant d’idées fausses, fragiles et douteuses qu’agrémentent parfois des idées vraies, le progressisme fonctionne comme une idéologie, en se rendant utile, voire indispensable pour quelques entreprises politiques, dont certaines se sont révelées criminelles. J’appelle contre-reactionnaires ceux qui recourent au progresisme pour mettre en accusation leurs rivaux, leurs adversaires ou leurs ennemis, en vue de les disqualifier totalement, en commençant par les exclure de l’espace des débats légitimes” (10).\nLa deslegitimació de la democràcia i l’emergència dels nous totalitarismes són fenomens convergents amb el renovat antisionisme d’arrel soviètica. Mort Stalin, l’URSS opta per motius geostratègics per donar suport als països àrabs contra Occident, a partir d’aquest moment el comunisme mundial combatrà Israel a base d’equiparar-lo a un estat d’ideologia colonialista i racista, aliada de l’imperialisme occidental. Ho farà, a més, perquè l’experiència reexida d’Israel construint un socialisme original de base nacional deixa al descobert el fracàs del projecte abstracte del comunisme transnacional. Els partits marxistes-leninistes vinculats a Moscou i els dogmes que es deriven del model soviètic seran incapaços de bastir un projecte socialista adequat a les respectives realitats nacionals. D’aquí l’animadversió al sionisme i als moviments independentistes aliens a “l’internacionalisme proletari”.\nEls plantejaments internacionalistes i antisionistes de l’esquerra europea aniran impregnant el discurs del progressisme català que s’assimila al tardo-comunisme europeu antiliberal en els terrenys polític i econòmic que tanta influència té entre les elits universitàries i mediàtiques. Per aquesta via hom ha imposat paulatinament una interpretació reduccionista de la història, explicable només a partir de variables econòmiques, descartant els aspectes culturals i morals de la mentalitat col·lectiva. I, sobretot, s’ha inculcat una aversió preventiva al fet nacional, a la seva potencialitat transformadora, a la seva vocació de crear un model de societat concret susceptible d’ésser contraposat a l’abstracció inoperant d’una revolució socialista internacional.\nAquesta animadversió a la llibertat de les persones i dels pobles, a convertit el progressisme banal en una forma d’alienació nacional i moral de col·lectivitats i individus. Hom pot percebre aquest llegat devastador en la falta de responsabilitat en la vida pública, en les dificultats d’autopercepció de la vida personal i professional, en la impossibilitat de concretar projectes polítics compartits basats en la catalanitat, en la crisi del sistema de transmissió de valors socials i culturals, en el fracàs escolar que afecta en gran manera el jovent català d’avui.\nTambé serà el cas d’ERC, un partit que, tot i refundar-se a mitjans dels anys vuitanta, no ha consolidat un pensament republicà diferenciat del tardocomunisme i el socialisme espanyol, com es fa evident quan, a partir del 2003, assumeix responsabilitats de govern. No hi ha projecte polític nacional real; per tant, no hi ha possibilitat d’una anàlisi concreta del sionisme i de la praxi de l’Estat d’Israel, i s’acaben assumint com a propis els paràmetres de l’esquerra anacional catalana hegemònica. La virulència de les desqualificacions contra Israel d’aquests sectors contrasta amb la passivitat claudicant respecte de les reivindicacions nacionals catalanes. I aquestes actituds les subscriu la mateixa ERC, que lluny d’exercir una funció de lideratge nacional i prioritzar els interessos catalans, s’avé als aliens sense altre criteri que allò que sembla políticament correcte en cada moment. La incoherència d’ERC és la mostra patent de la falta de projecte nacional català que per defecte afavoreix que prosperin els qui propugnen barrejar la causa de la llibertat de Catalunya amb tota mena d’abstraccions totalitàries, des del chavisme al gihadisme.