Pyreneje 2009 (V. Sojka) | CESTOPISY.COM\nZde se nacházíte: Hlavní stránka > Španělsko > Pyreneje 2009 (V. Sojka)\nMarkétka Polášková napsala na www.cestopisy.com krásný příběh o návštěvě tohoto národního parku v minulém roce. Z diskuse čtenářů tohoto webu vyplývá, že její vyprávění inspirovalo další následovníky a nikdo nelitoval. Také my jsme zamířili v Pyrenejích do Aigüestortes právě pod jejím vlivem, i když jsme si trasu připravili trochu jinak. Asi bych nedokázal tak krásně jako Markéta popsat genius loci těch nádherných míst. A aby byly pro cestovatele užitečné i naše zápisky, soustředím se spíš na praktický mužský pohled, na rady a popisy, pěkně krok za krokem. Na rozdíl od Markéty a Pavla totiž nikdo z nás tří neumí španělsky. Navíc jsme byli tři a to se špatně stopuje, takže pro nás bylo tohle cestování trochu složitější. Snad tedy pomůžeme těm, kdo se s takovým handicapem vydají podobnou nebo dokonce stejnou trasou.\nBoí - vstupní brána do národního parku Aigülestortes a jezero Sant Maurici\n26. července, 7:55\nSedíme v autobusu Liberec – Praha a za chvíli vyrazíme. Uvažujeme o sérii přestupů, která nás čeká. Metro, autobus, letadlo, autobus, autobus nebo taxi... Klapne to? Náš závazek: vandrujeme, žádné masňačení, taxikáři nás dostanou jen v krajní nouzi.\nPozn.: velké cesty jsou obvykle utvářeny sérií omylů.\nPři odbavení jsme prošli vážením batohů. Limit je 20 kg. Starší syn Ondra má 19,9, já 19,4 a mladší syn Štěpán 19,3 kg. Kdo umí, umí! Při bezpečnostní kontrole před tranzitním prostorem byl naopak „vítězem“ Štěpán. Nejprve ho zuli z pískajících bot a poté mu z batohu vylovili neotevřenou 1,5 l. petku minerálky, kterou tam bůhví proč zapomněl. Pako!\nStart pak opozdil asi o 40 minut nějaký nešťastník, který zabalil do kufru zakázanou propanbutanovou kartuši k vařiči. Celé letadlo čekalo, až ho najdou, odvedou ke kufru, vybalí kartuši, rozloučí se s ní a opět přikráčí na nástupiště. My jsme byli informovaní ... kartuši přece koupíme ve Španělsku na každém rohu! Zpoždění nás trochu mrzí, protože hrozí, že nestihneme autobus, který má vyjíždět od letiště přímo do hor – do Vielhy.\nDá se tomu říkat „z pekla klika“, ale ještě trefněji by to vyjádřil jazyk poněkud drsnější, který by původ tohoto štěstí lokalizoval do úplně jiných končin než je peklo. Po hladkém dvouhodinovém letu a přistání v Barceloně před 15. hodinou středoevropského času jsme si chvíli počkali na zavazadla a pak v klídku šli hledat zastávku autobusu společnosti ALSA. Tyhle autobusy se dají dohledat na www.alsa.es. Měli jsme podle plánu hodinu a čtvrt k dobru, díky hodinovému časovému posunu oproti středoevropskému času. Ale právě v tom tkvěl náš hluboký lehkomyslný omyl. Časový posun jsem si někde nějak uložil do kotrby jako nepochybný fakt a vsugeroval jsem ho i klukům. Těm to po jejich častých školních pobytech v Británii nebylo vůbec podezřelé.\nInu, Ondřej se vydal koupit vodu a já šel hledat tu zastávku, zatímco Štěpán hlídal ruksaky. Po chvíli jsem zastávku našel a vrátil se pro kluky. S Ondrou jsme začali zkoumat automat na jízdenky, když tu k nám přistoupil řidič z vedle stojícího busu. Spustil Španělsky, ale pak už přešel na anglinu. Zajímal se, kam míříme a když jsme mu to vysvětlili, popoháněl nás na palubu. Prý že už měl odjet, ať si pospíšíme. Bylo 15:45. Na našich hodinkách, stejně jako v celém Španělsku !!!\nPrázdný klimatizovaný autobus s dvoučlennou osádkou nás pak provezl Barcelonou, kde nabral asi 15 lidí na třech zastávkách. Pohoda. Mimochodem, tenhle autobus jezdí denně – i v neděli. A to není ve Španělsku samozřejmost. Je trochu dražší než jiné vnitrozemské autobusové spoje – na jednoho asi 27 €. V našem cíli jménem El Port de Suert, nedaleko Boí, máme být ve 20:00. Míjíme hezkou krajinu, členěnou skalnatými kopečky.