(... která nikde nekotví...)\n... And then comes the day when it all starts to make sense. Happy New Year!\nVystavil Markéta v 7:53 odp. Žádné komentáře:\nJeden docela chytrý člověk řekl: Nikdo nemá moc ti ublížit. Ten, kdo ti ublížit může, jsi jenom ty sama.\nTenhle text je moje zpověď z toho, co se mi stalo v uplynulém roce. Bude to velmi osobní, to varuji předem. Už celé týdny a měsíce jsem měla potřebu něco otevřeně napsat o všech těch událostech, ale držela jsem se, až do téhle chvíle. Proč až teď? Jednoduše proto, že teď už to je opravdu jenom příběh. Už to není bolestivá výčitka, projev osobního masochismu a rýpání se ve vlastním srdcebolu.\nBerte to jako katarzi, očištění po tom všem, se silným nádechem duševní pornografie. Tenhle text bude totiž jen a pouze o mně. Bude bez výčitek, bez očerňování kohokoliv jiného, bez osobního názoru na to, co v celém tom procesu zavinil nebo nezavinil kdokoliv jiný. Bude o mých osobních prožitcích nejvýznamnějšího roku mého života. Možná se v některých etapách sami poznáte a bude to pro vás důležité čtení. Pokud ne, tím pravděpodobně lépe :)\nDruhotným důvodem je, že některé věci v mém životě měly být úžasné. Naprosto dokonalé a krásné. A ve mně nezůstala ani tolik lítost nad tím, že se nakonec nestaly některé události, jako to, že nemohly být ty věci „ukázány“ světu. A jiná příležitost už nikdy nebude, takže – here we go.\n26. 7. 2014 jsem se měla vdávat. Měla to být… ne asi pohádková svatba, ale myslím si, že by byla opravdu krásná. Měli přijít všichni lidi, na kterých mi záleželo, brát jsme se měli na nádvoří nádherného zámku s výhledem do parku a já měla být ta nejkrásnější nevěsta na světě. Samozřejmě, jak jinak. Moje šaty byly dokonalé. Ne klasické korzetové, které sluší každé holce, ať je velká, malá, tlustá, tenká. Moje byly na mě jako ušité. A samozřejmě – i kdybych se někdy přece jen vdala, určitě to nebudou ty samé šaty, takže je už může vidět kdokoliv.\nPrstýnky byly taky nádherné a jinak než na fotce už je neuvidí nikdy nikdo.\nVe třinácti letech jsem se poprvé zamilovala. Jasně, že to bylo platonické, ale vzpomínám na to i dneska jako na jeden z nejsilnějších zážitků… ten kluk se jmenoval Jakub a já do dneška vím, že svátek Kubové slaví 25. července. A od té doby se to se mnou táhlo. V každé věkové a životní etapě jsem sama sebe definovala ve vztahu k někomu jinému. V platonické zamilovanosti do Jakuba, pak do jednoho (dvou, tří? :-)) profesorů na našem gymnáziu. Kdyby se mě někdo tehdy zeptal, co jsem zač, pokud bych měla odpovědět úplně upřímně, řekla bych, že jsem Markéta zamilovaná. Markéta toužící po vztahu. Markéta nešťastná. Už od třinácti let byl můj velký sen a patrně životní cíl mít vztah, člověka, kterého budu milovat a který bude milovat mě. Člověka, který si mě bude chtít vzít a mít se mnou rodinu. Někoho, s kým můžu svobodně tvořit pár, být „šťastná až do smrti“. Od třinácti let byl můj život jen hledání a pod touhle touhou jsem udělala i pár ohromných pitomostí, setrvávala v nemocných vztazích, snažila se projektovat své představy do něčeho nefunkčního. Když jsem byla nějakou dobu sama, netrvalo dlouho a upnula jsem pozornost na někoho dalšího, potřebovala jsem tam tu citovou náplň mít, častěji nešťastnou a nenaplněnou lásku, ale o to intenzivněji jsem si to prožila a svým způsobem to pro mě nakonec naplnění bylo. A s každou další láskou, s každým dalším vztahem přišly obří změny. Měnila jsem se já, podle toho, kým jsem byla zrovna momentálně definovaná. Měnila jsem se proto, že jsem věřila, že je to dobře, že zlepšit se k jeho obrazu znamená mít kvalitnější vztah a tím i život.\nPrimárně není špatné se kvůli někomu měnit. Není ale dobré měnit se, když to ve vztahu nefunguje oboustranně. Měnila jsem se (většinou) k mému dobru. Ale pro špatného člověka.\nBylo mi 22, když se věci změnily. Nepotkala jsem někoho, s kým by probíhaly bouře citového zmítání, ale to nevadilo. Znala jsem tyhle fáze a věděla jsem, že mnohem důležitější jsou jiné věci. Jak spolu lidi fungují, jestli se spolu dovedou bavit, jestli mají něco společného a tolerují to, co mají rozdílné. Věděla jsem, že láska není to výkyvové zamilované emocionálně nestabilní stádium prvních pár měsíců vztahu. A nakonec (asi po třech letech) jsem pochopila i to, že „ten pravý“ existuje jen, když mu existovat dovolíme. V tu chvíli jsem uklidnila sama sebe. Já jsem přestala váhat. Neměla jsem už potřebu hledat – ne proto, že by přišlo vnuknutí z nebes, že jsem potkala pana Úžasňáka. Ale proto, že jsem se rozhodla určité věci potlačit, určité tolerovat, určité zapomenout a radovat se z toho, co mám a co úžasného z toho ještě může být. A byla to pro mě tedy nejlepší možná cesta, ať některé věci byly dost možná víc racionální než skutečně pocitové, ale to už jsou spíš jen domněnky. Ten strach ze samoty, a že na mě třeba nikdo lepší nikde nečeká – to taky sehrálo svou obrovskou roli.\nPo pěti letech jsem byla požádaná o ruku, s prstýnkem, na romantickém místě. Milovala jsem toho člověka. Řekla jsem ano.\nMno… modří už vědí, že se svatba nakonec nekonala a celý můj dosavadní (a pocitově i budoucí) život se mi tím zbortil jako domeček z karet. A já měla v tu chvíli v podstatě dvě možnost. Oblbnout se vším, čím se oblbnout lze. Práškama, drogama, alkoholem, sexem… vymáchat si v tom všem čumák, zavřít se před světem, utéct před tím vším, až do té doby, než mě to stejně nakonec dostihne. Nebo se prostě pustit do toho dlouhého procesu srovnávání se s rozchodem se všemi etapami, který ten proces má. Přeskočit to oblbovací stádium a protrpět to rovnou. Být ta, co to nevzdá. Ta, co to zvládne, co to překoná. Ta, která jednou bude za tím a tuhle kapitolu bude schopná uzavřít.\nŽádná z těch hlavních fází rozchodu se nedá přeskočit. Věděla jsem to od začátku, už při prožívání té první. Co mě ale drželo nad vodou celou dobu, byly předchozí zkušenosti „druhé strany“ a myšlenka, že mám jenom dvě možné varianty budoucnosti. Že jednou, po tom všem, se na sebe budu muset podívat a říct si buď: Jo, holka, tohle jsi zvládla a zvládla jsi to dobře. Nebo: tohle jsi zvládla, ale pěkně jsi to posrala. A já chtěla tu variantu číslo 1. Ale bylo to zatraceně těžký.\nŠok a odmítání reality\nNebyl to šok v pravém slova smyslu. Z velké části šlo o moje rozhodnutí, protože jsem věděla, že pro můj život tohle není dobrý. Že jednoho dne budu potřebovat něco, co jsem v tomhle vztahu nemohla nikdy mít, ať jsem se snažila sebevíc. Ale to nic nemění na tom, že v momentě, kdy mi naplno došlo, co se stalo, moje tělo bylo úplně vyřazené z provozu. Nikdy jsem nezažila takovou bolest, takový smutek, tak obrovskou ztrátu. Tehdy jsem dostala první radu, která mi opravdu pomohla: „Máš právo na to být prostě jenom nešťastná. Jak dlouho budeš potřebovat. Nemusíš bojovat, nemusíš se léčit, nemusíš se zvedat z bahna. Nikdo tě nenutí a ty bys taky neměla. A až sama poznáš, že je to trochu lepší, tak třeba na chvíli přestaneš brečet a bude to na tu chvíli dobrej nápad, než zase brečet začneš.“\nA já brečela… jak nikdy v životě. A v té hlavě to bylo pořád, neustále přicházely nové naděje, že tohle všechno je jen jeho cesta, jak si uvědomit, že ve skutečnosti jsem i já ta pravá pro něj. A že jestli to tak má být, tak je to v pořádku. Ale kurevsky to bolelo. A pořád dál a dál.\nA já jsem se teda snažila v tom neumřít, hledala jsem si lidi, hledala jsem někoho, kdo mi pomůže myslet na něco jinýho, kdo přehluší tu strašnou bolest, i kdyby jen na pár minut. A ten čas se strašně vlekl, tahle fáze je úplně k nesnesení. ALE opravdu to přejde. A každý den je nakonec o trošku lepší. Každý den je o pár veselejších vteřin snesitelnější. O jednu kraťoučkou myšlenku odlehčený, a když člověk hodně zatíná zuby a vydrží, připomíná si, že není ničím horší, když se mu tohle děje, že je v pořádku, že je normální… jednou se zase naučí fungovat. Ale přichází to ve fázích. Někdy jsem měla dojem, že jsem v pořádku a pak – ať s impulzem nebo bez – přišla vlna paniky, vlna emocí, další přílivy slz. A trvalo to tak dlouho, že jsem byla unavená, zklamaná sama ze sebe, s výčitkami jemu, sobě, okolí, celému světu.\nZažila jsem si před sedmi lety jeden hodně ošklivý rozchod, kdy já jsem byla iniciátor. Nechápala jsem ty scény, nechápala jsem ty neustálé výčitky, tu jeho potřebu nutit mě do opakovaných omluv, do jiných postojů, stálé psaní, kontakt, citové vydírání, demonstrativní chování… Přišlo mi to padlé na hlavu a toho člověka jsem si tehdy úplně přestala vážit.\nBože, jak já mu najednou rozuměla. Měla jsem ty tendence dočista stejné. A oproti tomu, kolikrát jsem chtěla něco udělat, kolikrát jsem měla potřebu psát mu, dožadovat se vysvětlení, omluv, přiznání viny, pochopení… byla jsem ještě svatá. Pomohl mi ten dávný vztah a myšlenka, že nechci, aby si člověk, který se mnou z nějakého důvodu strávil šest let života, někdy myslel totéž, co já si po rozchodu myslela tehdy. Aby si mě přestal vážit. Není v mých silách zařídit, aby mě miloval, ale tohle v mých silách bylo. Tak jsem se držela a možná trpěla o to víc, kdo ví… Ale pochopila jsem v té době úplně všechno, proč lidi mají zásady jen do té doby, kdy se něco takového stane jim. Pochopila jsem, proč se ženy nechávají týrat, proč těm chlapům znovu a znovu odpouštějí, proč pořád dál posouvají hranice. Nehledě na objektivní důvody, kterých jsem měla desítky, trvalo měsíce, kdy bych byla ochotná věci dál trpět, jen kdyby se ke mně vrátil. Trvalo to mnohem déle, než jsem přiznávala všem svým kamarádům.\nTohle byla nutná fáze. Věděla jsem, že pokud se z toho jednou musím dostat, není možné se vídat. Tahle fáze se promítala do většiny ostatních, předně do fáze naštvání. Většinou jsem si přála, aby se ozval, ale když to udělal, nebetyčně mě to vytočilo. Že mi nepíše, to, co já chci. A když náhodou napsal to, co jsem si přála, aby napsal, tak že to nepodal dostatečně hezky nebo správně, nebo se správnou emocí nebo bůhví co. Vůbec nezáleží na tom, o co konkrétně se tehdy jednalo. Jaké informace jsem dostávala. Byla jsem zničená pokaždé, když jsem od něj nebo o něm slyšela jediné slovo. Ač jsem po tom samozřejmě prahla, protože s tím souvisela i kratičká (a rozkouskovaná) fáze smlouvání.\nPodstatné ale je, že odloučení je něco naprosto nutného. Dodnes jsem přesvědčená, že nejlíp by lidi po rozchodu udělali, kdyby se jeden odstěhoval na Mars a druhý na Venuši, vypli všechna komunikační zařízení a prostě neexistovali pro sebe navzájem, možná ani pro okolní svět. Odvykačka. Prostor na to si zvyknout, že ten člověk, který byl tím „druhým já“ už tam není. Protože ty informace o tom druhém jsou prostě v prvních fázích strašné a úplně, ale úplně nevhodné. Když zjistíte, s kým se ten člověk vídá, s kým by nejradši šukal, jak se baví a je nejšťastnější člověk na celé zeměkouli, jsou to neskutečně podpásové rány, kterých je lepší zůstat ušetřený. Bohužel ale člověk z přirozenosti po těch informacích prahne. Dělá to, co mu ubližuje nejvíc. Peklo.\nJo, i tohle přišlo. Taková ta myšlenka, co můžu udělat pro to, aby se ke mně vrátil. Ale spíš to byly jen myšlenky, takové krátké střípky, na konci kterých mi stejně většinou došlo to stejné – nedonutím nikoho, aby mě miloval, ať už mu budu cokoliv demonstrovat sebevíc. A za druhé – já jsem vždycky disponovala určitou schopností ovlivňovat… no, spoustu věcí. Ovlivňovat situace, lidi… být součástí něčeho většího. Obecně. Ale u mého ex nikdy. Na něj byly všechny tyhle moje schopnosti krátké. Nebo jsem je prostě kvůli té citové zainteresovanosti neuměla využít. Nebo jsem byla příliš hodná, než abych to použila na někoho, koho mám tolik ráda. Těžko říct.\nTak tohle byla strašně zajímavá fáze. Všichni „moji“ lidi, ti, ze kterých jsem si skoro mohla stavět armády, měli nejspíš pocit, že tahle fáze je pro mě dobrá. Že naštvat se na toho druhého člověka je jen krůček od toho cítit se líp a zapomenout na to. Takže přišlo tisíce vět: „byl to idiot, nezasloužil si tě“, „podívej se, co ti provedl“, „přece bys takového vola nechtěla zpátky“, „když tě nechce, je to jeho hloupost“, „tohle je sviňárna úplně nejvyššího kalibru“, „to, žes mu ještě nevrazila pár facek je důkazem, že nosíš svatozář“. A tak dále, a tak dále.\nA jo, JASNĚ, že jsem byla naštvaná. Dlouho jsem ho hájila, prostě proto, že pro mě tolik znamenal a já si ho nechtěla démonizovat. Pak mě obhajování přešlo a dělalo mi dobře být ve společnosti lidí, kteří ho haní. Určitě jsem pronesla několik svých vlastních poznámek a dost možná jsem nešetřila sprostýma slovama. Ale já se prostě neumím zlobit. Nebo ne dlouho. Vždycky to hned přechází v bolest a další lítost… Ony ty částečky toho vzteku tam byly, v průběhu celého toho procesu, ale nikdy tak moc, aby mi to doopravdy pomohlo se přes něco překlenout. A nejspíš to bylo v téhle fázi… kdy jsem pochopila tu nejdůležitější věc.\nUvědomila jsem si za prvé, že nejsem sama, kdo se kdy rozešel, že nejsem jediná, kdo byl někým upuštěný. Napsala jsem tehdy několika kamarádkám a v podstatě mi přišly podobné odpovědi zpět. Důvody, proč ta moje „armáda“ dělá to, co dělá… Jedna odpověď byla silnější než jiné. Kamarádka mi napsala, že se musela naštvat tak moc, že to překročilo hranici. Že ten člověk jí strašně ublížil, že mu to nedokázala odpustit a nakonec to prostě díky tomu pominulo. Můžou se teď vídat, ale ona to rozhodně nevyhledává. Nejsou kamarádi.\nJá jsem odmítala možnost, že bychom s bývalým někdy mohli být kamarádi. V podstatě to bylo v téhle fázi, odmítala jsem mu prostě tuhle „úlevu“ dopřát. Myslela jsem si, že připustit tu možnost, že jednou budeme moct být zase přátelé, by znamenalo, že se to, co „mi provedl“ odlehčí. Že to najednou nebude tak vážné a moje bolest z toho všeho ztratí na významu.\nALE… začalo mi to hlodat v hlavě. Přemýšlela jsem o rozchodu té mé kamarádky, o mém rozchodu předchozím, i o těch předtím, které všechny skončily špatně, protože prostě neexistuje nic jako „dobrý“ rozchod. A s rozchodem přišel konec, šlus, nazdar nadosmrti. A to přitom byly naprosto standardní rozchody, ve smyslu – ublížení z opuštění. Je ublížení z opuštění důstojným důvodem pro mě, abych zabila v sobě úplně všechno, pro co jsem šest let žila?\n„U tebe to ale přece jenom byl trochu extrém.“ řekl mi kdosi. Ale to přece neznamená, že to tak musí dopadnout. Že se musím „naštvat tolik, že už mi to bude jedno“. Že se celý zbytek života budu cítit jako „nevyhledávající jeho přítomnost“. To přece není dobře. Ten člověk toho hodně znamenal. Byl mojí součástí. To přece nemůžu udělat ani sama sobě, ustřihnout to a smířit se s tím, že pocit ublíženosti znamená konec úplně všemu. Protože i když trochu extrémní, nakonec byl můj rozchod taky jenom rozchod. Nebyla jsem první a poslední, kdo tohle prožil a ty emoce nepramenily z faktu, že jsem byla opuštěná těsně před svatbou, ani z faktu, že možná nesu trochu míň viny než někdo jiný. Ty emoce pramenily jen z toho, že jsem v tom zůstala sama, bez něj. Že jsem milovala někoho, kdo už se mnou nechtěl být. Kdybych se neměla vdávat, nebolelo by to o nic míň. Kdyby mi každý den volal a prosil mě o odpuštění, nosil mi kytky a dělal první poslední, mojí bolest by to taky nezmírnilo. Nezměnilo by se vůbec nic.\nTa myšlenka byla naprosto klíčová. Zásadní. Neulevila mojí bolesti, ale pochopila jsem, že a) s tím, co můj bývalý udělá nebo neudělá, se v mém stavu nic nezmění. b) racionálně člověk může milion věcí vědět a pochopit, ale sebevětší inteligencí a chápáním souvislostí člověk neukecá to, co cítí. Emoce jsou samostatná jednotka, která prostě existuje a existuje do té doby, kdy existuje. Nejde je zkrátit, prodloužit, zmírnit tím, že si je vysvětlíme. c) jednou, až ty emoce přejdou, budu schopná žít i s myšlenkou, že jsem ve své bolesti nebyla v ničem výjimečná, že to byl v podstatě naprosto standardní postup naprosto standardního rozchodu. A že třeba poprvé budu moct pokračovat dál s tím, že tenhle člověk v mém životě bude hrát určitou roli.\nPochopila jsem sebe. Pochopila jsem jeho. Pochopila jsem trochu i nějaké světové dění v těhle oblastech. A tak začala poslední a nejdelší porozchodová fáze.\nNa jejím začátku jsem si říkala, že jednou, až to bude vážně za mnou, o tom veřejně napíšu. A pak to probíhalo a probíhalo a já si neustále kladla otázku, jak to poznám? Jak se vůbec může stát, že člověk bude za tím?\nNěkdo říkal – „až si najdeš nového partnera. Až se znovu zamiluješ.“ Ne. To není ono. To bych se zase jen definovala prostřednictvím někoho jiného…\nNa smiřovací fázi už vzpomínám ráda. Měla taky svoje etapy. Přehlušování – kdy jsem se vrhala do náhodných vztahů, rychlých známostí, společných nocí, nebo častěji společných několika hodin s rychlým rozloučením, bez závazků. Nebyla to demonstrativní věc – chtěla jsem něco dokázat spíš sama sobě, že na něco mám. Zkusit si všechny ty situace z filmů, sbalit někoho v baru, oslovit někoho na ulici… Chtěla jsem taky přehlušit ty strašné emoce jinýma emocema. Chtěla jsem vědět, že dokážu něco cítit… Pomáhalo to. Bylo to ale zároveň docela nebezpečné, protože to začalo překračovat hranice. Fyzické i etické. Ale vyvázla jsem z toho se zdravou kůží (po tělesné i psychické stránce a nakonec i po stránce důstojnosti, kdy jsem si v pravou chvíli uvědomila, že něco už by bylo opravdu přes čáru).\nPak to byly ty osamělé fáze, kdy jsem si zvykala sama na sebe, na to, že nikdo není po mém boku, že jsem doma opravdu sama, že nejsem v partnerství, že se nemám vůči komu „definovat“. Musela jsem svůj život postavit na nových základech a ty základy nemohly být náhodné známosti s lidma, na kterých mi nezáleželo. Ty základy jsem tentokrát už musela stavět na sobě samé.\nA nakonec – ano… to byla ta nejdůležitější fáze smiřování. Nepotřebovala jsem odpustit někomu jinému, potřebovala jsem odpustit sama sobě. Byla to zatraceně těžká věc, i když šlo v podstatě jen o banality. Musela jsem si odpustit, že jsem se tolik přizpůsobovala, že jsem to nebyla schopná ukončit dřív, že jsem tomu tolik dala, až jsem v podstatě opouštěla sama sebe. To, jaká jsem byla doopravdy. Zlobila jsem se na sebe, že jsem byla ochotná udělat cokoliv, že jsem tomu dávala tolik víry, že jsem si neuvědomila včas, že pocity a jistota u toho druhého nemůžou vzniknout z ničeho, i kdybych se stavěla na hlavu. Vyčítala jsem si, že jsem ho měla tolik ráda. Vyčítala jsem si i to, jak pomalu se z toho dostávám, i když údajně jsem byla velmi rychlá a kladla na sebe zbytečně velké nároky…\nBála jsem se, že uklidnění by znamenalo stagnaci. A to jsem nechtěla. Chtěla jsem být dobrá, lepší, dokonalá. Byla jsem neskutečně zrychlená, bez možnosti odpočinku. Sportovala jsem denně, zvyšovala na sebe nároky, běhala, dávala si vyšší a vyšší laťky, co se týče sportu, trávení času, udržení váhy… začala jsem vcházet do extrémů. Dávat si nesplnitelné úkoly. Odmítala jsem zbrzdit, zpomalit. Zároveň jsem ale začala v tom všem nacházet sama sebe. Předně jsem si uvědomila, že to je něco, v čem jsem dobrá – v extrémech. A nejen v tom.\nKonečně jsem si začala uvědomovat, kdo vlastně jsem já. Markéta. Ne „zamilovaná, nešťastná, ve vztahu“. Bez jakýchkoliv přívlastků. Prostě jenom já sama o sobě. Napsala jsem si věci, které jsou na mě dobré. Kterých si sama na sobě vážím. Trochu se to tříštilo s myšlenkou, že se to pořád a všechno od toho rozchodu odvíjelo, takže s každým mým novým poznáním přišla i myšlenka, že bych chtěla, aby to stejné poznání měl i on. Aby i on přišel na to, že je super to, jaká jsem. Že jsou lidi, kteří to vidí taky, tak proč on ne? Ale čím delší čas plynul a čím víc jsem si na sobě uvědomovala věcí, tím víc jsem byla já samostatná jednotka – bez něj. A bez vztahu k němu.\nA pak přišel teprve ten opravdový pocit úlevy, ten obrovský balvan se roztříštil a postupně ode mě mizel… protože jsem se na sebe přestala zlobit, přestala jsem potřebovat ujištění od lidí, že si vedu dobře. Došlo to mně samotné a to je nakonec nesdělitelná zkušenost. Tisíckrát mě mohl někdo ujišťovat, ale uvěřila jsem nakonec jenom sama sobě. Byl to částečně návrat do doby před Jakubem, kdy se celý můj život neodvíjel jen od života někoho jiného. Začala jsem zase kreslit, zpívat, tancovat a všechny tyhle věci se setkaly s velkým úspěchem nejenom u mě, ale i s oceněním jiných lidí. V tancování jsem se posouvala hrozně rychle, protože jsem najednou nebyla ta, co to dělá blbě, ta, kterou někdo hodnotí. Byla jsem ta, co při tanci úžasně naslouchá, právě v momentě, kdy jsem se přestala snažit někomu zavděčit a začala jsem si to užívat sama pro sebe. Uvědomila jsem si věci, které mě dělají šťastnou kromě tancování – je to hraní, psaní a pečení (v podstatě jediná kreativní činnost, za kterou sama sebe opravdu chválím :-)). S tímhle zjištěním se mi podařilo dokončit i DAMU, napsat diplomku, složit státnice s velmi, velmi dobrým pocitem a bez potřeby, aby mě za to chválili ostatní. Zkráceně řečeno – naučila jsem se být sama a naučila jsem se být sama šťastná.\nTo byl můj svět, svět bez něj. V tom jsem se naučila fungovat perfektně. S tím druhým světem – se světem, kde hrál nějakou roli, to bylo trochu složitější a trochu opatrnější. Samozřejmě jsem měla strach. V každé fázi. Nedlouho poté, co jsem si uvědomila, že budu schopná s ním existovat v jedné dimenzi, už ustala ta velká bolest a nějaké malé lítosti a vzpomínky přicházely jen občas a v nárazových vlnách. A já se v podstatě zkoušela, co všechno vydržím a jak brzy (jsem dobrá v extrémech, víme?). Takže to nejdřív bylo o tom snést jeden telefonát, pak jedno setkání, pak více setkání, pak se normálně bavit na společné akci, zeptat se ho na jeho život, pak i na jeho vztahy, pak ho pozvat na společnou akci ke mně domů, letmo se obejmout na rozloučenou, jít s ním „jen tak“ na kafe na jiné společné akci a nakonec zkusit i ten tanec. Nemohla bych se po tom všem cítit líp. Je to proces smiřování, proces hojení, proces oťukávání, proces, který předchází novému životu.\nNakonec se ty dva světy nějak celkem propojily. Už to přestalo být citlivé téma. Už to mohlo koexistovat vedle sebe.\nAle nebyla jsem u konce. Celých sedm let – šest let vztahu, rok rozchodu. A možná ještě dlouho před tím, protože ani můj předchozí vztah nebyl zrovna standardní, jsem se učila zvládat situace sama. Jinak to nešlo, byla jsem do toho v podstatě přinucená, nikdy za celou tu dobu jsem se nemohla tak úplně spolehnout na podporu toho druhého, bývala jsem to vždycky já, kdo to držel a to i v opravdu krizových situacích pro mě. A při téhle závěrečné fázi se věci uklidnily, já začala odpočívat, dovolila jsem si konečně uznat, že je na čase zpomalit, mít se trochu víc ráda, dopřát si klid a mír (tělesně i duševně). Bylo to v období, kdy jsem věděla, že dokážu všechno, co bude potřeba. Mám absolutní (trochu děsivou) moc nad svým životem, ale dokážu si s ní poradit. Jsem sama pro sebe nejšťastnější a nejdokonalejší člověk, jakým můžu být.\nJenže něco chybělo. Ne vztah. Ne partner.\nTěsně před státnicema mě přepadla krizovka. Taková očekávaná obecně, ale nečekaná pro mě, v tu chvíli, kdy jsem byla nejsilnějším a nejsamostatnějším člověkem na zeměkouli. Padl na mě ten pocit, že to nezvládnu, že to neumím, že to nedokážu. Že jsem sama, že nikdo nepřijde, neobejme mě, nepoplácá mě po zádech a neřekne mi, že to bude dobrý. Že to zvládnu. Neměla jsem podporu. Mohla bych podotknout, že jsem nepotřebovala podporu, ale chtěla jsem ji potřebovat.\nPravá žena zvládne všechno sama. Pravý muž ji nikdy nenechá.\nBylo to po dlouhé době, kdy jsem zase brečela, ale byly to dobrý slzy, strašně moc ukázaly. Ukázaly, že pořád mám v sobě nějaký emoce, ty hořkosladký věci, které jsou sice bolestivé, ale jsou správně bolestivé. Dokázaly mi, že jsem normální.\nUvědomila jsem si, že bych konečně – možná vůbec poprvé v životě – chtěla mít ve někoho, před kým můžu být svobodně nešťastná, svobodně vyděšená, zklamaná… kdo mě nebude tlačit do toho být pořád jenom veselá, silná a podporující. Vedle koho si zkrátka budu moct dovolit na chvíli být taky sama sebou v té druhé nestabilní stránce. Třeba i jen tak, bezdůvodně. Jenže v tu chvíli jsem měla dojem, že na něco takového já prostě nemám nárok. Proč bych měla mít? Devět let jsem se učila vypořádat se s věcmi sama, spolehnout se jen sama na sebe… Proč by najednou měl existovat někdo, kdo mi pomůže „jen tak“, k čemu by to jemu bylo dobré? Jasně – prý pro chlapa neexistuje nic horšího, než soběstačná žena. A tyhle věci vlastně byly v protipólu. Nikdo nemá důvod být mi oporou.\nNikomu jsem to až do téhle chvíle ani nedovolila…\nNevím, proč a co se změnilo, že to najednou šlo, asi to bylo touhle krizí a tím, že jsem se přestala bát otevřít před někým i ty „temnější“ stránky svojí osobnosti. Nejčistší a nejklidnější slzy úlevy přišly v momentě, kdy mě jeden člověk objal, přitiskl mě k sobě a dal mi pusu do vlasů. Nespěje to k partnerskému vztahu, ale přesto – nebo možná právě proto – to tolik znamenalo. Možná jsem mívala dojem, že ve správném vztahu by měl mít člověk na podporu prostě oficiálně nárok, ale tohle není vztah a vztah to být nemá a žádné nároky tam nevznikají. O to to pro mě bylo čistší a ani na chvíli jsem nezapochybovala o tom, jak moc vážně to ten člověk myslel. Došlo mi, že na světě nejsem sama a že i když to dokážu, i když jsem se dopracovala až sem, jsem sama pro sebe nejlepší a nejdůležitější člověk na světě, celou tu váhu světa na svých bedrech přece jen nést nemusím.\nTahle noc znamenala poslední část poslední etapy. Tímhle okamžikem se můj život přestal odvíjet od rozchodu, přestala jsem být ta, která se jen vzpamatovává, že ji chlap nechal týden před svatbou. Už jsem dál.\nAno… přemýšlela jsem, jak poznám, že už je to za mnou, že je to „uzavřená kapitola“… jenže ono to není tak, že by se člověk probudil a hodil minulost za hlavu. Jen to přestane bolet, člověk se vzchopí a vezme si z toho všeho, co se stalo, maximum pro svůj další život. Přestala jsem se definovat jako něčí součást, teď jsem to já – s tím, co dokážu, s tím, co mě baví, s tím, co se mi dokazovat nechce a s tím, co ráda nemám. Petr není uzavřená kapitola, je a vždycky bude součást mojí minulosti, která je tam správně, na svém místě a já už se jí nepotřebuju zbavovat. On se objevuje v definici mě samé a je to tak naprosto v pořádku, protože podstatnou část života mě pomáhal utvářet. Nejvíc asi právě v posledním roce, i když jen jako symbol.\nProtože já už umím být šťastná sama se sebou. Ale druhá polovina smíření přišla až v momentě, kdy jsem se naučila – znovu – být sama se sebou i neštastná.\nCelý ten proces jsem si tu myšlenku držela v hlavě… abych se mohla po tom všem ohlédnout, sama se na sebe podívat a pořád si sama sebe vážit. A jo, když se na sebe dneska podívám a promítnu si to všechno, co se stalo, uvědomím si, že místo boje sama se sebou a neustálých svárů, rozporů a hádek mě samotné, teď se na sebe můžu usmát a říct si: „Jo, holka, s tebou mě ještě bude bavit žít.“\nOdnesla jsem snubní prstýnky do zlatnictví. To, co vzniklo, má pro mě symboliku v mnoha rovinách. Odhodlání to opravdu udělat a přeměnit něco krásného do něčeho ještě krásnějšího, ale za cenu určité ztráty. Je to něco, co mě bude provázet nehledě na spojení s kýmkoliv jiným. Fénix má spojitost s Harry Potterem, s věrností, samostatností, sílou a znovuzrozením. A z druhé strany je nápis „Born from the ashes“… Ten už teď asi nikomu vysvětlovat nemusím.\nPS: pokud byste měli nějaké názory nebo třeba jen myšlenky, případně vlastní příběhy, budu za ně ráda. Nebudete v žádném případě netaktní, nic, co se tohoto příběhu týká, mi neublíží. Jen vás prosím, nepište anonymně. Děkuju.\nVystavil Markéta v 10:27 odp. 2 komentáře:\nKavárny vol. 2\nPořád ještě píšu a nerada píšu doma. Znamená to, že chodím po kavárnách a stále objevuju nové. Tady jsou:\nCukrárna a kavárna Emil Gaigher na Nuselské (kousek nad náměstím Bratří Synků) mě zaujala zvenku, že tam měli posezení, výběr zákusků a hlavně to bylo poměrně blízko, tak jsem se tam jedno odpoledne zastavila.\nObrovským plusem jsou ceny, které údajně nebudou stoupat. Kafe i velký a nápaditý výběr zákusků za pár korun. Nevýhodou je chladnější prostředí, zvenku to nevypadá, ale uvnitř je to takové sterilní.\nKolem kavárny Ňáký kafé v ulici Na Zámecké (u Otakarovy) jsem také často chodila domů, tak jsem se uvnitř jednou zastavila. Bylo pěkně a já bych si sedla na zahrádku, ale bohužel ji zrovna opravovali. Můj první dojem byl spíš negativní, uvnitř je to víc hospoda / bar než kavárna. Na můj vkus hodně tmavé, kouří se tam... Výběr nic extra, ale dala jsem si tvarohový koláč s čokoládou a ten byl teda exkluzivní a kafe mají taky super.\nKavárna Prostě kafe mě zaujala výběrem zákusků se zajímavými příchutěmi, dala jsem si mangový dort. Navíc je to menší útulná kavárna v poměrně klidné části Kodaňské. Ceny rozumné, někdy bych se ráda vrátila na další ochutnávku, zvlášť protože už vytáhli i malou zahrádku před vchod.\nVýborná kavárna (a vine shop), kolem které jsem šla z práce aspoň desetkrát, ale nevšimla jsem si jí, je Barriqáda ve Vršovicích na Moskevské. Prostředí moc příjemné (světlé s velkými okny), ceny rozumné, moc fajn obsluha a výborné chuťově - jak kafe, tak zákusky. Také konečně trochu nápadu v těch dortech... dala jsem si broskvový koláč s rebarborou a byl super!\nMoc se mi líbila kavárna Pasta&Caffe u Botanické zahrady na Albertově. Domácí těstoviny a ceny jídel naprosto super. Byli jsme tam jen na polívce a kafi s pana cotou, ale určitě se tam zastavím někdy na oběd.\nNa kavárnu (espresso & vine bar) Barbatella nahoře na Korunní jsem narazila úplnou náhodou. Kolem je těch kaváren víc, ale tahle mě zaujala už zvenku. Mají nějaké zákusky, nově výbornou pistáciovou zmrzlinu a moc příjemnou obsluhu. Také mají pár židliček venku na sezení, ale tam už to tak klidné prostředí není, tak jsem radši seděla uvnitř. Kafe dobré, ceny spíš trochu vyšší, ale to se dá pochopit vzhledem k umístění a typu kavárny. Příjemný interiér, i příbory měli s názvem :).\nZatím nepřekonaná kavárna co se chutí týče je Break&cake na Albertově. Jestli bych měla vybrat a doporučit jednu, bude to tahle. Mají zajímavé a nové věci a přitom si jich skoro nikdo nevšimne. Velmi příjemná obsluha, ceny odpovídající. Já měla matcha latté, které bylo naprosto dokonalé a mandlový cheesecake, který byl zatím také nejlepší. Vyzvídala jsem, kde ho dělali a co do něj přidali, ale nedozvěděla jsem se. Škoda. Prostředí je příjemné, akorát trochu maličké.\nTo je zatím vše... ještě mám v plánu nějaké další kavárny a cukrárny, kolem kterých občas procházím. Např.: Králíka v rádiu, Retro cukrárnu, Kafé a kakao a Café Jen. Pokud máte nějaké další tipy, sem s nimi! Ráda bych narazila na nějakou klidnou kavárnu se zahrádkou a s originálním výběrem v menu :)\nVystavil Markéta v 11:29 dop. Žádné komentáře:\nBez Brandnooz boxu bych spoustu věcí neobjevila. Některé by mě asi ani nemrzely, ale některé velice. Co se mě týče, tady je shrnutí toho nejlepšího...\nChio Pop Corners ***\nJá mám prostě ty chipsy a jiné chřoupací věci hrozně ráda a jsem v tom nepoučitelná. Pop corners jsou kombinací chipsů a popcornu, nejsou přesolené a tím, že jsou z kukuřice, třeba i míň tučné. Říkám třeba, protože jsem to radši nezkoumala a nechci přijít o iluze :-). (Srpnový box 2014)\nBeef Jerky ****\nJerky nejsou žádná novinka. Je to sušené maso na spoustu různých způsobů. Osobně mám nejradši originální příchuť. Měla jsem v boxu teriyaki a moc mi nejela, ale jinak všechny, co jsem kdy ochutnala. Kdo má sušené maso rád, Jerky nezklame. (Zářiový box 2014)\nZeleninové těstoviny Perfect pasta *****\nTak tohle je naprosto neodmyslitelně objev roku. Byla jsem z nich úplně nadšená, chuť je super (podobně jako rýžové těstoviny) a skoro žádné kalorie... Stojí v obchodech hodně peněz a je toho málo - dávka tak pro jednoho a kousek člověka, ale stojí to za to. Čas od času tedy. :) (Listopadový box 2014)\nEmco mysli na zdraví - jemné ovesné vločky s oříšky a karamelem ****\nNo... já mám vločky ráda a tady je ta příchuť taková jemňounká, jako kombinace bezvadné. Stejně jako jakékoliv musli to je hodně energetické, ale stejně jakékoliv sypané (nezapékané) musli ne zase přemrštěně. A zasytí i poměrně malé množství. I když jak koho, že :) (Listopadový box 2014)\nBrusinky - kompot Kand ***\nJá brusinky prostě miluju. Nemůžu je sem nedat, v tomhle kompotu byly obzvlášť super a obzvlášť rychle zmizely. (Prosincový box 2014)\nKokosové mléko Alpro *****\nTohle mléko mě naprosto uchvátilo. Chuť je skvělá, škoda, že se neprodává v malých baleních s brčkem, stejně jako jsme ho dostali v boxu. Fakt vynikající. (Lednový box 2015)\nSojová omáčka Kikkoman ****\nK takovéhle sojové omáčce bych se sama určitě nedopracovala, měla jsem z ní radost. Je to stejná, jakou dávají k running sushi (snad všude, kde jsem zatím byla) a chuť je výborná. Do rýže, k rybám... super. (Lednový box 2015)\nTuty Tomato&Oliva ****\nDalší z řady super slaných dobrot. Tyhle bych dala chuťově určitě na první místo. (Lednový box 2015)\nEmco ovocné tyčinky ****\nOpět dávám zdravou věc vhodnou ke sportu, ale tyhle mi i fakt chutnaly. Měla jsem malinové a na základě toho jsem si pak objednala i grepové. Malinové jsou o hodně lepší, ale i grepové super. Ideální po nějakém běhu, při delší chůzi, po cvičení apod. Ale i jako chuťovka. Jsou maličké, takže z nich nikdo nemusí mít výčitky. (Únorový box 2015)\nKotányi Tomato mix ****\nSkvělé "koření". Já dávala do těstovin, do zapečených brambor, brokolice. Je to slané, ale je z toho to rajče opravdu cítit. Z mé strany nadšení! (Únorový box 2015)\nKytl Syrob *****\nTenhle sirup nemá chybu. Fakt nemá. Je super jako šťáva studený, ale dá se zalít horkou vodou a je nad všechny čaje. Mám mátovou příchuť a je to parádně osvěžující, až dojde, určitě plánuju koupit zase. Je chuťově bezkonkurenční (žádné sirupy Yo a podobné na to nemají). (Únorový box 2015)\nSchwartau Extra malina ***\nNe že bych ujížděla na malinách (dávno ne!!!), ale tahle marmeláda (džem?) je taky bezvadný, stejně jako ty malinové tyčinky. Myslím, že od doby, kdy jsem tuhle značku objevila, už nekupuju jinou. Doporučuju. ALE pokud nemáte rádi zrníčka, tak radši jinou příchuť, mně zrníčka vůbec nevadí, naopak. A jsou zdravé. (Březnový box 2015)\nPostupně budu přidávat další. Kdyby měl náááhodou někdo chuť objednat si Brandnooz box, dejte mi vědět :)\nVystavil Markéta v 10:57 odp. Žádné komentáře:\nKdyž mi bylo nějakých čtrnáct, začala jsem si psát deník. Vesměs šlo o nějaký soubor mých lásek více či méně naplněných, později to byla hromada řečí o všelijakém hormonálním zmítání a rozervanosti srdce. Skončila jsem s psaním v době prvního vážného vztahu. Návrat k tomu byl uklidňující a já si uvědomila, že mi to pomáhá. Takže v době, kdy mi nebylo úplně nejlíp, jsem si udělala zábavný rituál s poznáváním nových míst - především kaváren - ve kterých jsem si dala něco k pití, zákusek a hodinu dvě psala. Krásně mi to vyčistilo hlavu a obohatilo mě to o nové zážitky.\nZačala jsem v Café calma, mojí známé a oblíbené kavárně v Dejvicích. Je to na příjemném místě a z menu si vybere každý, dělají zapékané věci, těstoviny, saláty (nejlepší saláty, jaké jsem kdy v restauracích měla) atd. Vždycky mi tam chutnalo všechno, co jsem si dala. Nevýhodou jsou už teď vyšší ceny a neoddělené prostory pro (ne)kuřáky.\nNěkolikrát jsem navštívila kavárny Tchibo, kde si člověk může nakoupit zajímavé věci a zároveň si dát kafe. Mají i dobré sladké pečivo, člověk nikdy úplně neví, na co tam narazí. Klasika jsou croissanty, ale často mívají i různé bábovky, koblížky apod. Obecně mám Tchibo obchody ráda, mívají tam skvělé vychytávky, které člověk jinde neobjeví. Třeba formičky na malé bábovky, dávkovače těsta a i sportovní věci tam jsou kvalitní. Jako kavárna je to ale trochu přelidněné, hlučné a nepohodlné. Ale když je nouze...\nKočkafé Freya. Na tohle místo jsem se těšila strašně moc, protože to byla první kavárna v Praze, která zároveň s kafem nabízí možnost pohrát si nebo se pomazlit s několika kočkami a koťaty. Je v Bořivojově ulici a když jsem tam přišla, měli volno (kupodivu), takže to bylo příjemné posezení. Akorát kočky neustále okupoval někdo jiný, tak jsem se spíš koukala z dálky. Na kafe si už vážně nevzpomínám, ale jistě chápete proč :-).\nKlidné místo na relaxování a psaní je Kavárium, malá kavárno-cukrárna v Bubenečské ulici na Praze 6. Hledala jsem, kam si sednout, chodila jsem kolem a tohle místo předčilo moje očekávání. Vážne milé posezení a super nápadité dezerty! (fotka z webu)\nJednou před angličtinou jsem zavítala do obnoveného Café baru Paříž (bývalá kavárna Paříž), ale ať hledám, jak hledám, nemůžu už najít ani jejich fb stránky, takže se obávám, že skončili. Byli ve Francouzské ulici 50 a měli super domácí zákusky (já měla tiramisu - mňam) a barman byl celkem příjemně družný, takže to bylo i s popovídáním. Nabízeli tam koktejly za dost rozumné ceny.\nKe konci října jsem byla v hradčanské kavárně Pointa, v ulici Na Valech. Možná to bylo spojením negativních zážitků dříve toho dne, ale nijak zvlášť mě nenadchla. Byla poměrně veliká a přelidněná, pořád někdo proudil dovnitř a ven, takže lidem u prvních stolků (jako třeba mně) tam byla velká zima. To prostředí jako takové špatné není, kafe mají dobré, zákusky taky, ale působí to tak jako "profesionálně", ale přitom nic extra. Ceny vysoké.\nJednou jsem si potřebovala rychle sednout a narazila jsem na café Arkádia přímo uprostřed obchodního centra na Pankráci. Nebylo to samozřejmě nijak útulné místo, ale zase to mělo svoje určité kouzlo, sedět tam, psát si a čas od času koukat po všech těch lidech. I když ceny samozřejmě taky poměrně vysoké a vše se platilo hned. Což asi dává smysl.\nDalší v řadě - "Mikulášská" kavárna byla Café Faux pas na Vinohradské ulici. Mám to tam ráda. Ceny takový zlatý střed a mají tam jak dobré kafe, tak i poměrně velký výběr různého jídla, především palačinek. Na psaní nebo popovídání s kamarádkou je to ideální místo. I když taky poměrně frekventované.\nMoje oblíbená "masovka" je CrossCafe, což má nějaké znaky všech těch Starbucks a Cost, ale přitom jsou tam lepší ceny, velmi dobrý výběr (kafe, čaje, zákusky...) a příjemné posezení. Chodím do něj často, nejčastěji na Strossmayerovo náměstí, Anděl nebo na I. P. Pavlova. Ve všední dny dělají také bezkonkurenční polévky.\nKdyž člověk nemá zrovna čas procházet a zkoumat místa, zastaví se v nějakém obchodním centru. A "moje" obchodní centrum je Eden, kde jsem pečená vařená. Zastavila jsem se tam jednou v lednu v kavárně Collection, která je trochu odstrčená od všech těch fast foodů a měla zrovna nějakou akci na kafe a cheesecake a co bych byla za spotřebitele, kdyby mě to nenalákalo :) Takže místo bubble tea v "Tapi tea" (kde mají mimochodem mnohem lepší než ve zprofanovaném Bubbleology) jsem si sedla na kafe a sladké právě tam. Ceny rozumné, akce mě bavily a celkem se tam dalo i posedět.\nV Costě nedávno začali prodávat ostružinové latté s bílou čokoládou a borůvkový "nízkotučný" muffin. Obojí znělo super-lákavě, zvlášť i v kombinaci se slovem "nízkotučný" a s tím, že se koupí přispěje na nadaci Táni Kuchařové pro seniory. Tak jsem si jednoho krásného dne dala v Costě obojí. Ona Costa je taková moje srdcovka, i když příšerně drahá. Když jsem začínala s "příjemnými dny", kupovala jsem si ve stánku Costy na Hradčanské kafe a vždycky mi udělalo obří radost, i když stálo majlant :-). Takže jsem přišla na latté a muffin a připadala jsem si děsně dobře, i když latté bylo přeslazené a muffin rozhodně není "nízkotučný"... nicméně na příjemné posezení v "buržo stylu" to bylo...\nA když už jsme u "buržo stylu", podobně tomu bylo i ve vysoce autentické francouzské kavárně Milléme na Jiřího z Poděbrad. Je to pěkná kavárna, příjemné posezení, psát se tam dá, ale stačilo jednou. Ty zákusky, které vypadají opravdu dobře, se nepořídí pod stovku. Takže ve velkém stylu číslo 2. Zajímavý zážitek, velmi multikulturní!\nNo a co se kaváren týče, nejnovější zkušeností je spíš cukrárna než kavárna Yobar, která má mini-pobočku ve Vodičkově ulici. Je to velmi příjemné, malé, roztomilé místo, kde je teda hlavním tahounem frozen yogurt (rozumná cena 39 Kč za 100 gramů), na který plánuju někdy přijít i sem, nejen do Palladia a Funny Danny, které miluju a nakupuju vouchery přes Slevomat. Yobar má malinký pultík s židličkami, kam se dá sednout, dobré velké kafe a skvělé muffiny. Na tom maličkém pultíku se ale psát nedá, to tedy ne. Ale na krátké "single" posezení přímo uprostřed velkoměsta je to bezvadné místo. Voucher na kafe a muffin jsem mimochodem taky sehnala přes Slevomat :)\nTolik asi ke kavárnám, ale se Sokarem zkoušíme i čajovny. Mezi prvními novinkami byla čajovna Shi-sha 2, která byla velice příjemná a mají tam nejlepší masalu, kterou jsem kdy pila :) Je to taková typická "obřadová" čajovna, nebo aspoň na pohled, obsluhují tam docela normální lidi. Je to super místo, jak na posezení, tak na psaní, ceny mají rozumné, čaje skvělé.\nDalší byla Andělská čajovna v Ječné, která zklamala. Ceny velice vysoké a prostředí takové doupě... kdybych nevěděla, že jde o čajovnu, asi bych se tam bála vkročit. A na stěnách mají holotropní obrázky :-). Takže jsme tam pobyli tak hodinku a pak šli do naší známé Květinové čajovny v Myslíkově. Taky je to trochu srdcovka, protože jsem tam byla nedlouho po rozchodu a všechno jsem tam mohla říct a svěřit aspoň na chvíli do rukou někoho jiného... Ráda se tam vracím, i proto, že tam mají bezvadné čaje, milou obsluhu, pěkné věci jako ručně dělané přívěšky, náučnice... spoustu různých sladkostí a i něco rozumného "k večeři". Na posezení bezvadné místo. Ale zavírají docela brzy, takže jsme zavítali ještě do kavárny Dobrá trafika v Korunní, kde mají super výběr různých nápojů i pochutin. Nekouří se tam, takže na delší večerní popovídání ideální místo. A jistě by bylo i na psaní, kdybych na to někdy měla čas :-)\nNo a Peklo... Teda oficiálním názvem Čajový bar Peklo nebe ráj. S obří nabídkou všeho možného (včetně skvělých bubble tea, piva, pizzy a desítek dalších věcí). Zatím vše, co jsem tam ochutnala, bylo super a přidávají stále nové a nové věci. Každou druhou neděli se také pořádají kvízy na týmy, které většinou docílí, že si člověk připadá jako naprostý idiot, ale je to zábavné :-) A v ceně kvízů je i nějaký drink a něco malého na zobání a tak... Peklo je místo, kam se dá vracet pořád a já se tam vracím vážně ráda. Na psaní, popovídání, deskovky, větší srazy... prostě na cokoliv.\nNevím, na kolik kaváren (čajoven) jsem ještě zapomněla, ale určitě na nějaké ano. Také jich mám spoustu vyhlídnutých do budoucna, protože i když už to psaní tolik nepotřebuju jako kdysi, pořád mě to baví a pořád si tím čas od času čistím hlavu. Také zachovávám ty děsně chytré myšlenky pro budoucí generace... :) (Jednou se někdo bude možná trochu divit...!) Kdybyste měli nějaké tipy na super místa, neváhejte mi je napsat!\nVystavil Markéta v 10:46 odp. 1 komentář:\nStála jsem na místě, kde natáčel. Mluvila jsem s lidmi, se kterými taky mluvil. Vidět ho byl můj velký cíl a hlavně velký sen, ale vlastně jsem tak úplně nevěřila, že se mi někdy splní.\nPrvní zpráva, že bude Alan Rickman v Čechách na zahájení Febiofestu se od nějakého 2. března rozšířila internetem jako lavina. Uvědomovala jsem si, že je to velká a dost možná poslední příležitost ho vidět, tak jsem rozeslala zprávy, maily, smskovala... (...) všem svým známým, kteří mají známé (kteří mají známé), abych měla možnost ho aspoň koutkem oka s jistotou zahlédnout. Obtelefonovala jsem dokonce spoustu lidí, což pro mě s mou fóbií z telefonování cizím lidem BYL úkol hodný obdivu. V kině jsem se nicméně dozvěděla, že zahájení není veřejné a samozřejmě mi ani neprozradili, kdy začne.\nRelevantní informace, které zachránily můj sen, jsem se dozvěděla od Andrey. Rozhodla jsem se, že nepromeškám vůbec žádné šance a šla si stoupnout k hotelu, ve kterém se měla konat konference, hodinu předem. Když jsem přicházela na místo, viděla jsem shluk lidí, jak běží k někomu bělovlasému. Byl to Jean-Jacques Annaud, takže můžu hrdě prohlásit, že mám ve sbírce setkání s dalším slavným člověkem.\nS lidmi, co tam čekali, jsem se dala do řeči. Byli to "sběratelé" podpisů, mluvili o všech možných festivalech a místech, která navštívili, všichni se spolu znali, čas od času pozdravili někoho dalšího, o některých mluvili hrozně. A vyprávěli samozřejmě i zážitky s Alanem, protože někteří jeho podpis už měli. Takže během pár minut jsem se dozvěděla, že ve skutečnosti není zdaleka tak šarmantní jako ve filmech, že zásadně nepodepisuje fotky z Pottera, že zásadně nepodepisuje nic modrou barvou, pouze černou, taky že většinou nemívá dobrou náladu, takže kdo ví, jestli se vůbec k nějakým podpisům uvolí... Popravdě? Mně to bylo úplně jedno. Můj cíl byl vidět ho. Fotku jsem neměla, jen sešit a fixu. Ale černou, to se musí nechat.\nReálně taky hrozilo, že je ubytovaný přímo v tom hotelu, kde se konala konference, takže bychom ho neviděli. Navíc po chvíli přišla nějaká paní z hotelu se slovy "můžu vám pomoct?" Když jí někdo odpověděl, že čekáme na Alana, odkázala nás na jiný vchod, ale sběratelé už měli praxi v nedůvěřování lidem, takže jsme samozřejmě zůstali na místě :-) A já teda měla ještě spoustu plánů, od čekání, až bude odjíždět na zahájení, až po to samotné zahájení, o kterém prý ale vědělo mnohem více lidí. Tady nás čekal jen takový hlouček, podmínky naprosto - naprosto - dokonalé.\nA přijel. I když už jsem v to skoro nedoufala, nějaká paní ale viděla auto a poznamenala, že v tomhle vždycky jezdí. A mě teda nezklamal.\nJestli není tak šarmantní jako ve filmech? Noo, zkuste být šarmantní k lidem, kteří se vetřou prostě všude, i když to má být naprosto tajné a pak vás obohacují historkama o tom, jak je to pro ně velká čest vás potkat. A takhle dokola a dokola a dokola, roky a roky. Pro mě nic ze svého šarmu neztratil, ani v pokročilých letech. Stál tam těsně vedle mě Hans Gruber, sheriff z Nottinghamu, Metatron, Tybalt a... Severus Snape. Byl to on, bez debat. Každé jeho "Name?" znělo jako: "Detention, mr. Potter." Believe me, I can tell! (Mimochodem - je vyšší než jsem čekala!)\nDneska se mi splnil životní sen. Viděla jsem Alana Rickmana. Mám jeho podpis a svoje jméno jsem vyhláskovala bez jediné chybičky, což je obdivuhodné, vzhledem k tomu, jak se mi klepaly ruce a hlas měl tendenci se mi zadrhávat někde v krku. Z toho pocitu štěstí budu žít ještě několik týdnů. Minimálně.\nA teď už můžu v klidu umřít.\nDíky, Andreo. Jsem Tvým dlužníkem!\nPS: Na focení nebyly nejlepší podmínky a navíc - ta třesoucí se ruka, hrůza! ALE sběratelé mi slíbili, že mi pošlou fotky z lepšího foťáku. Tak uvidíme :-)\nVystavil Markéta v 8:02 odp. 1 komentář:\nNápad psát tenhle blog vznikl u jednoho "running sushi" posezení s Martinem. Takže o tom všem víc, protože už jsem navštívila čtyři různé podniky a tím to zdaleka nekončí...\nVětšina z vás asi ví, že running sushi je sushi (a další /většinou/ asijské speciality) na bežícím pásu, mezi kterými si prostě můžete vybrat, co vás zajímá a sníst to, co chcete a kolik toho chcete. Když jsem o tom slyšela poprvé, přišlo mi to jako myšlenka úplně na hlavu. Stojí to přece spoustu peněz, v normální čínské restauraci zaplatíte míň a najíte se úplně stejně, nebo spíš se nepřejíte, což mělo být plus. Ano, to je plus, ale je to naprosto jediné plus, které "normální" sushi oproti running sushi má.\nKdyž mě prvně vzala Tereza na running sushi na Smíchově, byla jsem z toho úplně naprosto paf. Tolik věcí, které jsem potřebovala všechny vyzkoušet a ochutnat! Při dalších návštěvách už jsem začala porovnávat, hodnotit a vysloveně zkoušet novoty, což samozřejmě není vždycky úplně to pravé :-).\nAle tedy při první "ochutnávce" jsem poznala, že je to prostě geniální. A to ani nemusíte být fanoušci ryb, je tam naprosto běžně kuřecí na tisíc způsobů a stejně tak hovězí. Pak samozřejmě sushi v různých formách, krevety, škeble a spooousta sladkých specialit. K tomu nějaké to ovoce - meloun, jahody, lichi, ananas. A kokosové mléko. Mňam! Navíc je to všechno v podstatě "lehké" jídlo, takže vám z toho není špatně a ani to nijak zásadně nezasáhne do jakýchkoliv dietních plánů. A pokud chcete tedy nějaké tipy, tak tady jsou:\nRestaurace MAKAKIKO OC Nový Smíchov a Palladium\nRozdíly: Ne moc velké, asi bych neohodnotila, kde mi to vyhovovalo víc. Možná o chlup na Novém Smíchově, ale to mohlo být denní dobou, tzn. jiným výběrem jídla. Obsluha je hodně podobná, servis také. Prostředí příjemnější na Smíchově, v Palladiu je větší blázinec, který víc vidíte.\nPoměrně časté doplňování a obměňování jídla, pokud je restaurace plná, což je skoro pořád. Pravidelně se tak vrací oblíbené věci (i když pak zase mizí, takže si musíte nachytat "do zásoby").\nDva pásy - nahoře výběr teplého jídla, dole studeného.\nVelikánský výběr slaného i sladkého. Maso všech druhů, typů, vůní. Různé sladké koláčky, knedlíčky, pudingy apod.\nMezi teplými jídly i polévky, smažená kukuřice, smažený banán. Mezi studenými čas od času výborná jahodová zmrzlina.\nRychlá a nevtíravá obsluha.\nNa stolech zásoba všeho, co můžete potřebovat - ubrousky, nové hůlky, příbor. Samozřejmostí je sojová omáčka a wasabi. Zázvor běhá na pásech, takže si ho můžete ulovit k sushi.\nSpousta lidí. Takže pokud přijdete "ve špičce", budete čekat (a že čekat v restauraci typu "all you can eat" je někdy faaakt na dlouho).\nProtože je tam hodně lidí, většinou je štěstí, že je jeden stůl volný. Takže si nemůžete vybrat, kde chcete sedět. Pokud vím, stoly se nedají rezervovat.\nPokud sedíte u stolu v zadní části, ty nejlepší věci z pásu už si uzme někdo jiný :-)\nVysoké ceny. Obědy (11 - 17 hod) ve všední dny za 318 o víkendech za 338; večeře za 398.\nNemají hrášek ve wasabi. Nebo jsem ho aspoň neobjevila ani na Smíchově, ani v Palladiu.\nRestaurace JIU ZHOU Otakarova\nKamenná restaurace na Otakarově (zastávka Otakarova nebo kousek výš Náměstí Bratří Synků), kde je vhodná rezervace předem, ale není nutná. V té jsme byli s Martinem a bavili jsme se o naší "potřebě" ochutnávat nové věci a pouštět se v jídle do trochy dobrodružství...\nMalá restaurace s příjemným prostředím.\nRychlá a moc milá obsluha. Jedna ze servírek mluví dokonce česky bez přízvuku!\nVýběr ač není tak velký, je dostačující. Příjemné kombinace slaného, sladkého dostatek.\nSlané: hrášek ve wasabi!\nProtože je restaurace komorní, je většinou na výběr i stůl a nemusíte se bát, že vám někdo vyfoukne ty nejlepší speciality přímo před nosem.\nVelký výběr různých zeleninových salátků.\nMenší porce - člověk zvládne víc ochutnat.\nMají lichi a mají ho hodně! :-)\nDá se rezervovat místo, dokonce i online.\nJe možnost výběru velkého stolu pro čtyři i malého stolku pro jednoho. Pokud jste solitéři, můžete prostě jen sedět, koukat na jídlo a vybírat si dle libosti.\nCena. Po - pá obědy (11 - 15 hod) 209, večeře (17 - 22) 299. O víkendech celý den 299.\nPouze jeden pás, tedy bez rozdělení na teplé a studené speciality. Proto je absence některých jídel, jako třeba zmrzlina apod.\nKokosové mléko jezdí jen velmi sporadicky :-)\nNemají takový výběr jiných mas než ryb a mořských potvor.\nJindy než přímo v uvedených dobách running sushi nefunguje. Tj. nechoďte mezi 15 a 17 hodinou.\nJe to uzavřená restaurace, takže načichnete. To je velká nevýhoda oproti "open space" obchodním centrům.\nRestaurace GINZA Atrium Flora\nSice v obchodním centru, ale trochu komornější restaurace. Byla jsem s maminkou a tím jsem jí ukázala kouzlo running sushi. Ceny "střední" (nezařadím ani do plusu ani mínusu) - 288 (11 - 17 hod), 388 (17 - 22 hod).\nDva pásy, teplý a studený.\nVelký výběr všech možných typů masa v různých omáčkách. Skoro mi přišlo, že to bylo zaměřené na "nerybí" část lidí, protože sushi tam bylo myslím méně, než ostatního masa. Ale to kuřecí a hovězí bylo teda exkluzivní.\nNekončící zásoba lichi a kokosového mléka a hrášku ve wasabi! :-)\nZajímavě dělané maki s různými ingrediencemi uvnitř. Moje objevitelská duše plesá!\nVynikající cheesecake. Ten se jim teda vážně musí nechat. Maminka snědla asi pět porcí :-)\nObčas se podnik objevuje na Slevomatu, kde je pak "oběd" za 449,- pro dva (nevím, jak večeře).\nMalý výběr sladkého. Kromě toho cheesecake, který jezdil jen chvilku, tam byl nějaký knedlíček v kokosu s mákem, v sezamu s jedlým kaštanem a podivný hnědý koláček. Sladká část byla trochu zklamání.\nPoměrně málo "zvláštních" ryb. Jen taková ta klasika - losos, krab atd.\nObsluha ne úplně příjemná.\nNa stolech jedny hůlky, jeden ubrousek a sojová omáčka s wasabi. Trochu malý "servis" podle mého. Na požádání samozřejmě cokoliv přinesli, ale skoro by to mohla být samozřejmost.\nOmezený čas - 2 hodiny.\nO víkendech celkem beznadějně plno, rezervace nutná tak 14 dní předem. Je to dáno těmi stejnými cenami.\nA kam příště? Mám v plánu opět malou a levnější "kamennou" restauraci BAIFU u I. P. Pavlova. http://www.baifu.cz/ Dám vědět!\nUpdate 30. 3. 2015\nRestaurace BAIFU Bruselská\nAsi nakonec trochu zklamání... Čekala jsem, že to bude hodně podobná restaurace jako Jiu Zhou, ale byla znatelně horší.\nDobré ryby - obecně sushi se jim fakt dařilo, čerstvé, chutné.\nSmažený krab, kterého jsem zatím viděla jen na Flóře. Byl super.\nCena 209 za obědy ve všechní dny, jinak večeře a obědy o víkendech a ve svátky 289.\nAbsence jiných typů rybích specialit než jen sushi a maki s lososem. Nebylo tam fakt nic moc.\nSmažené věci byly hodně "olejové". Některé věci mi dokonce přišly smažené na přepáleném tuku.\nMalý (téměř žádný) výběr sladkého. Jeden piškotový koláček s nějakým ovocem a puding. Vše.\nNeměli lichi nebo ho měli jen jako součást poměrně velké ovocné misky.\nVůbec neměli kokosové mléko. A to jim teda nezapomenu!\nJen jeden pás. Brambory a jiné věci tam jezdily dlouho a byly studené.\nTalířky na pásu na sebe byly hodně namačkané, někdy ve dvou vrstvách. Člověk by si řekl, že bude větší výběr, ale nebyl. A stávalo se, že s talířkem nahoře člověk sebral i "pokličku" z jídla dole a že se to různě zasekávalo atd.\nObsluha nic moc - neodnášela talířky nijak často, nezeptala se ani na pití atd.\nProstory sice docela pěkné, ale stísněné. Stolů bylo víc namačkaných na sebe, k jednomu stolu byly sice čtyři židle, ale čtyři lidi by se tam sotva vešli. Leda hodně malí lidi a ne v kombinaci s neodnášením talířků...\nUvnitř restaurace to bylo dost cítit rybinou.\nA příště? Zkusím restauraci Pitaya. Je to sice na kraji světa, ale vypadá to slibně!\nA co vy a vaše zkušenosti s running sushi?\nVystavil Markéta v 9:07 odp. 3 komentáře:\n...když mám zrovna lepší den.\n... And then comes the day when it all starts to m...\n"Patrně jediný způsob, jak si zachovat zdraví, je jíst, co ti nechutná, pít, co se ti oškliví, a dělat, co se ti nechce." Mark Twain\n"Arguing on the internet is like running in the Special Olympics. Even if you win, you´re still retarded."\nJe to nepochybně ten nejkrásnější kocour, jakého jste kdy viděli!\nKvěten 1999 - prosinec 2013. Můj první a jediný pes.\nPořád mi ještě chybí...\nLinie Harryho Pottera na Festivalu Fantazie\nFFestivaly - tam prostě pořád jezdíme\nKalorické tabulky - pro organizované blázny jako jsem já\nBarevný vegetarián - některé věci okoukávám\nBrandnooz box - gastro Vánoce každý měsíc\nJídlo a pití na Slevomatu. Nápady a pochutnání za rozumnou cenu\nŽivot v Bradavicích - hra z prostředí Harryho Pottera\nStránky švagra, jednoho z mých nejoblíbenějších lidí. Grafika.