\nLa manifestació del gener del 2009 a Barcelona contra l’atac d’Israel a la franja de Gaza controlada per Hamas va encetar una nova dinàmica consistent en interioritzar al si de la societat catalana les línies de fractura, i de conflicte, que existeixen en altres societats: la “majoria del poble català” la causa comuna amb els convocants i aquests assenyalen una sèrie de personatges públics (Bassat, Villatoro, Rahola, Culla, Sellarès i jo) com a còmplices del mal, assenyalant-nos com a enemics a abatre. Els progressistes cristians catalans tenen una responsabilitat destacada en aquest capgirament.\nUn dels elements més significatius n’és Arcadi Oliveras, un individu capaç d’autodefinir-se com a activista pels drets humans, la pau i la justícia, i alhora predicar un discurs polítics d’una gran violència verbal. “El capitalisme és irrefundable, s’ha de destruir”, declarava a Vilaweb Sabadell el 30 de desembre del 2008. Ho reiterava al digital d’Esquerra “Acord per Terrassa”, el passat 19 de gener: “El capitalisme és un sistema criminal”. En canvi, baixant al terreny de la realitat catalana declarava al Punt del 24 de maig del 2009, “Catalunya no perd diners amb Espanya”. A Arcadi Oliveras l’acompanyen Aureli Argemí i el CIEMEN, a la punta de llança de tota campanya contra Israel. Alternant la seva condició de vice-president del CIEMEN amb la de membre de Terra i Llibertat, Carles Riera va publicar un article al bloc d’aquest col·lectiu titulat “Iran, una democràcia jove i dinàmica¨, el 21 de juny del 2009, mentre el règim dels ayatol·lahs reprimia a trets els joves iranians que demanaven democràcia.\nSignificativament, aquest apunt ha desaparegut del bloc en qüestió, on encara s’hi pot llegir un altre pamflet il·lustratiu del pensament d’aquesta gentola, “Per un independentisme català deslliurat de sionisme’. Aquests exponents del catolicisme “progre” fanàticament antisionistes desmenteixen amb fets les paraules benintencionades de pau i justícia que diuen voler, callen davant el totalitarisme islàmic, divaguen en abstraccions enlloc de contribuir efectivament a la lluita per la independència i traslladen a l’interior de la societat catalana els totalitarismes emergents encoberts sota l’anticapitalisme, l’antisionisme i l’antiliberalisme. Els coptes d’Egipte no són el seu problema, la independència de Catalunya tampoc.\nLa vigència del republicanisme català\nAl llarg dels darrers anys, quan l’independentisme era una força ascendent, per frenar-lo ha anat proliferant -des de la premsa i els partits d’ordre- l’argumentació en virtut de la qual les necessitats de la “Catalunya social” son alienes, i fins i tot contradictòries, respecte de les reivindicacions de la “Catalunya nacional”. Les importants són les primeres mentre que les segones són una entelèquia ja superada que només serveix per fer “soroll”. Per exemple, el PSC(PSC-PSOE) tenia per lema electoral el 2006 precisament “la Catalunya social”, que podia haver estat també el d’ICV, ja que ambdues formacions coincideixen en destacar allò social per davant del factor nacional.\nPer la seva part, tant els “Ciudadanos” com el PP porten la distinció a l’extrem de negar l’existència mateixa de la qüestió nacional: l’única nació política jurídicament existent és Espanya, i punt. Des del camp de l’intel·lectualitat progressista s’ha elaborat la tesi segons la qual catalanisme i el nacionalisme són dues nocions diferents, el segon és una construcció abstracta dels nacionalistes, mentre que el catalanisme és una mena de particularisme compatible amb l’espanyolitat integradora. Ernest Lluch va insistir i divulgar aquesta distinció que ha estat assumida ràpidament i sense un debat aprofundit per l’esquerra de tradició socialista i comunista. El catalanisme és un punt d’encontre de persones de totes les procedències mentre que el nacionalisme és excloent per essència en reduir els components de la comunitat nacional als que comparteixen un projecte polític que passa necessàriament per la ruptura de la unitat de l’Estat i de la convivència que aquest garanteix.