\nEl Pont de Suert je pro dnešek naše cílová stanice. Dál do Boí nic nejede, až ráno v 8:00 hod. Řešíme to hostelem, kde za 50 € za noc dostáváme miniaturní pokoj, do kterého se vejdou akorát tři postele a malá koupelnička. Postavit někam ještě krosny je potíž. Venkovní dřevěné okenice visí na provázkách a nemáme odvahu se je pokusit otevřít. Teplá sprcha nás ale po celodenním kodrcání smiřuje s čímkoli. Ještě před tím jsme ale stihli tohle pěkné starobylé miniměstečko projít a dát si večeři. Španělsky jsme se nechytali a jídelní lístek jiné jazyky neznal. S personálem to bylo obdobné. A tak jsme šli „naslepo“, prostě jsme se trefovali do položek menu. Nakonec to tajemství šéfkuchaře dopadlo celkem dobře. Já dostal vařené krevety, Štěpán kuřecí s bramborem a Ondra hovězí stejk s hranolky. Navzájem jsme se podělili, abychom měli případné žaludeční problémy solidárně všichni stejné. Jo a plynovou kartuši k vařiči už koupit nešlo, po 20. hodině byl jediný krámek s takovým sortimentem zavřený. No, snad to ráno pořídíme v Boí.\nJde se spát.\n27. července, 9:30\nDo Boí nás z Pont de Suert dovezla sympatická řidička mikrobusu Mercedes, který byl v jízdním řádu na zastávce uveden jen jako zimní spoj pro lyžaře. Nebýt toho, že nám o něm řekli místní posuňkovou řečí a psaním číslic prstem na zeď, vůbec bychom neměli šanci o něm něco tušit. V Boí to bylo s plynem k vařiči bez šance. Museli jsme se tedy rozhodnout, že nějak nouzově vystačíme s malým vařičem na pevný líh, kterého jsme měli všeho všudy jeden pytlík. No to tedy bude úsporný režim. Mimochodem, vědět to, stačilo vystoupit o městečko dříve, v Barrueře, kde je Intersport.\nTeď jsme v parku, kam jsme se za 5 € nechali odvézt z Boí taxidodávkou po asfaltce a betonové cestě až k vodopádům Aigüestortes. Dobré tři hodiny úspory času a tady ve výškách pod 2000 m. Je už od rána dost horko. Pošetřili jsme síly a teď už vyrážíme směr jezero de Dellui.\nFoto vlevo: v srdci Aigüestortes - Mirador de Sant Esperit, foto uprostřed: Tahle hlavní cesta parkem není typickou ukázkou zdejších turistickych pěšin, foto vpravo: Riu de Sant Nicolau\n„Orgasmus pro oči“. To bylo celkem trefné Štěpánovo označení výhledu, který se nám otevřel v národním parku v oblasti jezer kolem Estany de Dellui. Dorazili jsme sem po cestě dobře značené dřevěnými sloupky se žlutými pruhy. Docela dobrý prolog, protože jsme podle všech zpráv v Pyrenejích takový luxus nečekali. Ostré stoupání nás vyneslo asi o 400 metrů výš nad výchozí bod ke čtyřem nádherným plesům. Byly to vážně obrázky, které se sotva dají popsat a snad to částečně nahradí fotky. Teď jsme opět o něco výš – v sedle Collada de Dellui. Ve výšce 2577 m., takže už máme nastoupáno asi 800 m. Na obě strany je fantastická scenérie a náš zuřivý reportér neví, jak se u focení položit a zkroutit, aby to bylo to pravé. Dali jsme si vrcholového panáka a obdivovali pohled zpět do údolí Dellui a na druhou stranu, na jih do údolí se soustavou jezer Cubieso, Castieso, Tort a dalších.\nFoto vlevo: jedno ze šesti jezírek údolí Dellui, foto uprostřed: Zatím luxusní značení trasy - ale jen k jezerům, foto vpravo: Ondrovo střežené závaží\nFotogenické Estany de Dellui a ukázka zdejší květeny\nFoto vlevo: Pohled ze sedla Dellui na sever, foto uprostřed: A pohled z téhož sedla na jih - jezera Eixerolla a de Mariolo, foto vpravo: Občas slunce zakryly mraky a rázem tu byly nové barvy. Jezero de Mariolo.\nPo sestupu na jih jsme si dopřáli zakázanou koupel v jezeru Exierola a šinuli jsme si to neuvěřitelným ledovcovým údolím, mezi řadou jezer, jejichž hladina byla zvýšená přehradními hrázemi. Kámen, voda a zeleň, to byl hlavní vizuální námět všeho kolem. Sledovali jsme defilé štítů, které jsme míjeli po obou stranách a které dosahovaly výšky kolem 2700 – 2800 m. Pěšina vedla po vnitřním hřbetu, který se táhl prostředkem údolí a vytvářel tak zajímavou členitou hřebenovku. Občas jsme museli přejít po úzkých přehradních hrázích, což byla ostatně jediná rovina, kterou jsme tady zatím zažili. Nakonec jsme kolem 17:30 došli k jezeru a horské chatě Colomina. Ubytována tam byla hromada lidí a fakt se nám nechtělo tlačit se s nimi ve společné noclehárně. Podle varování obsluhy chaty je nepovolené stanování oceněno pokutovým tarifem 300 €. Takže jsem vyrazil na průzkum a asi 10 min. cesty od chaty jsem našel odlehlý a před lidmi skrytý plácek na pahorku vpravo od jezera. Přitom od něj byl skvělý výhled na jezero Frescau uložené v příkrých svazích. Štěpán se ujal vaření (a mimochodem, zajišťoval tak naši výpravu po celou dobu) a superúsporně uvedl k varu litr vody na těstovinové pochoutky na třech tabletách pevného lihu. Za chvíli budeme stavět stan. Jsme ve výšce asi 2460 m. a je tu nádherně. Mobilní signál jsme nepotkali celý den.