Domů / ČLÁNKY A ROZHOVORY / Zařiďte si konečně kancelář v cloudu\nKoronavirus přinesl světu spoustu komplikací, ale v jednom nás významně posunul – v digitalizaci. Spousta firem najednou zjistila, že je možné fungovat online a platit kanceláře je vlastně úplně zbytečné. Jste na tom stejně? Zařiďte si kancelář v cloudu a už se nevažte na jedno místo.\nI kdybyste nakonec přece jen zůstali ve svých kancelářských prostorách, kancelář v cloudu je moderním řešením hodným 21. století, které každopádně oceníte. Jaké má výhody?\nVeškerá data jsou uložena online\nUž vás nemusí trápit, že se rozbil počítač. Na pevném disku ve svém počítači nemusíte mít uložené žádné firemní dokumenty. Místo toho jsou všechny v cloudu, kde jsou v opravdovém bezpečí. Datová centra bývají zálohovaná, takže se vaše soubory jen tak nemohou ztratit, i kdyby třeba hořelo nebo došlo k jiné katastrofě.\nPracujete odkudkoliv a z libovolného zařízení\nTím, že máte data v cloudu, nejste závislí na místě ani konkrétním zařízení. Jednou můžete pracovat z počítače v kanceláři, podruhé ze svého soukromého notebooku. Není třeba řešit, jestli máte všechny potřebné soubory, nebo dokonce programy.\nNeplatíte licence za software\nMísto nakupování drahého software platíte měsíční paušál za službu iPodnik. V rámci ní už máte zahrnutý potřebný kancelářský software. Nechybí balíček Microsoft Office 365 ani program Pohoda pro daňové účetnictví online. Ano, vzdáleně může fungovat celá firma včetně externích pracovníků, jako je třeba účetní.\nNeztrácíte čas nastavováním\nTechnika by měla být prostředníkem ulehčujícím práci. V mnohých firmách se však zbytečně plýtvá časem na její údržbu a nastavování, případně penězi, pokud se na nastavení zavolá odborník. Hostovaná služba iPodnik vás těchto starostí zbaví. Nic neřešíte, v klidu si využíváte cloudové úložiště, software, kalendář, e-mail i exchange online. Technickou stránku věci za vás řeší jiní. Vám stačí jediné – mít po ruce nějaký počítač, notebook, tablet, eventuálně telefon. Záleží, na čem se vám pracuje nejlépe.