\nAmb aquesta interpretació s’eludeixen les contradiccions entre Estat espanyol i nació catalana i es justifica l’ordre establert. Tots els corrents que coincideixen, amb major o menor intensitat, a negar el lligam entre els aspectes socials i nacionals de la realitat política catalana tenen com a objectiu comú la defensa de l’ordre per davant de la llibertat, del dret formal per sobre de la democràcia, de l’estat contra el poble. El nacionalisme no és, com es vol fer creure des dels mitjans de comunicació addictes, una problemàtica deslligada de les relacions de poder dins d’una societat. Ben al contrari, el nacionalisme espanyol es l’element cohesionador dels sectors que exerceixen l’hegemonia social i política que l’Estat representa (i que aplega també l’adhesió de la població que no participa dels rèdits però se sent identificada amb les representacions mítiques d’aquest). L’espanyolisme és també la ideologia dominant dels sectors empresarials, mediàtics i financers hegemònics en el subsistema social català. El catalanisme és combatut des del poder, des de tots els poders, pel seu potencial aglutinador d’una majoria social amb unes necessitats socials, culturals i lingüístiques contradictòries amb les prioritats imposades per l’ordre estatal.\nMentre el catalanisme busca la cohesió social, des de l’espanyolisme s’aprofundeix en la divisió identitària com a forma de mantenir la dominació política. Des del catalanisme s’intenta articular alhora un discurs social i nacional, mentre que des de l‘espanyolisme s’intenta desvincular ambdós aspectes. El progressisme hegemònic a Catalunya participa activament d’aquesta visió que consolida l’ordre establert i la dominació política que el sustenta. Els components totalitaris de les seves arrels així ho permeten i no hi haurà projecte de construcció nacional possible basat en la catalanitat i la democràcia si no hi ha una ruptura amb els postulats del progressisme inoperant que paralitza i distreu les energies renovadores latents al si del nostre país.\nEl republicanisme català és el corrent ideològic apte per assumir aquest repte, retornant a les seves arrels profundament democràtiques que enllacen amb la tradició jurídica i política del constitucionalisme català anterior a 1714. El republicanisme permet combinar de manera dialèctica els drets individuals, els socials i els nacionals, compatibiltzant el liberalisme que prioritza els primers, amb el socialisme humanista que dona preferència als segons i fonamenta l’alliberament nacional amb els valors laïcs, cívics i de respecte a la diversitat cultural que han impregnat històricament la catalanitat.\n(1) Renyer, Jaume, “Les actituds dels partits d’esquerra davant la reivindicació nacional”, dins l’obra col•lectiva coordinada per Enric Pujol “L’exili català del 1936-1939. Noves aportacions”, Centre d’Estudis Històrics i Socials, Girona, 2006.\n(2) Lluís Vicent Aracil Boned, (València, 1941), mestre de sociòlegs, publica “Dir la realitat” (Edicions Països Catalans, Bacelona, 1983) i en tres entrevistes brillants dóna pautes interpretatives per desmuntar l’hegemonia del progressisme banal que ens domina: a Idees, suplement dominical en català del diari en castellà El Observador, el 22 de desembre del 1991, El Temps del 17 de febrer del 1992, i també al Temps, en dues tongades, el 25 d’abril i el 2 de maig del 1994.\n(3) Comorera, Joan, “Contra la guerra imperialista i per l’alliberament social i nacional de Catalunya”.\n(4)”El problema nacional català”, Nous Horitzons, 1964.\n(5) Solé-Tura, Jordi, “Catalanisme i revolució burgesa”,\n(6) Renyer, Jaume, “Anticatalanisme i catalanofòbia: els símptomes d’un conflicte”, L’Espill, 2007.\n(7) Figuera, Anna, “Jordi Pujol i els jueus”, Pòrtic, barcelona, 2011, pàgina 95.