\nFoto vlevo: V pozadí duhová hora. Pořád měnila barvy podle toho, jak na ni posvítilo sluníčko. Foto uprostřed: nepochopitelná úzkokolejka nikam u jezera Tort, foto vpravo: koleje a duhová hora\nJezero Frescau - ve svitu zapadajícího slunce\n28. července, 8:00\nKrávy! No tak to byl fór! Po setmění jsem nějak nemohl zabrat. A najednou slyším: „škub, škub... škub, škub“. Nejdřív z jedné strany stanu, pak i z druhé. Za plátnem jsem tušil stín velkého zvířete. Krávy! A Ondra pohrdl stanem a chrní venku pod širákem. Rozepnu stan a koukám, kráva se pase kousek vedle něj. To jsem netušil, že se ty potvory krmí i v noci! Volám: „Ondro, pojď k nám, kráva!“. Rozespalá odpověď: „Co, kde?“ Já na to: „Přímo nad tebou!“..... „A jo, už ji vidim!!!“ Vyskočil a už byl ve stanu s námi. Do rána jsem je slyšel ještě několikrát. Copak nikdy nespí? A tyhle kupodivu zákeřně neměly zvonky (vlastně naštěstí! – to by bylo spaní!).\nKluci už se začínají budit.\nChrněli jsme až do osmi a vstávali s prvními paprsky slunce. Po teplé snídani zase na cestu za jezero de Mar, podstatně zmenšené úbytkem vody. Ostrý výstup překvapivě ukončily betonové schody a v zápětí se otevřel výhled na jezero de Saburó. Chyběla nám voda, takže jsem se musel spustit asi sto metrů dolů k jezeru. Připadal jsem si tam dole jako mravenec v jamce mravkolva. Nahoru jsem se hrabal štěrkovým svahem a nohy mi ujížděly jako na lyžích. Vodu ze všech výše položených jezer jsme bez obav a bez následků pili, i když jsme samozřejmě preferovali jejich přítoky. Dochucovat nebylo třeba, byla výborná. Před námi byl strašidelně a neschůdně vypadající krpál plný suťových polí do sedla Collada de Saburó (2667 m). Nakonec to nebylo tak hrozné. Zastávka nahoře pak opravdu stála za to, nádherný výhled na obě strany, takže Ondra vytvořil dvě panoramatické fotky ze stativu.\nFoto vlevo: želva ze Zakynthosu byla náš cestovní maskot, foto uprostřed: Ráno: jezero de Mar, foto vpravo: Jezero Colomina s chatou téhož jména\nPohled zpět k jezerům Colomina, de Mar a Frescau. Na pahorku mezi nimi jsme spali.\nNezbytný vrcholový panáček a pokračovali jsme podle protáhlého jezera Cap de Pot. Pastva pro oči nabírala pořád jiné rozměry. Úchvatné pohledy! Došli jsme k souboru jezer kolem Estany de la Llastra. Nádhera! Zatím to nejkrásnější, co jsme viděli (a podle Ondry to nejlepší z parku vůbec). Jedno jezírko za druhým, proložená kopečky a borovicemi, které připomínaly spíš bonzaje. Po dost prudkých srázech jsme se dokodrcali k Estany Negra a k jezeru a chatě Marien Blanc. Jezera ti Španělé zdobí chatami opravdu na vybraných místech!\nFoto vlevo:jezero del Cap de Port ze sedla de Saburó (sedlo 2667 m), foto uprostřed: Estany Negre de Peguera. Sestup k němu byl celkem krkolomný, foto vpravo: chata Marien Blanc\nPokračovali jsme dál, pro změnu do kopce, směrem k průsmyku la Valleta Seca. Bylo vidět, že tohle není zrovna frekventovaná cesta, protože se ztrácela v trávě a o značení se nedalo mluvit. Nakonec nás ale vždycky zachránila nějaká ta kamenná hromádka – mužici. Vykoupali jsme se v jezeru de la Cabana a pak jsme postupovali k jezeru Amagat. Bylo horko, takže jsem neodolal a dal jsem si další nádhernou koupel. Psst! taky se to nesmí, ale všichni to tu dělají, když si myslí, že je nikdo nevidí. Taková koupel totiž vrátí polovinu ztracených sil. Voda v jezerech byla kupodivu nečekaně teplá, v níže položených určitě přes 15°C. Zahlédli jsme tam také kamzíky.\nPak následoval celkem pohodlný mírný travnatý výstup na sedlo la Valleta Seca (1722 m.). Ovšem pohled, který se nám nahoře otevřel bral dech. Pod námi obrovský skalnatý kar a dolů lezecký sešup, ze kterého jsem měl fakt docela sevřený žaludek. Kluci měli ramena, že prý to půjde, a tak se tedy šlo. Tedy spíš se lezlo, chvíli klouzalo štěrkopískem a pomalu jsme se s těžištěm vychýleným monstrózními batohy nořili do té skalnaté nádhery. Tady bylo kamzíků celé stádečko a docela nám i zapózovali. Navíc se tu proháněli svišti a pozorovali nás jako nezvané vetřelce ze svých hlídek. Tohle údolí bylo jediné bez jakékoli vody, s čímž jsme ovšem podle mapy počítali předem a nesli si zásoby. Kouzelný, asi hodinový lezecký sešup nás postupně dostal až na kótu 2300 m. Za úzkým hrdlem a morénou karu, kde jsme uvařili čaj a rozdělali ležení na krásné zelené loučce. Dnes se spí pod širákem.