Ferda Zimní Olympiáda CDR 39 (PC) | Kuma.cz\nFerda Zimní Olympiáda CDR 39 (PC)\nKód zboží: 8400\nFerda Zimní Olympiáda CDR 39 pro PC - popis\nFerda - Zimní olympiáda - Všem broučkům vadí úporné vedro, a tak podnikavý Pytlík vymyslí cestu na severní pól. Doktor Šikulka sestrojí parník... a vzhůru na cestu! Jenže za polárním kruhem je nejen velká zima, ale hlavně hrozná nuda, a proto si broučci uspořádají zimní olympiádu.\nČeká vás rychlá jízda porouchaným parníkem, skoky na lyžích, jízda na bobové dráze, další sportovní úkoly a hledání Beruščina náhrdelníku.\nWin 98/ME/2K/XP, CPU 350 MHz (PII/Athlon), 64 MB RAM (128 MB RAM pro Win 2K/XP), 55 MB volného místa na pevném disku, 3D videokarta (nejlépe typ TNT2), CDROM mechanika, systém plně kompatibilní s DirectX 8.1 (Součást CD).\nNákupem Ferda Zimní Olympiáda CDR 39 se můžete spolehnout na naše doporučení, maximální profesionalitu a zkušenost v kategorii PC.\nNabízíme hry, herní konzole a příslušenství pro PC za akční ceny, v prodeji jako Ferda Zimní Olympiáda CDR 39 máme dlouholetou zkušenost.\nPřečtěte si diskuze, rady a recenze, zkoukněte video, demo k zboží Ferda Zimní Olympiáda CDR 39 pro PC, které pro vás průběžně doplňujeme. Tyto komentáře a recenze Vám určitě pomohou při nákupu v našem internetovém obchodě Kuma.cz, Návod, manuál či uživatelskou příručku (userguide) naleznete u každého našeho zboží.\nNašli jste další materiály k Ferda Zimní Olympiáda CDR 39? Informujte nás o nich, rádi je zveřejníme.\nDovetail Games E...\nFarming Simulator 2013 Titanov...\nProject Highrise - Architects ...