\n(8) Renyer, Jaume, “Obrir la porta de l’esquerra de la llibertat”, 25 d’abril del 2009.\n(9) Revault d’Allones, Myriam, “Pourquoi nous n’aimons pas la démocratie”, Éditions du Seuil, París, 2010.\n(10) Taguieff, Pierre-André, “les contre-réactionnaires”, éditions Denoël, París, 2007, pàgina 11.\n3 Respostes a "Les arrels totalitàries del progressisme català contemporani"\n23 de juny de 2011 a les 20:34\nHe fet mans i mànigues per a llegir-me aquest patracol tendent a l’auto-justificació d’unes tesis que defenseu de fa temps i per sort de forma més curta. Jo crec que no és hora d’una literatura tant i tant soporifera però, ja us ho fareu, si voleu perdre lectors, heu trobat el mètode adient. Com ja li he confessat la meua devoció al seu blog tot tractant d’esbrinar quin espècimen de patriota sou, li contestaré de la forma habitual, crudament però, amb respecte. Miraré de posar-hi actualitat per a que no pugui qualificar-me de noucentista i així li tornaré a dir que:\nPer molt que s’obstinen els llepons mediàtics de la partitocràcia, la democràcia no consisteix en votar-hi un partit, sinó un candidat. El qui no ho entengui això, o no vulgui entendre-ho, haurà de nomenar-se d’una altra manera, però mai demòcrata. Encara que s’obstinen a desqualificar amb les seues mentides els moviments ciutadans que van omplir els carrers de Barcelona el 19-J, cap d’ells ha posat en dubte l’existència de partits i sindicats, però, sí el paper que tenen en l’actualitat\nEls partits no són intermediaris entre el ciutadà i l’Estat, han d’ésser només instruments de la societat civil, que neixen d’ella i estar-hi en ella, per articular la participació política de la societat civil, no per sotmetre a la societat civil als dictats de l’oligarquia partidista governant. Si s’entossudeixen a seguir sent intermediaris, i no mandataris de la voluntat política dels ciutadans, la distància entre els partits i sindicats respecte de ciutadans i treballadors s’anirà ampliant fins a aconseguir fites paranoiques. La societat seguirà el seu camí, prescindint d’ells, per retardataris de la Llibertat política.\nEls manifestants del 19-J volen que l’Estat i les institucions polítiques no sigui el botí electoral dels partits, volen que l’Estat sigui d’ells, els catalans el nostre propi, i veure’s reflectits i emparats en tots els seus drets i llibertats per les institucions. Volen ser el sistema, estar en el sistema, en la presa de decisions. I per assolir això es fan necessàries reformes serioses i profundes i que passen ineludiblement per un període de llibertat constituent. Imaginem-ho doncs, ens estalviarem conquestes com la proclamada ara mateix pel senyor Erkoreka del PNB en el marc de la reforma de la negociació col.lectiva. “ Mai una abstenció ens havia aportat tant de rèdit” Serà llavors que un diputat no podrà votar contra la seu apropia llengua ni demanar-hi disculpes per emprar-la, haurà arribat l’hora de la Constitució Nacional Catalana i l’adeu a Espanya. M’agradaria preguntar-li si veu algun bri de totalitarisme, tardocomunisme o potser alguna de les mandangues que habitualment llanceu contra gairebé tots els qui critíquen un sionisme militant com el vostre.\n23 de juny de 2011 a les 21:07\nDius “El nacionalisme català entra en una fase de declivi reclòs als cercles de l’exili i la clandestinitat a mesura que es consolida el règim i es va diluint la memòria republicana mentre s’enforteixen les ideologies preexistents (integrisme espanyol, social-cristianisme i socialisme en les seves diverses versions) que aniran ocupant l’espai públic. “\nNo estic d’acord amb aquesta afirmació, almenys pel que fa a la ideologia ‘socialcristiana’. Noto de passada que el terme socialcristià és nou, i la denominació tradicional és la de democràcia cristiana.