\nFoto vlevo: Kamzíci na obzoru, foto uprostřed: Tady se mi dost svíral žaludek. Na fotce to tak nevypadá. Sedlo de la Valleta Seca (2722 m). Údolí pod námi bylo úchvatné. Foto vpravo: Taky cesta.\nFoto vlevo: Navečer jsou ty členité skály trochu tísnivé. Ale krásné. Foto uprostřed: za touhle morénou byl náš noclehovy placek, foto vpravo: Kdo by tu hledal tábořiště?\n29. července, 7:00\nKrásná noc, ale pod stanem si mi spalo lépe. Kluci ještě chrní a vypadá to, že jim nic nechybí. Je ranní chlad, čisté nebe a opět žádná rosa, což mě v téhle výšce docela překvapuje. Alespoň není třeba nic sušit. Celkově nám zatím počasí přeje. První den pochodu se odpoledne slunce ukrývalo částečně za mraky, což nám docela vyhovovalo. Nebylo vedro a nespalovalo to tolik kůži. Včera už se slunce neschovalo ani na chvíli. Nebe bylo téměř jasné a v závětří bylo horko. Ukázala se výhoda mého legračního vojenského širáku. Na rozdíl od kluků nemám spálený krk, nos ani uši. Přestože jsme se všichni neustále mazali, hlavně Ondra je jak rudonoska. Dnes budeme řešit problém vařiče. Zásoba pevného lihu se tenčí, máme ho už podle odhadu jen na dva dny. Jediná šance je pomáhat si drobnými suchými klacíky a riskovat průšvih, protože ze všech zákazů je tady nejvážněji míněn zákaz rozdělávání ohňů. Možná nezbude než se stravovat po chatách, protože jít na nákupy do údolí se nám sakra nechce. Jdu budit kluky. Za chvíli mohou od zdola dorazit časní turisté a náš úkryt přece jen není stoprocentní. Je jasné nebe a slunce ozařuje špičky skalnatých štítů kolem nás.\nPrudkým sestupem jsme se dokodrcali k potoku u chaty před jezerem Sant Maurici (kolem 1800 m). Hygiena, snídaňová polévka a zase dál. U S. Maurici začala lázeňská kolonáda. Po dni stráveném v téměř absolutní samotě nám davy lidí, navážené sem z Espotu terénními Defendery lezly na nervy. Ale krásné to bylo stejně. Tiché, rozlehlé S. Maurici, obklopené stráží vysokých štítů a plné ryb. Cestička dál vedla podle jezera k nádhernému vodopádu a pak kolem dvou menších jezer de Ratera a la Cabana. Občas nás jedním nebo druhým směrem minul defender, který si to kodrcal po strmé a příšerně kamenité cestě s turisty z Espotu. Když je Ondra fotil, řidiči nasadili pyšný výraz. Tahle auta jsme parku výjimečně prominuli. Všude kolem byly potůčky a výhledy – prostě luxus, který to nahradil. Teď sedíme ve stínu pod chatou d´ Amitges a pijeme čerstvou pramenitou vodu, prokládanou tangem. Je docela vedro a máčíme si šátky na hlavu. Opravdu jsme přes 2000 m vysoko?\nFoto vlevo: Příležitost pro ranní hygienu. Foto uprostřed: Jezero s křišťálovou vodou, plné ryb a plné turistů. Foto vpravo: Defendery drkotaly na kamenité cestě.\nStále jsme bez mobilní sítě a tudíž bez možnosti dát zprávu domů. V chatě d´ Amitgas jsme si dali omeletku a polévku, koupili další mapu a rozhodli se, že při cestě u jezer na chvíli zalezeme, abychom přečkali nejhorší slunce. Lepší bude pokračovat v podvečer. Jsme nad dvěma krásnými jezery la Munyidera a dels Barbs. Ležíme ve stínu osamělých borovic. Hovím si zutý na karimatce a pode mnou se v Estany dels Barbs zrcadlí dva malé kopečky. Za nimi je v dáli stěna štítů rozdrásaných erozními rýhami. Ondra vytáhl stativ a fotí panoramatickou fotku.\nFoto vlevo: jezírka de la Llosa pod chatou Refugi d´Amitges. Daleko v těch štítech za nimi jsme se ráno probouzeli. Foto uprostřed: Jezera Dels Barbs a vlevo de la Munyidera, foto vpravo: První pohled do oblasti jezer Colomers je jak rána palicí. A to jich je vidět jen zlomek. Celkem je jich kolem 40.\nVrcholový panáček v sedle Port de Rater d´Espot (2543 m). Opět nové nádherné výhledy. Cestou jsme minuli další 2 plesa a tady v sedle jsou ještě dvě, jen do nich skočit. Ale fouká tu, takže ta touha není zas tak intenzivní. Tohle sedlo je trochu zvláštní. Je široké a členité. Kolem jezírek je spousta skalek a pahrbků. A hlavně: Poprvé chytáme signál. Doma už vědí, že jsme OK a my zase víme, že jsme tam taky o nic důležitého nepřišli. Za chvíli jdeme dál. Při focení se odehrál náš obvyklý cestovní fotofaul. Štěpán se snažil vyfotit celou trojici na kompakt samospouští. Foťák postavil na kámen a vykročil do připravené kompozice. Foukl vítr, buch! ... a displej kompaktu je nefunkční. Je to Canon, který jsme přesně před rokem narychlo koupili v pardubickém Tescu o přestávce mezi vlakovým přestupem, když jsme mířili na Ukrajinu do Karpat, protože tenkrát Ondra doma zapomněl zrcadlovku. Další fotky už jsme na kompaktu fotili hledáčkem a tak trochu naslepo.