DOOM (preview) - AMIGA REVIEW.online\nNásilí jsem dosud použil jen několikrát: když mi první PCčkář řekl, že Amiga je "šmejd", když jsem poprvé viděl Windows, nebo když jsem žádal DMika o vyplacení honoráře. Poté co jsem viděl preview verzi hry Fears vážně přemýšlím o tom, že to změním.\nPomalu se přibližuju ke dveřím a otvírám je. Než se stačím rozhlédnout kolem, vyletí na mě ohnivá koule. Za dveřmi je nějaké zrůda. Rychle uhnout a vypálit z brokovnice. Sakra, vedle. Další výstřel. Zásah! Dostal to...\nNejvážnějším důvodem proč hráči zavrhují Amigu je, že na ni neexistuje Doom, to ví každý. Abychom Amigy zavrhovat nemuseli, snaží se několik lidí s pochybnou minulostí (převážně jde o lidi kteří se sami označují jako kodeři) o vytvoření něčeho, co by Doom více či méně připomínalo. Každou chvíli se objeví zprávy o něčem co je zaručeně lepší než Doom (v poslední době třeba preview na Alien 3D), ale nic konkrétního se ještě neobjevilo.\n...rychle ven pro náboje. Za mnou v místnosti zůstal krvavý flek který jsem udělal z podivné hlavy, která vletěla dovnitř. Napravo jsou nějaké schody, asi se tam podívám, ale nejdřív si musím doplnit energii... Když se mi do rukou dostala disketa s preview na hru Fears říkal jsem si, že si to prohlédnu a protože to určitě nebude stát za moc hned to zase smažu. Nakonec jsem nemazal nic.\n...po schodech dolů ke mě jde nějaká chodící skříň. Určitě má problémy s dveřmi, protože protlačit futrama taková ramena není nic lehkého. Brokovnice zarachotí a já s vítězným úsměvem jdu po schodech nahoru. Najednou sebou trhnu a znovu začnu pálit - na vrcholu schodiště byl ještě jeden...\nPokud mám Fears srovnat s jinými demy tohoto druhu, musím konstatovat, že je to skutečně to nejlepší co jsem zatím viděl (a viděl jsem toho už hodně, například Dentaku, Poom nebo jedoucí tramvaj). Okno ve kterém se zobrazuje pohled je už skoro přes celou obrazovku, je vidět více než jedno patro, jako vůbec první mají Fears schody a objeví se tu i nějaký ten mutant.\n...přeběhl jsem pás ohně a konečně našel pořádnou zbraň - rotační kulomet. Posbíral jsem pár zásobníků a přepnul nějaký přepínač. Sbíhám dolů po schodech a vcházím do větší místnosti. Hned u vchodu dvě létající hlavy. Díky kulometu žádný problém, ale co to? Začínají mi docházet náboje...\nDemo jsem testoval na dvou Amigách 1200. Jedna neměla nic (žádná FAST RAM, žádný koprocesor) ve druhé bylo navíc 4MB Fast RAMky a turbokarta s MC68030 na 50 MHz. Na holé dvanáctistovce bylo znát že procesor jede naplno - pohyb byl trochu trhaný, ale na druhém stroji vše jelo nádherně rychle.\n...za dalšími dveřmi je pár truhel s poklady. Všechny posbírám a rychle jdu dál. Postřílím ještě pár příšer a posbírám nějaké střelivo, které by stačilo i na zničení tanku. Ale kde je k tomu nějaká zbraň? Ještě chvilku hledám a pak jdu k poslednímu neprozkoumanému místu mapy...\nUž jako preview má Fears velké možnosti. Můžete si zvolit zda chcete zapnout "pohupování" při chůzi, funkční je automapping, můžete mít více zbraní (přesně tedy dvě - víc jich zatím nenajdete), příšery se pohybují (pokud je necháte žít dost dlouho) a je tu i spousta dalších drobností, jako například cvakání zbraní naprázdno, když vám dojde munice atd.\n...vyběhl jsem po schodech nahoru a opatrně otevřel dveře. Nic se neděje takže jdu dovnitř. Na protější zdi je jakýsi čtverec. Jdu k němu a zkouším s ním něco udělat...\nDo budoucna autoři slibují rychlejší zobrazovací rutiny (jak to chtějí udělat to nevím, už takhle je to dost rychlé vzhledem k tomu co to všechno dělá), více příšer (a tudíž více krve...), další zbraně (pokud některá z nových zbraní bude používat střelivo, které se dá v demu najít, bude to nejmíň protiletadlové dělo), lepší grafiku (velikost nejmenšího "bodu" ve hře je 2*2 pixely), ovládání sériového portu (že by možnost hry více hráčů v jednom prostředí?), velkou příšeru na konec každého levelu (má jich být až 30) a další věci. Doufám jen, že to budoucno nebude zase tak moc vzdálené!!!\n...obrazovka se "rozplizla" a ukázala logo autorů. "To je konec?" říkám si. "Proč je to tak krátké? Já chci ještě!" Divoce klikám myší až naskakuje spouštěcí obrazovka. Ještě, že je myš nastavená přímo na položce START - člověk se nemusí zbytečně zdržovat...\nPodle ověřených zpráv je už hra Fears 2 na světě. Doufejme, že se brzo objeví i u nás.\n"Mohl sem si myslet, že to tak dopadne. Nejdřív nás naklonujou a pak se na nás vykašlou. Ale bylo jasný, že nemají žádnou budoucnost - no uznejte sami, jak by mohli lidi přežít? A ještě se nám budou smát! Že prej krysáci! A sami nevydržej ani jadernou válku. Co si mutant může myslet o takových citlivkách? A pak nás začnou otravovat v našich koloniích. Samo, že sme hned vytvořili speciální jednotky. No á do těch jednotek sme se s bráchou jako nechali naverbovat. Už sem Vám říkal, že se jmenuju Seth? Ne? Tak já sem Seth a brácha si říká Masker. Takže kde sem to skončil? Jo, jak sme vlezli do tý jednotky, Death Mask se jí říká, začali nás cvičit. Teda řeknu vám žádná flákarna, ale zase z nás udělali chlapy, takže sme byli fakt dobří. No a teď když ti lidi začali dělat problémy tak nás poslali zase do akce. Že vás to nezajímá? No možná by mělo..."\n...protože pokud se rozhodnete hrát hru Death Mask, vy budete Seth a váš přítel (nebo přítelkyně, to záleží na vkusu) Masker. A co že je to za hru? No, představte si Dooma. Máte? Tak na něj zase zapomeňte a představte si nějaký dungeon. Už? Tak na něj taky rychle zapomeňte. Teď si na ty dvě zapomenuté představy vzpomeňte. Tak, a máte Death Mask. Pokud vám předchozí myšlenkový pokus nezpůsobil újmu na zdraví, pokusím se vám hru popsat trochu víc.\nProtože napsat Dooma je na Amize poněkud obtížné, rozhodli se programátoři Alternative pro cestu nejmenšího odporu - nechali programu dojem "skoro-Dooma", ale v podstatě napsali něco, co svým způsobem hodně připomíná dungeon. Na rozdíl od dungeonu tu zase není moc přemýšlení, ale o to víc krve. Jak tedy hra opravdu vypadá? Je to takové..., no..., jak to říct..., tedy..., ano..., že...\nZačněme třeba pohybem v prostoru hry. Pokud pohnete "veselou tyčkou" (joystickem) v požadovaném směru posunete se o jeden krok vpřed. Je to stejné, jako kdyby jste se pohnuli v Dungeon Masteru, jen s tím rozdílem, že obrazovka se neposune skokem ale scrollingem, což pohybu dodá dojem plynulosti. Podobně je to s otáčením - můžete se otočit jen o 90 stupňů, ale vypadá to plynule. Tím samozřejmě odpadá spousta nepopulárních výpočtů, ale také populárních pohybů "došikma". Problém je v tom, že podobně jako v Dungeon Masteru jsou chodby široké převážně jeden krok a stejně jako v Dungeon Masteru se i v Death Masku velice rychle ztratíte. K tomu, aby jste se neztratili úplně, Vám celkem dobře poslouží mapa, na které se už nějak zorientujete. Stěny jsou pokryty všelikerými vzory, ale v jednom levelu jsou většinou všechny stejné. Pokud ovšem mohu posoudit, jsou jednotlivé levely dosti rozmanité.\nPravděpodobně nejzajímavější věcí ve hře jsou příšery. Jsou příšerné. Zaprvé vypadají úplně jako lidi. To by se ještě dalo přežít, ale když oni jsou i stejně stupidní. Nevím jak to Alternative udělali, ale takové blbce jsem ještě neviděl (teď jsem mluvil o lidech, ne o lidech). Pokud například budete stát na rohu a nějaká potencionální mrtvola za ním, pak na Vás nevystřelí do té doby než se postavíte těsně před ni. Pak ovšem většinou už není mrtvolou pouze potencionální, ale naprostou. Další takovou perlou je, když se vás nějaký ten člověk snaží pronásledovat. Protože lidi nejsou Amigy, nemají implementovaný multitasking. Toho si byli autoři velice dobře vědomi, a proto když vás někdo pronásleduje nemůže při tom střílet. Z tohoto pohledu by se lidé v Death Masku dali pěkně přirovnat k Windows (nic jsem neřekl...). Na druhé straně (zůstaneme-li u počítačové terminologie) vy (jako postava ve hře) jste v tomto směru vybaveni poměrně dobře. Pokud ustupujete, stačí držet střelbu a budete do nepřátel střílet chůze nechůze (napadá mě metafora Amig likvidujících ... ale ne, nebudu morbidní).\nOpravdu parádní zážitek ovšem je, hrát hru ve dvou proti sobě. Ano, jak jsem už v úvodu naznačil, lze Death Mask hrát ve dvou. Pokud hrajete kooperativní hru není to ještě nic moc, ale jakmile se zapnete do bitevního módu, budete nadšeni (tedy já jsem byl). Ještě jsem nezažil větší potěšení, než když jsem konečně našel rotační kulomet a pak provokoval spoluhráče hláškami typu: "Tak kde jsi, už na tebe čekám!" nebo "Máš to marné, stejně tě najdu" (radost mi ovšem poněkud zkazilo když jsem kulomet nenašel, a hraní jsem chtěl vůbec nechat v okamžiku, když ho našel kolega). Myslím, že v tomto směru je Death Mask ještě o něco lepší než Doom. Tam sice může hrát více lidí (asi tak 4), ale každý musí mít vlastní počítač (což prakticky vylučuje možnost beztrestně zlikvidovat například sourozence, protože dva počítače má doma málokdo) a navíc přijdete o ten nádherný pohled na nakyslý výraz obličeje a tiché procedění mezi zuby "Však já tě dostanu!" (další věty, které jsem slyšel, snad raději ani neuvedu). Lepší už jsou asi jen Hired Guns ve čtyřech proti sobě (tam je ovšem nutno ujasnit si čí ruka je čí, protože čtyři lidi na jeden počítač je už přece jen dost). Něco jako celkové hodnocení je u Death Masku trochu problém. I když mě hra nijak neohromila v normálním režimu, hra proti sobě měla něco do sebe. Proto doporučuji hru sehnat a zkusit. Sami uvidíte...\nKdo by neznal Team 17? Pravděpodobně ten, kdo v životě neslyšel o hře Alien Breed. Začalo to jedničkou. Našeho klasického hrdinu (nohy, ruce, kulomet) vidíte seshora, a navigujete ho od vetřelce k vetřelci. Ve dvojce se vylepšila grafika, kterýžto trend pokračoval i ve trojce, kde se využívá i divů AGA grafiky. Jak se měnila grafika (přiznejme si, že se moc neměnila), měnil se i smysl hry (už se jen nechodí a nezabíjí, ale také chodí a zabíjí). No a protože když už se něco zopakovalo třikrát nemá cenu pokoušet osud a opakovat to i po čtvrté.\nProto si programátoři Team 17 sedli nad odpolední kávou a přemýšleli co nového by do hry přinesli. "Co kdybychom tam přinesli nějaké mrtvoly?" navrhl nesměle jeden z nich. Jeho návrh byl samozřejmě okamžitě přijat a zapsán na příslušný papírek : "Mrtvoly". Další povzbuzený úspěchem svého kolegy okamžitě zvedl ruku a řekl: "Já bych tam dal nějaké zabíjení". Ostatní se zadumali až jeden z nich vítězně vykřikl: "Jasně, když tam budou mrtvoly, musí tam být zabíjení". A kdosi na papírek napsal "Zabíjení". To už se začali chytat i ostatní a papírek se plnil hesly: "Zbraně", "Zásobníky", "Lékárničky", "Dveře" a podobně. Když v tom se to stalo. Jakýsi šťoural se zeptal: "A jaká bude grafika?". Ostatní okamžitě ustali ve vykřikování a nepřátelsky na něj pohlédli. V tom se ozval grafik: "Já bych mohl namalovat nějaké vetřelce". Manažer, který na celý projekt dohlížel, se podrbal na bradě. "Vetřelci by byli dobří. A jak by se ta hra měla jmenovat? Víte, abych mohl zahájit reklamní kampaň.". Ostatní souhlasně pokývali hlavou a kdosi řekl: "No když tam budou ti vetřelci chtělo by to, aby v názvu bylo "Alien". "Nejlepší by bylo "Alien Breed"," dodal ještě. To už se ale zase ozval náš šťoural. ""Alien Breed" už tu bylo. Chce to něco nového" prohlásil. Manažer se podrbal za uchem a přikývl. "Má pravdu. "Alien Breed" už jsem někde slyšel". V tom se z rohu místnosti kde stál počítač ozvalo zaklení. Co je?" otázal se hudebník. "Ale, zase mě dostali," odvětil člověk u počítače a začal cosi kutit s klávesnicí. "A co to vlastně hraješ?" projevil zájem grafik, který si mezitím na ubrus nakreslil několik krásných vetřelců. "Pořád tady hraju Dooma," odpověděl ten od počítače a znovu zaklel. V místnosti nastalo hrobové ticho. Trvalo to zhruba půl minuty než se šťoural odvážil to velmi, ale velmi potichu říct: "Co kdybychom napsali Dooma?". Ticho již nebylo hrobové, ale přímo smrtelné. Pak se ozval manažer, který mezi tím asi třikrát změnil barvu: "Budeš vedoucím týmu." Po těchto slovech si všichni oddechli a místností se opět rozlehl šum. Šťoura tam chvíli stál a lapal po dechu. Pak dosedl do židle a jedním lokem vypil láhev whisky, kterou tam měli ze zdravotních důvodů.\n"Hnusné, málo pěkné, znova," oznámil grafikovi novopečený vedoucí projektu. Grafik se chvíli snažil s myší a zavolal vedoucího zpátky. Ten si skepticky prohlédl příšeru na obrazovce a řekl: "Moc pěkné, málo hnusné, znova".\nPopošel k programátorovi který mučil nebohou dvanáctistovku svým 3D-engine. "Tomuhle říkáš plynulý zooming?" otázal se. "Dokud to nepojede na dvanáctistovce plynule nedostaneš výplatu!". Nebohý programátor se zničeně zadíval na své dílo a zresetoval počítač.\nHudebník si znuděně pohrával se samplerem a pro sebe si opakoval: "Jak udělat pořádný výkřik?" Vedoucí ho chvíli poslouchal, pak si vzal do ruky mikrofon, na hlavu si nasadil masku vetřelce a nenápadně se připlížil k hudebníkovi. "Co se tu flákáš?" zařval na toho nebožáka, který strašlivě zaječel a spadl pod stůl. Vedoucí odložil masku a řekl: "Takhle se dělá pořádný výkřik"...\nPo několika měsících výchovného působení se vedoucímu podařilo to oč se snažil - na Amigu existuje Doomovka která pracuje jakž-takž plynule i na normální A1200, a která vypadá opravdu skvěle. Grafik se naučil kreslit krásně hnusné příšery, programátoři se naučili programovat a nezvyšují zbytečně hardwarové nároky, hudebníka odvezli na operaci hlasivek.\nA manažer v rámci reklamy uvolnil malé preview, které ukazuje co hra dovede.