\nEl partit que tradicionalment ha encarnat aquesta ideologia a casa nostra és Unió Democràtica de Catalunya. Durant la guerra el seu únic diputat, Pau Romeva, es va mantenir fidel a la Generalitat, malgrat trobar-se a l’oposició; actitud ben diferent de la de la Lliga. I hi ha el cas de Carrasco i Formiguera. Ni l’un ni l’altre poden ser titllats de poc catalans, em sembla.\nDius que el socialcristianisme va ocupar espai públic en detriment de la tradició de l’època republicana i del catalanisme. Ho trobo francament injust. On situes Miquel Coll Alentorn? I la gent de l’entorn, com Maurici Serrahima i Joan Sales, on els situes?\nI justament el problema és que el socialcristianisme – insisteixo que mai se’n va dir així, però a la UDC clandestina de l’època franquista tampoc no es feia servir gaire l’etiqueta demòcratacristiana – va esdevenir més i més minoritari. De fet, i vist en perspectiva, havia passat l’hora de la fórmula demòcratacristiana – durant la transició Jordi Pujol ens ho deia, i no ens el creiem -, cosa que no impedeix que molts, dins i fora d’UDC, ens reclamem hereus de la tradició de Maritain i de Mounier.\nHome, ja m’hauria agradat que hagués estat altrament, peró a les eleccions de juny de 1977 UDC va obtenir 1 diputat (2 si hi comptem el candidat del Centre Català).\nEstic d’acord que en el camp del socialisme el catalanisme havia fet marxa enrere, però tampoc això és cert del tot. No oblidem Pallach!\nEl problema és que aquestes tradicions polítiques no van reeixir a ser majoritàries; en el cas dels socialisme, deixant de banda jocs de mans, tenim PSOE pur des del primer moment.\nI que l’ERC de la clandestinitat – almenys els representants que vèiem al Consell de Forces Polítiques de Catalunya i a l’Assemblea de Catalunya, tampoc era com per tirar-hi coets! Eren més ‘republicans’ que ‘de Catalunya’.\nPer això hom diu de vegades que Jordi Pujol es va ‘inventar’ el país: va recollir retalls, cert, i hi va fer un bon sargit.\nPerò malgrat les febleses de tots plegats, quan l’Assemblea de Catalunya va proclamar que calia recuperar els principis de les institucions autonòmiques de la República, hi afegia que era una via per a l’exercici de l’autodeterminació. Vist des d’avui, Déu n’hi do, oi?


Acabar amb les minories privilegiades - Antoni Garrell - Els blogs d'e-noticies\nAmb l'abandó dels llocs de treball, de forma massiva i coordinada, per part dels controladors aeris de l'Estat espanyol s'ha evidenciat un altre cop la voracitat, l'avaria, i els menyspreu als interessos col·lectius de les minories privilegiades. Un col·lectiu d'unes 2.400 persones amb salaris anuals que multipliquen per 10 el salari mig dels treballadors de l'Estat espanyol, i són els més ben pagats d'Europa a pesar que la xifra de vols que controlen és molt inferior a la mitjana europea segons la Organització Europea per la Seguritat de la Navegació Aèria (Eurocontrol). Persones que no volen entendre que el demà no pot ser igual que l'ahir, i que en la societat global i del coneixement la defensa dels interessos col·lectius finalment està per damunt dels privilegies personals.\nUns controladors que han adoptat una actitud no ètica ni moralment admissible, que no és distant a la d'aquelles minories que amb la seva ambició desmesurada, i mancada de consciencia social, provocaren la crisis econòmica que ha condemnat a milions de persones al atur, tot disminuït la qualitat de vida i les perspectives de futur arreu.\nUna defensa de privilegis en un moment on els impactes de la seva actitud a nivell econòmic són enormes, tan pel que representaven aquest dies per la industria turística i el comerç, com en la imatge, ja prou deteriorada, d'Espanya en el mon; un fet que es constata al analitzar com la premsa internacional tracta la noticia, i les insinuacions d'alguns mitjans angloamericans relatives a que l'executiu espanyol, al igual que en altres problemàtiques, ha deixat allargar un conflicte i ha ignorat la previsibilitat del final, atès el posicionament dels controladors evidenciats en els retards de les operacions aèries que es produïen, de forma sistemàtica, en els darrers mesos. Però si milionàries són les pèrdues econòmiques, encara són superiors els danys intangibles sobre la marca Espanya i els mecanismes que mouen les actuacions de les persones, ja que la constatació de la vulnerabilitat de les il·lusions, de la impotència enfront de l'anonimat, i de la fragilitat de les iniciatives, perduren i condicionen les actituds al mínbar la confiança que potència la capacitats d'assumir riscos per vertebrar el futur, un recurs imprescindible en les relacions i la interdependència humana.