\nSotva jsme vykročili za předěl pod sedlem, otevřel se nám výhled doslova omračující. Rozlehlé ledovcové údolí, do kterého by se snad vešel celý Liberec. Vidět bylo sedm jezer, ale mapa prozrazovala, že v zákrytech jich je schováno ještě desítky. Všude tečou říčky a potůčky, odevšad je slyšet zurčení vody. Sedíme ve stínu v údolí po sestupu, krmíme se a zvažujeme co dál. Já si jdu ochladit nohy do přítoku jezera Obago.\nJsme po večeři s dobře zafixovaným stanem ve výši 2550 m, těsně za sedlem. Od jezera Obago jsme u jeho třetího výběžku uhnuli od hlavní trasy GR 11 tažené k chatě Colomers a vydali jsme se po okružní cestě soustavou jezer Colomers. Cesta byla krásně značená červeným pruhem a byli jsme rádi, že jsme si to takhle prodloužili.\nNádherně jsme se vykoupali v jednom z ples před jezerem de Pódo. Teplá voda nás opět docela překvapila, přece jen bychom ji ve výšce kolem 2450 m. nečekali. Pak následoval přechod sedla s překrásnými výhledy jak jinak než na další jezera a skalnaté štíty. Ten, kdo musel pro všechna ta jezera vymýšlet jméno se asi dost nadřel. V samotném sedle ve výšce 2600 m. opět veliké pleso, ze kterého jako stráže rostly stříbrošedé štíty do výšky dalších 300 m. Tohle byl rekord, v takové výšce jsme tu ještě velké jezero neviděli. Začali jsme už ale hledat místo k přespání. Bylo 20:00 hodin. Našli jsme božský plácek o 50 m. níže. Obloukem ho obtéká potok a nad námi je vodopádek. V potoce je jedna tůňka vedle druhé a Štěpán konstatoval, že kolem ložnice tolik koupelen nemá ani Paris Hilton v prezidentském apartmá.\nKolem nás jsou štíty hor se zbytky sněhu. Velké sněhové pole je ale také hned pod námi. Dokonce padl nápad postavit si stan přímo na sníh (zamítnuto!). V noci nás bude uspávat bublání potoka. Slunce už zapadlo. Jsme po večeři, kterou opět obětavě připravil Štěpán a usrkáváme slivovici. Připíjíme na tenhle vydařený den.\nPoznámka: Každému, kdo sem zavítá, doporučuji, aby se nedržel hlavní a nejkratší trasy od sedla Port de Rater d´Espot k jezeru Colomers. Přijde tak totiž o to nejlepší: dobře značený okruh jezerním královstvím s možností luxusního noclehu v lagunách za sedlem hory Pódo. Přespat se dá dokonce hned nahoře na sedle u jezera, ale lepší a hlavně rovnější byl náš plácek asi o 50 m níž, vpravo od cesty – vedle potoka. Celý stanový tábor by se pak vešel do travnatých rovinek o dalších 100 m. níže, mezi spoustou jezírek, skalek a potůčků.\nKluci už zalezli, ale je světlo a mně se nechce spát. Ulizuji 80 % destilát Stroh po kapkách. To je naše oblíbené cestovní pití, protože nám čtvrt litru stačí na celou dovolenou. Nechávám ho pálit po patře, na jazyku i v krku a sleduji nocležiště, jaké jsem nikdy nezažil. Za zády šumí vodopád a přes vrcholky hor se plazí mraky. Ozvláštňují ten pohled víc než by to dokázal sebelepší fotomontér. Štíty hor pokrývá stříbrem měsíc asi v poloviční fázi dorůstání. Dole v údolí je velké mračno a vypadá to, že si tu vyzkoušíme i jiné počasí, než jen slunečný pařák. Obloha na západě je žlutooranžová od slunce, které zapadlo za další krkolomé skalnaté štíty. Stanovat se tu nesmí, ale bez toho by to byl jen poloviční zážitek. Celý den jsme byli v pohodě. Kluci jsou prima a já bych si přál, aby nám z toho zůstala nevyčerpatelná zásoba vzájemného respektu na chvíle, kdy si polezeme na nervy.\nTo takhle jednou ráno vykouknete ze stanu...a fotíte...a fotíte\n30. července, 15:10\nRáno bylo sice trochu friško a v noci foukal vítr, to se ale dá v téhle výšce čekat. Vystrčili jsme hlavu ze stanu a zavrněli blahem nad tím, co jsme viděli nad sebou i dole v údolí. Nahoře jasné nebe a pod námi vytvořila inverze přesně ten obrázek, kterým cestovky lákají kunšafty na hory. Údolí zahrnuté hutnou vatou bílých mraků, ze které tu a tam vykukovaly skalnaté štíty a hřebeny. Vyběhli jsme na nejbližší skálu a fotili jak zběsilí. Pak jsme už zabalili a bez snídaně utíkali k chatě de Colomers. Cestou jsme míjeli a fotili jedno jezero za druhým, potoky a vodopády, až nám to už málem přišlo jako samozřejmost. Údolní mlha před námi přitom postupně ustupovala, až se úplně rozpustila do dalšího nádherného dne.