Jak efektivně využívat parametr a_cha= pro měření kanálů v AffilBoxu - AffiliateAgency.cz\nPublikováno 26.3.2017 25.5.2017 Od Milan Pichlík\nJak efektivně využívat parametr a_cha= pro měření kanálů v AffilBoxu\nMít perfektně zvládnutou analytiku a vědět odkud Vám chodí konverze je základem úspěchu každého affiliate partnera.\nParametry pro měření kanálů jsou jednoduchou cestu, jak posunout vyhodnocování konverzí zase o kousek dále.\nCo jsou parametry pro měření kanálů\nJedná se o proměnou, kterou přidáte k URL adrese, přes kterou propagujete určitého inzerenta. V případě AffilBoxu je to proměnná a_cha=.\nDo tohoto parametru můžete přidat text, který upřesní zdroj dané konverze. Měřící platforma pak tento text rozpozná a uloží ho do statistik, kde s ním můžete dále pracovat – viz. níže.\nJak využít tento parametr v AffilBoxu\nJedním ze způsobu využití těchto parametrů v AffilBoxu je, že do nich napíšete název Vašeho webu, ze kterého dané konverze přišla.\nVýsledná URL tedy bude vypadat například následovně:\nZelená část URL je Vaše unikátní affiliate ID, která najdete po registraci do provizního programu přímo v administraci AffilBoxu.\nModrá část URL je zmíněný parametry a_cha, který při prokliku na takovýto odkaz zaznamená název kanálu do administrace AffilBoxu.\nPříklad jak může vypadat výsledek pro 3 různé kanály(weby).\nV administraci AffilBoxu klikněte na Statistiky -> Report kanálů a tam ve sloupečku kanál uvidíte názvy Vašich parametrů(pokud z nich již přišel nějaký proklik).\nDŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ: Určitě jste si všimli v URL dvou červených znaků – ? a &. Pokud chcete využívat parametr a_cha=, tak tyto znaky musí být v URL právě v tomto pořadí!\nTzn. první parametr, v našem případě a_box s Vaším affiliate ID, musí být s ?. Druhý navazující parametr pak již NESMÍ mít otazník, ale ampersand &.\nToto pravidlo neplatí pouze v případě AffilBoxu, ale obecně pro jakoukoliv tvorbu URL adres.\nPokud toto pravidlo nedodržíte, tak Vám systém nebude správně měřit konverze a budete tak zbytečně přicházet o zisk.\nTip jak tento parametr dále využít\nV některém affilte programu například využíváte pouze jeden web, ze kterého vodíte inzerentovi návštěvnost.\nV takovém případě nedává smysl do URL adresy dávat do názvu kanálu název webu.\nVhodné naopak je tento kanál využívat pro různé reklamní prvky, které na webu využíváte. Díky tomu budete moci přesně zjistit z jakého banneru, odkazu či produktu Vám chodí nejvíce konverzí.\nVezměme si příklad. Píšete článek o nějakém produktu daného inzerenta a využíváte tyto 3 propagační prvky:\nKdyby jste nepoužívali měřící kanály, tak pouze víte, že Vám z daného webu přišla konverze, ale nevíte z jakého článku a ani z jakého reklamního prvku!\nProto je vhodné opět implementovat parametr a_cha=, aby jste tyto informace získali.\nŘekněme, že na webu využíváte dva různé bannery. V sidebaru a přímo v článku. Bereme zde v potaz, že tyto bannery využíváte napříč celým webem. Tedy zobrazují se v každém článku. Jejich URL pro měření mohou vypadat například takto:\nDŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ: Pamatujte na to, že v parametru a_cha= NESMÍ být mezery. Vše musí být spojitý řetězec znaků!\nwww.nazev-webu-inzerenta.cz/?a_box=123456?a_cha=banner v sidebaru\nObrázky produktů je určitě dobré využít jako odkazy s přesměrováním na web inzerenta. Lidé na ně hodně klikají a to je pro Vás skvělá příležitost k předání cookie.\nAby jste správně změřili, zda Vám tato metoda vodí konverze, použijte například tento zápis:\nObrázky totiž budete mít napříč různými články jiné. Z toho důvodu je vhodné dávat do parametru i název článku, aby jste věděli z jakého konkrétního článku a z jakého reklamního prvku Vám dané konverze chodí.\nPokud píšete recenzní článek, tak by v něm nemělo chybět CTA tlačítko, které bude odkazovat na daný produkt / kategorii na inzerentově webu. Pro správné měření opět použijeme analogický postup jako v předchozím kroku.\nNovinka v programech s AffilBox Pro\nNa konci dubna 2017 vydal AffilBox novou verzi své měřící platformy a jedna z novinek se právě týká i měřících kanálů.\nNová verze již umí přidávat i větší množství kanálů než jen jeden. Výsledná URL tedy může vypadat například takto:\nU této verze tedy již nemusíte používat dlouhé označení kanálu. Prvním kanálem můžete například říci, že se jedná o banner a druhým specifikovat umístění.\nV administraci posléze uvidíte tyto kanály oddělené čárkou. Konverze můžete nyní tedy vyhodnocovat daleko lépe.\nČísla, která jsou uvedená u jednotlivých kanálů –  a , je třeba vždy pro zachovávat.\nUdělejte si v pojmenování kanálů určitý systém, aby jste pak v AffilBoxu měli pořádek a věděli jste jaký parametr je pro jaký zdroj. Například si tedy zvolte strukturu:\nnázev článku -> reklamní prvek -> umístění\nPřesně tak jak jsem Vám to ukázal v tomto článku. Samozřejmě tento krok je již na Vás a můžete si do parametrů propisovat co uznáte za vhodné. Berte to tedy pouze jako doporučení.\nJedna odpověď na “Jak efektivně využívat parametr a_cha= pro měření kanálů v AffilBoxu”\njá bych to zjednodušil a pro proměnné se používá jako první otazník, pro každou další je to & a těch už může být neomezeně\na ten systém může být např. takový, že první a_cha definuje web, druhý reklamní prvek na webu (mohou se rozlišovat např. obrázky/bannery a nebo textové odkazy)\nPředchozí příspěvekPředchozí Jak nastavit rozpočet pro nový affiliate program\nNásledující příspěvekNásledující Běžné omyly při tvorbě affiliate programů