\nCertament el govern, aquest cop si, va entomar amb celeritat el problema, La convocatòria del Consell extraordinari de Ministres i la declaració de "l'estat d'alarma" ha possibilitat el inici de la resolució dels greus problemes ocasionats pels controladors aeris. Però la solució donada, que no es pot prolongar excessivament, no amaga la dificultat de substituir-los d'un dia per l'altre, ni tampoc que ells són responsables del greu atemptat que han comes contra les llibertats de les persones i cal que el pes de la llei caigui sobre ells. Però el que es més important, hauríem d'assumir la obligació de meditar i analitzar els models de governança que disposem actualment a nivell local i global, ja que vivim amb normes excessives que frenen la iniciativa, però a la vegada son insuficients tan per acabar amb les minories privilegiades com per dinamitzar l'esperit emprenedor, ja que no s'ajusten als nous escenaris en que es desenvolupa l'activitat econòmica i es recolza el progrés social.\nDes de 2007 hem iniciat una nova singladura a nivell planetari, ho férem utilitzant les normes i procediments d'una època que no tornarà, cal reconstruir tot l'esquelet en que es sustenta les activitats i la convivència. Episodis com els atacs al deute sobirà dels estats, les especulacions financeres, l'empobriment i el sorgiment de la pobresa en àrees on estava superada, i la vulnerabilitat evidenciada per les actuacions com la dels controladors en són alguns del molts exemples. La pregunta avui igual que el divendres continua sent la mateixa: fins quan ignorarem les evidencies i començarem a sincronitzar el present amb les exigències del futur?. Al meu entendre la resposta la trobarem en la dificultat que tenen les noves generacions en accedir als llocs de responsabilitats, ja que l'espècie humana i la gent més gran, aferrant-se al càrrec, segueix oblidant que l'únic que no canvia en l'univers es que tot canvia de forma permanent i continuada, un fet que implicar evolucionar i adaptar-se.\nHilda Arcenli (Barcelona) 14-12-2010 - 04:56\nQuien va a asumir el desafio " cal reconstruir tot l'esquelet en que es sustenta les activitats i la conviv�ncia" si los politcos siguen inmersos en sus conflctos de partido ya sea para conservar el poder o acceder a �l. Hacen falta estadistas y no tacti\nJordi Dou (Barcelona) 13-12-2010 - 08:17\n�s veritat que el futur que tenim davant �s magn�fic i que aquest esdevenidor ha d'engrescar a joves, per� a partir d'un canvi radical a la mentalitat DE TOTS, tant els joves com els grans, tenim uns actius com a pais que cal posar en valor i alinear\nJosep Maria Vilumara (Barcelona) 12-12-2010 - 14:00\nConfiem en la capacitat de CIU de promoure una renovaci� de valors en les pol�tiques de l'Estat Espanyol. Efectivament les generacions joves haurien d'accedir a m�s llocs de responsabilitats de forma permanent i continuada.\nJoan Pere (Barcelona) 09-12-2010 - 23:20\nSr.Prieto no crec que sigui rellevant si el Sr. Garrell volaba o estaba a Barcelona (per cert el vaig veure treballant el dimarts dia 7 a Sabadell), el que es rellevant es q els controladors van sequestrar un pais per manternir els privilegis: Inadmisible\nRa�l Prieto (Terrassa) 09-12-2010 - 16:08\nA on volava vost�, se�or Garrell?...\nEls blogs d'e-noticies - Antoni Garrell - Acabar amb les minories privilegiades