\nRefugi (útulna) de Colomers leží na stejnojmenné malebné přehradě ve výšce 2135 m. Sledovali jsme tam bleskovou akci zásobovacího vrtulníku, který odhodil pytle zavěšené na lanech a nasadil jiné, připravené a hned zase odlétl. Dali jsme si tam sendvič k snídani a vyrazili opět do vrchu směrem na sedlo Port de Caldes. To už jsme zase kráčeli po červenobíle značené GR 11-18, podle divokého potoka, ze kterého si chata Colomers odebírá pitnou vodu na draze prodávaný čaj. Jak jinak, než opět kolem jezer jsme vyšlapali na kótu 2600 m v sedle Port des Caldes a pod námi se otevřelo další jezerní údolí. A nejen to. Taky výhled na Piko de Aneto, nejvyšší horu Pyrenejí, s jejím severním ledovcem. Chvíli sedíme na vrcholku a choulíme se před větrem. Vedle nás se stejným způsobem za skalkou skrývá rodinka Francouzů. Je tu krásně a plánujeme další trasu.\nFoto vlevo: Na sedle Port de Caldes (2598 m). Za námi v dáli bílé Pico de Anetto - nejvyšší hora Pyrenejí. Foto uprostřed: ...a její ledovec. Foto vpravo: Fotogenické Estany Negre\nOpět sestup mezi jezery a zvonícími kravami k chatě Joan Ventosa I Calvel, někde ve výšce 2150 m. Dnes jsem chtěl od ní dojít jen k nejbližšímu plácku vhodnému pro stan a už to zabalit, ale kluci vyhlásili, že se přejde ještě obávané sedlo Contraix a spát budeme až za ním. Měl jsem být tvrdý. Před sedlem jsou krásná, vysoko položená jezírka v oblasti Estany de la Roca s rovnými loučkami, tam by se spalo. Bohužel jsme je jen minuli. Spoustu španělských a francouzských místních názvů brzy zapomenu, ale Collet de Contraix ne. U Chaty Ventosa nad nádherným Estany Negre jsme byli po 16. hodině a sedlo má výškovou kótu 2745 m. Takže nás čekal takhle před večerem výstup asi 600 m. Ale jaký výstup! Cestou necestou – vlastně jenom necestou, po suťových balvanech, kde bylo nutné lézt po čtyřech. Ondrovi jsem záviděl jeho nohy č. 48, které dokázaly přemostit dva balvany jakkoli daleko od sebe ležící. Chodil si tam jako po dlažbě. Značení tady bylo jen kamennými mužiky, na které se nedalo spolehnout. Často tak vedlo přes suťové pole několik cest, jedna horší než druhá. Turisté se prostě vyřádili a každý si označil tu cestu, kterou sám prošel. Pro ty, kdo půjdou za námi drobná rada: snažte se vždycky držet spíš vpravo, obvykle se ukázalo, že tam byla hlavní cesta.\nCestou jsme šli proti proudu nádherné vydatné bouřící říčky, plné vodopádů tůněk a jezírek, které úspěšně lákaly k ochlazení a koupeli. Měli jsme už za ten den opravdu dost, takže jsme se těšili, až tu nádheru budeme mít za sebou. Závěr sedla byl docela drsný. Nejsme s těmi našimi batohy zrovna moc obratní čtvernožci a ta stěna plná drobné sutě a kamenů se jinak než po čtyřech vylézt nedala. Dala nám zabrat a docela se nám klepaly nohy, protože štěrk a kameny pod nohami ujížděly a s chrastěním se řítily do propasti pod námi. Nechtělo se nám koulet za nimi...\nPohled ze sedla na druhou stranu je trochu skličující a nedivím se, že tady Markétu Poláškovou přepadla tesknota. Majestátní ledovcový kar je jako přízračná salátová mísa obrů a dole na dně gigantické jezero Contraix. Všemu vládla temně šedá barva. Údolí Contraix už bylo ve stínu a sluneční paprsky dopadaly až na vzdálené jižní stěny dalších kopců. Nikde žádná zeleň, jen skály, kameny a voda působící jako temný inkoust. Ani jsme ten tísnivý obrázek nefotili, stejně by z toho asi nic nebylo. Sem přijít ráno, to by byl úplně jiný pohled.\nFoto vlevo: Nemá to chybu, foto uprostřed: výstup na sedlo Contraix, ztracen v balvanech, foto vpravo: A na druhé straně Estany de Contraix. Tísnivy pohled na tu pustinu.