Setkání pacientů protonového centra | Proton Therapy Center\nChtěli byste se podělit o svoje zkušenosti? Podstoupili jste léčbu rakoviny protonovou terapií a rádi byste ostatním pacientům, kteří jsou právě v léčbě, předali osobní rady, které jim mohou pomoci rakovinu úspěšně porazit?\nKaždé úterní odpoledne pořádáme setkání pacientů, kteří již léčbou prošli nebo se v ní právě nacházejí. Nadační fond pro protonovou terapii a lékaři z Protonového centra vás rádi přivítají každé úterý v 16:30 hodin.\nVyprávějte své příběhy, inspirujte ostatní pacienty\nAť už jste prodělali léčbu rakoviny prostaty, prsu nebo jiné diagnózy, jste na setkání srdečně vítáni. Přijít mohou i rodinní příslušníci pacientů a podělit se o své poznatky s léčbou rakoviny a také o to, jak být pro pacienta co největší podporou. Setkání jsou především o vzájemném sdílení rad, zkušeností a osobních příběhů.\nVíce o Nadačním fondu pro protonovou terapii: https://proproton.cz/.\nNaším cílem je, aby se u nás pacient během léčby cítil co nejlépe a zároveň se mu dostalo té nejkvalitnější péče. Podělte se s námi o vlastní zkušenosti s léčbou rakoviny či návštěvou v Protonovém centru. Děkujeme.\nVaše příběhy, komentáře nebo podněty zasílejte, prosím, na marketing@ptc.cz.