\nBylo už kolem 20:00 hodin a nás v tu dobu zajímalo hlavně kde se vyspat. Kolem jezera široko daleko jen suťoviska. I sestup k jezeru (asi 100 výškových metrů) stál za to. Nějak jsme se štěrkem doklouzali po prudkém svahu k sněhové plotně a pak k suťovému poli z velkých balvanů. Vypadalo to dost beznadějně. Ale Štěpán těsně za jezerem vyrazil na průzkum a vpravo od cesty našel ve svahu prima skalní balkon s rovným travnatým pláckem. Stačilo odvalit šutry, které tam kdosi před námi nastavěl do hradbičky. Teď už jsme postavili stan, Štěpán vaří a užíváme si výhledu do širokého údolí, které se nám otevřelo pod morénou ledovcového jezera Contraix. Jsme ve výšce 2580 m., což je zatím naše nejvyšší noclehová kóta. Hluboko pod námi, tak hodinu sestupu, vidíme krásný plácek s potoční lagunou. Tam bychom už ale sešli za hluboké tmy. Vlevo pod námi šumí vodopád. Dnes jsme sice ušli jen 17 km, ale jakých! Zkuste chodit 17 km po schodech nahoru a dolů, každý třetí přeskočte, sem tam jděte po čtyřech a také zařaďte sestup bokem. Jo a nezapomeňte na 19 kg těžkou krosnu. Naštěstí jsme už sice něco ujedli, ale zase jsme vždycky tahali do sedel rezervní zásobu vody.\nPoznámka: S tím zákazem stanování se to tu asi nebude brát tak dramaticky. Na rozdíl od nás tu dost lidí staví stany i u nízko položených jezer a hned u cesty. My jsme byli v tomto ohledu opatrní a s výjimkou noci u jezer Colomers nás od cesty nikdy nebylo vidět.\n31. července, 8:00\nSpaní dnes bylo na tvrdém. Na rozdíl od předchozích dnů nám poležení pod karimatkou nezměkčovala hutná travní matračka, ale jen řídký travní porost. Přesto si není nač stěžovat. Noc byla klidná, jestli byl vůbec nějaký vítr, měli jsme tu klidné závětří. Vykoukl jsem už ze stanu na ozářené vršky hor, ale ranní chlad mě ještě zahnal zpět ke spícím souputníkům. Právě teď se ale slunce začíná dotýkat našeho stanu. Takový byl nocleh ve výšce 2580 m. Náš Coleman Extreme 3 je skvělý, ale dosud neměl příležitost ukázat své kvality v opravdovém „extrému“. Zatím jsme tu totiž nezažili ani rosu.\nŠtěpán, jako vzorný vrchní kuchař, dokázal šetřit pevným lihem natolik, že nám ještě tři tablety zbyly (!).\nDnes opustíme park Aigüestortes. Čeká nás už jen sestup. Někde oholíme vousy, aby se nás lidi dole nelekali a pak se nějak přesunout do Ordesy. To je zatím velká neznámá, protože spojení tím směrem jsem doma hledal na netu marně. Tak ať nám přeje štěstí!\nRáno jsme vyšli trochu později. Popřáli jsme si ten luxus a nechali se vytáhnout sluníčkem. Sestup dolů ke stanovišti parkových taxíků trval přes 3 hodiny. Byla to opět prudká pěšina kolem krásné říčky, plné lagunek a vodopádů. Identifikovali jsme i tu lagunku, o které psala Markéta ve svém vyprávění a doma jsme si ověřili podle fotek na internetu, že to opravdu byla ona. Nádhera!\nV údolí jsme nastoupili do sběrné dodávky VW přesně tam, kde jsme nastoupili.\nOrdesa a Taillon\nŠtěstí nám nepřálo. Jsme sice v Ainse, ale po cestě taxíkem. Jinak to nešlo. V Boí nám na informacích půl hodiny zkoušeli něco najít a pak oznámili, že je jediná autobusová možnost v pondělí ráno s několika přestupy (a byl pátek odpoledne). 135 € je za takových podmínek akceptovatelný zásah do rozpočtu, protože ve třech se stopovat prakticky nedá a rozdělit se by taky nebyl zrovna dobrý nápad. Bylo třeba překřížit tři hlavní silnice a skoro s nikým se tu nedá domluvit jinak než španělsky nebo katalánsky, což neumíme.\nV Ainse jsme se zásobili potravinami a konečně koupili kartuši s propanbutanem. Podle mapy jsme si vytipovali kemping v blízkém Puyaregu a opět jsme se tam nechali dovézt taxíkem, který již byl naštěstí jen za příjemných 12 €. Byli jsme tu už v 18.00 hodin. Tenhle kemp je pod kaňonem Anisclo na řece Río Bellos a moc se nám tu líbí. I se stanem kemp stojí pro nás tři na noc jen 18 € při docela luxusním standardu služeb. Říčka u kempu je obležená koupajícími se turisty a v jejích lagunách a kanálech se kroutí akvamarínově modrá průzračná voda – překvapivě teplá. Takže jsme koupání také nezanedbali a jdeme na večeři.\nČeká nás národní park Ordesa. Jsou to úplně jiné hory. Dosud jsme putovali žulovými kopci a teď to bude vápenec a dolomit.\n1. srpna, 21:00\nRáno jsme se měli přepravit 15 km od ústí kaňonu Anisclo. Tuhle variantu jsem vybral po dlouhém pročítání cestopisů a studiu map. Slibuje „lidské“ nabrání výškových metrů a přiměřenou túru k dnešnímu cíli – chatě de Góriz pod Monte Perdidem. Před námi tedy byl výstup kaňonem a pak přechod přes sedlo Collado de Góriz (2329 m). Vzhledem k tomu, že vstup do kaňonu je někde ve výšce 800 m., čekalo nás docela slušné převýšení.