O půlnoci vyprší autorská práva na německé vydání Mein Kampfu – Forum24\nO půlnoci vyprší autorská práva na německé vydání Mein Kampfu\nMein Kampf | FOTO: snyderstreasures.com\nDnes o půlnoci vyprší platnost německých autorských práv na knihu nacistického vůdce Adolfa Hitlera Mein Kampf (Můj boj) a spis, který se stal základem nacistické ideologie, bude možné volně šířit i v němčině. Poprvé by se měl objevit na pultech knihkupectví v polovině ledna jako součást kritického vydání, v němž mnichovští historici poukazují na nacistické zločiny. Nekomentovaná vydání zatím v plánu nejsou a největší německá země Bavorsko už oznámila, že by se jim pokusila zabránit na základě zákazu šíření nacistické ideologie.\nPo skončení druhé světové války svěřily vítězné mocnosti správu autorských práv na německou verzi Mein Kampfu právě Bavorsku. Tato práva platí 70 let po smrti autora, tedy do konce letošního roku. Od pátku tak bude text volně šiřitelný.\nBavorsko už oznámilo, že případné nekomentované vydání Hitlerova spisu napadne u soudu kvůli podezření na šíření nenávistné ideologie. Právní odborníci však vyjadřují pochybnosti o tom, že by největší spolková země mohla s požadavkem na zákaz vydání knihy uspět. V roce 1979 totiž nejvyšší soud tehdejšího západního Německa odmítl zakázat prodej historických vydání Mein Kampfu z doby druhé světové války.\nHitlerova kniha se v každém případě dostane na pulty v komentovaném vydání. Mnichovský Institut moderní historie připravil dvousvazkovou publikaci s celkem 1950 stranami, v níž mají kritické poznámky větší rozsah než původní text. Historici dávají Hitlerovy teze do souvislosti se zločiny, jichž se nacisté po převzetí moci v Německu dopustili. Kniha s názvem „Hitler, Mein Kampf – kritické vydání“ by měla vyjít v polovině ledna v nákladu 3500 výtisků, bude stát 59 eur (1600 Kč).\nPřestože část německé veřejnosti se dívá na možné nové vydání Mein Kampfu s obavami z možného posílení krajně pravicové scény, podle odborníků na extremismus bude dopad vypršení autorských práv jen malý. Radikálové, kteří o knihu mají zájem, si ji už v minulosti mohli pořídit v antikvariátech. Přes internet také bylo možné objednat si vydání v jiných jazycích.\nHitler napsal Mein Kampf v roce 1924 ve věznici po neúspěšném pokusu o puč. V knize formuloval základy nacistické ideologie, která prosazuje stát řízený nejvyšším vůdcem a nadřazenost jedné rasy oprávněné porobit si a likvidovat rasy ostatní. V roce 1943 bylo v Německu na deset milionů výtisků knihy.\nV jiných jazycích než v němčině Mein Kampf po druhé světové válce několikrát vyšel. V Česku vydalo nekomentovaný překlad v březnu 2000 nakladatelství Otakar II. vedeném Michalem Zítkem, na kterého byla v listopadu téhož roku podána žaloba kvůli údajné podpoře a propagaci hnutí potlačujících lidská práva. Soudy nejprve Zítkovi uložily podmíněný trest, ale v březnu 2005 ho Nejvyšší soud zprostil viny. V platnosti nicméně zůstala pokuta 60.000 korun, kterou vyměřil pražský městský soud internetovému prodejci Zítkem vydané knihy Vítu Vařákovi.


Zájem o Právnickou fakultu je letos trojnásobný - Frýdecko-místecký a třinecký deník\nZájem o Právnickou fakultu je letos trojnásobný\nOstrava - Akademický rok „zánovní“ škola zahájí v říjnu. Na tento čtvrtek přitom vypsala druhé kolo přijímacích zkoušek. Přesné číslo studentů, kteří nastoupí do letošního prvního ročníku, tak ještě není k dispozici. Přibližně by mělo jít o stejný počet jako loni.\nVybírat bude z koho zájem mladých lidí o studium práv na fakultě v Ostravě roste. „Počet přihlášek byl v porovnání s loňskem trojnásobný,“ uvedl vedoucí manažer ostravské pobočky Alexandr Ključnikov. Drtivá většina studentů školy pochází z Moravskoslezského kraje, kromě Ostravanů jsou to lidé z Opavska, Frýdecko-Místecka, Novojičínska a Karvinska.\nMezi těmi, kdo ukončil první ročník studia na této nové škole, je i třiadvacetiletá Nikol. „Hodně lidí si myslí, že je to jednoduché, studovat na této škole, zvláště když se tam platí školné. Ale já studuji ještě jednu školu veřejnou, a to obor středoevropská politika. A když to srovnám, je právnická fakulta rozhodně náročnější. Na zkoušky se připravuji mnohem déle,“ říká studentka, která pokračuje do druhého ročníku.\nŠkolné na ostravském pracovišti právnické fakulty činí osmapadesát tisíc ročně, stejně jako loni. Výuku prozatím zajišťují pedagogové z Česka a ze Slovenska. „Ve vyšších ročnících, kdy se bude probírat trestní a občanské právo, se počítá s příchodem pedagogů i ze zahraničí, například z Rakouska nebo Německa. Tak jak je tomu na našich školách v Brně a v Praze,“ sdělil Ključnikov.\nNáměstek ostravského primátora Martin Štěpánek uvedl, že právo bylo jedno z posledních oborů klasického směru vzdělávání, které ještě v nabídce ostravských vysokých škol chyběly. Připomněl, že ve stejné době vznikla v Ostravě i lékařská fakulta, na kterou Ostrava dlouho čekala a jejíž vznik město finančně podpořilo. „Teď už je nabídka kompletní. Nyní se můžeme zaměřit na nové obory, které budou souviset s projektem superpočítače v Ostravě,“ konstatoval Štěpánek.\nOstravskou právnickou fakultu založila Panevropská vysoká škola, dříve známá jako Bratislavská vysoká škola práva. Sídlí v budově bývalé Základní školy Matrosovova v Mariánských Horách. Tu obvod na jaře roku 2010 zrušil s odůvodněním, že její provoz byl ekonomicky neudržitelný.


Otec s malým synem na kajaku ulovili žraloka – Novinky.cz\nRybář na kajaku ulovil žraloka, vše natočil jeho devítiletý syn\nčtvrtek 25. srpna 2011, 7:16 - Galveston\nByl horký den a po třech hodinách na moři se Stevens a jeho devítiletý syn chtěli vrátit na břeh, v tom se jim ale na háček chytil žralok černocípý. Měřil alespoň dva metry a Stevensovi trvalo hodinu, než ho dostal zcela na hladinu.\n„Chtěli jsme se vrátit na břeh, neboť bylo velké vedro. V tu chvíli jsem však uvízl se žralokem na háčku. Umíte si jistě představit, jak jsem se cítil, když ten boj skončil,“ řekl televizi KPRC Local 2 Stevens.\nKajak byl stabilní, přesto s ním žralok hýbal\nAč mají otec se synem bohaté zkušenosti s lovem malých žraloků, ten poslední úlovek byl zaručeně největší. Bylo prý zvláštní být tak blízko a zjistit, že mají pod sebou velkého žraloka, který s jejich kajakem hýbal ze strany na stranu.\n„Kajak je naštěstí velmi bezpečný a extrémně stabilní, byl vyrobený na moře,“ řekl s jistotou Stevens.\nHunter se pohotově chopil kamery a velkého žraloka, který nakonec skončil opět na svobodě, natočil. Přesto se nechal slyšet, že byl pro něj tento zážitek až příliš silný. Je prý připraven vrátit se na moře, ale rozhodně ne kvůli žralokům, uvedla televize KPRC Local 2.


Životní dráha francouzského skladatele, teoretika a významného inovátora harmonických principů Jeana-Philippa Rameaua patří mezi nejvýjimečnější v celých hudebních dějinách. V mládí byl označován za zázračný talent a ještě v pokročilém stáří oslavovali jeho hráčskou virtuozitu. Polovinu svého tvůrčího života strávil v ústraní, aby se pak v padesáti letech stal na zbývající tři desetiletí největším žijícím francouzským skladatelem. Dnes víme, že se zapsal do dějin vývoje francouzské hudby pozdního baroka nesmazatelným písmem. To je ovšem tvrzení, které vychází z poznání jeho dochovaného díla. Jaký však byl Rameau jako člověk?


HEAD Prestige TOUR 2021 - HEAD Store\nÚvodní stránka Tenisové rakety Řada Graphene Prestige HEAD Prestige TOUR 2021\nPopis produktu HEAD Prestige TOUR 2021\nNová HEAD Prestige TOUR 2021 s inovativní technologií AUXETIC\nNová konstrukce Auxetic v moderní úpravě klasiky od značky HEAD zajišťuje senzační pocit. Raketa Head Graphene Prestige TOUR, dříve známá jako Prestige PRO, byla navržena pro technické turnajové hráče, kteří hledají raketu, která jim umožní hrát s vyžadovanou přesností. Nový, průhledný karbonový prvek v rámu je pokaždé trochu jiný, takže vaše raketa má svou jedinečnou identitu. V rámci aktualizovaného designu, inspirovaného rámy Prestige z roku 1980, má Prestige TOUR průsvitnou vínovou barvu, která dokonale doplňuje prémiový vzhled.\nAUXETIC technologie která napomáhá hráčům k lepší kontrole a přesnosti. Typicky protáhnutý krček a nové inovativní materiály pro větší pružnost rakety ve výsledku generují neuvěřitelně přesné údery. Výrazná ochrana hlavy rakety Full Cap, což je plastový nárazník protažený po obvodu celé hlavy. Výsledkem je specifický zvuk, kterým se rakety modelu Prestige odlišují od jiných raket. Je-li vaším cílem hrát co nejpřesněji, měli byste zvolit právě rakety Prestige.\nTenisová raketa Head Prestige TOUR je určená především pro zkušené a závodní hráče, kteří vyžadují přesnost.\nTechnologie: Auxetic, Full Cap, Elongated Shaft, Box Beam, Graphene Inside\nVideo s HEAD Prestige TOUR 2021\nHEAD Prestige TOUR 2021 využívá technologie\nAlternativní produkty k HEAD Prestige TOUR 2021\nK HEAD Prestige TOUR 2021 doporučujeme koupit\nHodnocení majitelů produktu HEAD Prestige TOUR 2021


BLOG: Buďme rádi, že si DK LFA sere do huby...\nblog fanoušků čtvrtek, 05.09.2019 - přejít do komentářů\nJenom se potvrdilo, jak zbytečná DK LFA směrem k trestům za fanoušky je...\nČlověk neví, jestli se má radovat, nebo brečet... DK LFA v poslední době řádí jako černá ruka a i když je český fotbal jen navoněná bída, tak se tváří, jako by česká liga byla anglickou Premier League.\nTresty za fanoušky a nově i uzavřené sektory a i zákazy výjezdů... I když zákazy výjezdů... Ono to není úplně přesné, jak ukázal nedělní zápas v Jablonci, kde byl pro fanoušky ostravského Baníku uzavřený sektor hostí. Jablonec zareagoval tak, že sektor hostí uzavřel, ale fanoušky Baníku pustil do vedlejšího sektoru, za což si u fanoušků klub z Jablonce vysloužil uznání.\nKdo by čekal, že za to Jablonec dostane od DK LFA pokárání, tak se mýlil. Naopak, ředitel komunikace LFA neshledal na tomto jednání nic závadného. A to přesto, že si předseda DK LFA Richard Baček tak nějak nasral do huby, když původně mluvil o zákazu výjezdu.\n„DK LFA rozhodla, že došlo k porušení podmínky uložené rozhodnutím DK LFA a následně i OK FAČR, čímž byl uložen trest zákazu výjezdu fanoušků FC Baník Ostrava na příští ligové utkání,“ stálo v komentáři DK LFA.\nNaštěstí se ukazuje, že pana Bačka nemusí brát fanoušci vůbec vážně a nebo se DK LFA zalekla chacharů. Přeci jen pokřik Celá LFA banda zkurvená zněl na posledním zápase Baníku více než hlasitě a bylo možné ho zaslechnout i na jiných stadionech.\n„Ani jeden klub nejednal v rozporu s Disciplinárním řádem FAČR. Tím, že byl uzavřen sektor určený pro hostující fanoušky, byl naplněn i disciplinární trest pro klub FC Baník Ostrava. Jsme rádi, že příkladným chováním přispěli fanoušci Baníku k dobré atmosféře celého zápasu," poznamenal Štěpán Hanuš, ředitel komunikace LFA.\nJablonec vyřešil situaci nejlépe jak mohl, ale je otázka, proč tedy DK LFA takové tresty vůbec dává? Přeci nejlepší z hlediska všeho by bylo, kdyby fanoušci byli normálně ve svém sektoru.\n„Chtěli jsme předejít tomu, aby byli příznivci Baníku Ostrava namíchaní po celém stadionu mezi fanoušky Jablonce. A přišlo nám to jako logické řešení, abychom vyčlenili část tribuny C-JIH pro fanoušky hostů. Vzhledem k tomu, že na tuto tribunu neprodáváme permanentky, tak byl celý proces jednodušší," vysvětlil tiskový mluvčí Jablonce Martin Bergman pro sport.cz.\n„Nechceme však, aby se na tento krok nahlíželo jako na obcházení trestu DK LFA, my jsme naši povinnost splnili tím, že jsme neotevřeli sektor hostů a neprodávali do něj vstupenky. Nakonec se tento krok ukázal jako správné řešení," dodal Bergman.\nZaplať pánbůh za to, že to takto dopadlo a jenom se potvrdilo, jak zbytečná celá ta komise DK LFA směrem k trestům za fanoušky je. Ono na tom pokřiku Chachrů něco bude. CELÁ LFA, BANDA ZBYTEČNÁ... Nebo tak nějak :-)\ndemagog 05.09.2019, čtvrtek, 22:30 + 0 - 0\nNeskutečné! to je taková banda kokotů, že to ani není možné. Ať už se na to vyserou a nedělají těmi nesmyslnými zákazy zmatky. Stejně je všichni mají v piči.\nChacharus 05.09.2019, čtvrtek, 21:02 + 0 - 0\nJasné, typické pokrytectvi a ještě větší stání do huby. Oni ještě novou, ze to bylo super řešení. To je prdel. Kurvy jedny


Herní snob: Centurion: Defender of the Rome\nJá sám jsem se ke hře dostal až na gymnáziu, když jsme chodili hrát ke kamarádovi domů na jeho 286 s VGA kartou (bydlel relativně kousek od školy, tak jsme tam trávili čekání na odpoledku). Hry jako Wolfenstein 3D, Legend of Kyrandia, Stunts a právě Centurion se nesmazatelně zapsaly do mé pařanské duše. Fascinovaně jsem klikal na jednotlivé kraje a hlavně jsem pak komplikovaně strategizoval v samotných bitvách. Dodnes nezapomenu, jak jsem se snažil pomocí několika málo panáčků porazit Haniballovu armádu slonů. Ne snad, že bych skutečně chápal, co ve hře dělám, ale ten úžasný pocit kontroly nad starým Římem (který jsme navíc zrovna probírali v dějáku) mi zůstal. Přitom by mne nikdy nenapadlo, že jde o pokračovatele Defender of the Crown, který jsem hrával na osmibitech (jmenovitě u Matěje Smetany na jeho Sharpovi). Centurion nebyl o nějaké zaprděné zemičce někde uprostřed moře na severu. Byl o dobývání celé Evropy. Roman style!\nV každém tahu můžete provést jednu akci se svou armádou a pak jednu lokální akci v každém spravovaném kraji. Začínáte pochopitelně v centru Říma, můžete uspořádat turnaje v závodech ořů, gladiátorské zápasy, ale také budovat nové legie, trénovat je a vylepšovat výbavu. Podle vašich úspěchů se vám zvedá nejen sebevědomí, ale také moc, čili brzy budete moci ovládat více a více armád a dirigovat jejich pohyb.\nStrategická složka hry není o moc více komplikovaná, než klasický Defender of the Crown, ale za naprosto vynikající považuji zapracování určitého psychologického a morálního profilu přirozených oponentů. Po vstupu na Sicílii není technicky vzato problém ji dobýt, ale doslova každý tah můžete očekávat vzpoury a odpor domobrany. Jiné regiony jsou pověstné svou zbabělostí, jiná jsou takřka neutrální. Právě toto zmapování terénu hraje velkou roli a není možné hned při prvním hraní uspět bez ztráty kytičky. Až tak při páté, možná desáté hře, můžete svůj postup kontrolovat do takové míry, že minimalizujete rizika ztrát a začnete ladněji vyhrávat.\nNovým elementem je ale přímé ovládání bitev, které skutečně evokuje válečné tažení. Počet jednotek na obrazovce je enormní - na svou dobu - víc panáčků na scéně má leda Kingdom Come: Undeliverance! Neovládáme ale jednotlivé vojáky, spíše jednotlivé čety, na které křičíme jenom útok nebo ústup. Globální taktiku tvoříme rozmístěním čet do útvarů a základní strategii rovněž volíme až před startem bitvy - na výběr máme obkličování, předstíraný ústup a podobně. Přidejte systém morálky a panikaření a máte před sebou minimalistickou a velice hezkou realtime strategii.\nNa vyšší úrovni pak řešíte výběr daní a udržování dobré nálady celého národa a plánujete postup plundrování Evropy. Odměnou vám jsou pak nesčetné malé animace, které ilustrují dění v regionech, sledujete zápasy gladiátorů v arénách s lítými šelmami a vůbec se necháváte opájet mocí. A díky tomu, že moderní technologie umožňují hrát tuto hru v okně prohlížeče, vřele doporučuji se rovněž nechat opájet. Pevnou ruku přeji!


Klíčové slovo zvuková karta\n... lze osadit radiátory vodního chlazení délky až 360 mm vpředu a 240 mm na stropě. Nechybí prachové filtry na všech pozicích a kvalitní zvuková izolace. Zajímavostí je alternativní stropní panel umožňující ...\n... režimu playstation režimu funguje pouze jedna zvuková karta, na konzoli tak ladit poměr voice chatu vůči zvuku hry není možné. Poslední dobou si začínám myslet, že se snad výrobci herních periferií ...\n... A samozřejmě připojená dodávaná 7.1 zvuková karta. Výhoda dnes recenzovaných sluchátek spočívá i v univerzálním využití. Sluchátka mají výstup na klasický čtyřpólový 3,5mm jack, ten se následně ...\n9. Core i9-10980XE a ASUS Rampage VI Extreme Encore\n... zvuková část je vybavená čipy ESS. Počet PCIe slotů je dostatečný, i když jeden nebo dva PCIe ×1 navíc bych ocenil a mnozí uživatelé také. Takhle vám třeba zvuková karta zbytečně zabere slot ×16. Dva ...\n10. AMD Threadripper 3970X a ASUS ROG Zenith II Extreme\n... výměnný modul WiFi, který lze odšroubovat a třeba někdy v budoucnu vyměnit za modernější. Použité čipy jsou kvalitní, zvuková část je vybavená čipy ESS. Počet slotů PCIe je dostatečný, i když jeden nebo ...\n... maximální účinnost zvukové izolace, nemůže mít rozměrné otevřené průduchy pro větrání, jimiž se obvykle hluk nejlépe šíří. Zvuková izolace a účinné větrání jsou obecně protichůdné vlastnosti a je úkolem ...\n16. Krámy z Číny: nový život pro starý hardware\n... ALC887 97 86,2 85,9 85,8 Výsledky testů samostatných zvukových karet Zvuková karta Kanály Rozhraní Frekvence Rozlišení SNR teoretický dB(A) SNR změřený dB(A) DR změřený dB(A) SC změřený ...\n18. Vyhráli jste v soutěži o pět zajímavých cen od společnosti Asus?\n... zvukový zážitek Integrované dotykové ovládací prvky pro okamžité úpravy hlasitosti a dalších běžně používaných nastavení Vylepšená a komfortnější zvuková izolace s náušníky ROG Hybrid ...\n20. Velká soutěž o pět zajímavých cen od společnosti Asus\n... Integrované dotykové ovládací prvky pro okamžité úpravy hlasitosti a dalších běžně používaných nastavení Vylepšená a komfortnější zvuková izolace s náušníky ROG Hybrid ...


Za nevhodný komentář na Facebooku na 30 let do vězení. Taková je realita v Thajsku | REFRESHER.cz\n7. srpen 2015, 22:18\nPozor na to, co píšete na sociálních sítích.\nMnozí uživatelé sociálních sítí si ani po několika letech jejich existence neuvědomují, že kromě nespočetného množství výhod přinášejí s sebou i jistá rizika. Jedním z nich je, že se nevhodný komentář dokáže rozšířit rychlostí blesku. Není proto nic neobvyklého, když podobné situace končí v lepším případě občanským sporem, v horším případě sankcemi, případně dokonce vězením. Poslední zmiňovaná situace se týká i nedávné události v thajském Bangkoku. Za nevhodné poznámky na adresu krále zveřejněné na Facebooku vynesl vojenský soud v zemi přísné tresty pro dvě osoby.\nZa urážku panovníka poslal muže z Bangkoku na 30 let do vězení, přičemž mu byl trest za přiznání pochybení zmírněn z původního návrhu 60 let. Druhou odsouzenou se stala matka dvou mladých dívek z provincie Čchiengmaj ze severního Thajska na 28 let. V této asijské zemi, která je každoročně stále více vyhledávanou turistickou destinací i pro Čechy a Slováky, platí dodnes stanné právo. Z tohoto důvodu soudil obžalované vojenský soud. Na urážku majestátu se vztahují přísné zákony - každý přečin se trestá třemi až patnácti lety odnětí svobody. V případě opakovaných přestupků se tresty sčítají.\nProto apelujeme i na vás, dávejte si pozor co a komu kdy napíšete na internetu. Pravděpodobnost, že byste se ocitli v takové extrémní situací je pravděpodobně mizivá, ale s určitými následky musíte počítat vždy. Zvláště v časech, kdy není problém zjistit o každém člověku cokoli.\nZdroj: nydailynews.comFoto: bbci.co.uk Tagy: facebook, Thajsko, komentár\nMuž konzumuje 32 let stejné jídlo každý den. Střední hranolky měl už více než 11tisíckrát.\nTakto vypadá smrtelně nebezpečná výzva. Děti si podkopnou nohy a tvrdě dopadnou na zem.


Půdní prostory na prodej Dobřenice | TISCALI, s.r.o.\nAktuální nabídka půdní prostory na prodej Dobřenice denně zásobovaná stovkami realitních kanceláří. Vyberte si půdní prostory na prodej Dobřenice než Vás někdo předběhne.\nKategorie půdní prostory na prodej Dobřenice se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele půdní prostory na prodej Dobřenice neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je půdní prostory na prodej Dobřenice právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné půdní prostory na prodej Dobřenice\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii půdní prostory na prodej Dobřenice, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující půdní prostory Dobřenice, a to půdní prostory na prodej Dobřenice, pronájem půdního prostoru Dobřenice, dražby půdních prostorů Dobřenice.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii půdní prostory k prodeji Dobřenice nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích půdní prostory Dobřenice, půdní prostory na prodej Dobřenice, pronájem půdního prostoru Dobřenice, dražby půdních prostorů Dobřenice.\nNehledáte půdní prostory na prodej Dobřenice ?\nPokud jste v této kategorii půdní prostory na prodej Dobřenice omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících :\nDalší lokality v okolí půdní prostory na prodej Dobřenice\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii půdní prostory na prodej Dobřenice, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr půdní prostory na prodej Dobřenice. Určitě lépe naleznete půdní prostory na prodej Dobřenice, který hledáte.