\nNejprve ale bylo nutné nějak se dopravit těch 15 km. Kluci stáli o trochu trampštější pojetí, takže byl navržen stop. Ostatně cesta tam byla přímá, bez křižovatek a odboček. Takže jsme se rozdělili, abychom zvýšili šance, a po jednom jsme postupně chytali své drožky. První jel Štěpán, pak já a nakonec Ondra. Každý měl své vlastní zážitky a šlo to celkem rychle. Mě svezly dvě sympatické francouzské vysokoškolačky, které pak, jak se ukázalo, měly stejnou cestu k chatě. Štěpán zase stopl učitelku angličtiny a docela si pokecal.\nKaňon Anisclo nás vzal za srdce a z mého pohledu byla hlavně jeho vrchní část největším zážitkem celého putování. Cesta vedla hlubokým zářezem v krajině. Často jsme šli po terase, která byla 50-100 m. nad říčkou a nad námi byly stovky metrů vysoké skály, často převislé. Bylo sice horko, ale v téhle pestrobarevné vápencové brázdě byl většinou stín od skal nebo od husté vegetace, kterou jsme procházeli hlavně v první půlce kaňonu. Šlo se tedy celkem dobře. Po cestě se vždycky našla nějaká voda, takže ani batohy nebylo nutné zbytečně zatěžovat.\nFoto vlevo: V kaňonu nevíš, jestli koukat nahoru nebo dolů. Foto uprostřed: Tak přesně takhle to tam vypadá, foto vpravo: A pak se otevřel tenhle pohled. Byli jsme úplně maličcí a vůbec nám to nevadilo.\nKrásy kaňonu jsme stále chválili a užasle komentovali. Dolomitové hory jsou úplně jiný svět. Šedá žula je pryč. Barevný vápenec je vrstvený ve zkroucených patrech, která ve skále vytvářejí divoké gigantické ornamenty. Všechno tu bylo úplně jiné! Barvy, tvary i vegetace. 100 km vzdušnou čarou a jsme v naprosto jiném světě! Netroufám si srovnávat a nikdy bych nedokázal říci, co bylo hezčí. Oboje je nádherné, pokaždé jinak a také to asi na každého jinak působí.\nVýšlap to byl dlouhý, proložený zastávkami u tůní a lagunek. Rio Bellos celý ten zázrak vydlabala trpělivým úsilím trvajícím celé věky. Zákaz koupání přestali brát lidé vážně nad kouzelným vodopádem La Ripereta, kde většina výletníků končí a obrací zpět, zatímco jen malá část pokračuje tak jako my k průsmykům, ke kterým se postupně cesta větví. A pouze pro takové vytrvalce je vyhrazeno divadlo nejvyšší části údolí Anisclo, kde se rozestupují stěny kaňonu do velké šíře, rozvětvenou říčku obklopují strmá skaliska a zdobí spousta nádherných vodopádů a kaskád. Takže zbývala poslední zastávka a koupání u Rio Bellos – u malého mostku Puente de Foradielo, který byl v této době celkem zbytečný, protože přes tu trochu vody bylo možné pohodlně přecházet po kamenech. Bylo dost sucho, což je tady asi touhle dobou normální.\nFoto vlevo: Ráj svišťů, kamzíků a dravců. Foto uprostřed: Lidé tu jsou jen na návštěvě. Foto vpravo: Takto se značí GR 11 - přechodová trasa přes celé Pyreneje rozpočítaná na 40 dnů.\nPak už jsme začali stoupat hodně příkrým skalnatým svahem s docela drsnými „závraťovými“ místy směrem k sedlu Collado de Góriz. Už dole se nad námi začala stahovat mračna a těsně před sedlem dorazila bouřka s krupobitím. Oblečení v pláštěnkách jsme přesto rádi využili pozvání těch francouzek, které mě svezly stopem, abychom se stejně jako ony přikrčili pod skalní převis a přečkali to nejhorší. Pak už jsme se v mírných přeháňkách dohrabali k Refugi de Goriz, totálně přeplněné horské chatě. Kolem na svahu stála spousta stanů, z nichž některé byly bouřkou pěkně pobořené a jejich obyvatelé se tlačili ve stoje v lokálu chaty a vyhlíželi zlepšení počasí s plechovkami piva v ruce. Vítr stále foukal v prudkých poryvech. Do chaty jsme se už prostě nevešli, a tak nezbylo, než v dešti postavit stan, včetně poctivého kamenného větrolamu a zalehnout.\nFoto vlevo: Jako když máma míchá těsto. Foto uprostřed: Kosatcové louky kam pohlédneš. Foto vpravo: Za námi Kaňon Ordesa. Nejfotografovanější objekt tohoto parku.\nRefugi de Goriz je něco jako základní tábor pro dobývání Monte Perdida ze španělské strany. Sama chata pobere v sezóně jen zlomek zájemců, kteří si zde předem rezervují pobyt. Takže se kolem nás krčí tak 30-40 stanů. Stany se tu smějí postavit jen na noc, přes den se nesmí nechat stát, nutné je složit je a případně postavit večer znova. Je tu i improvizované zázemí – tři kontejnery toalet a umýváren a dostatek pitné vody. Třetinka piva v chatě vyjde na přijatelných 2,6 € a večeře kolem 17 €. Pivko jsme si dali, večeři ale bylo třeba zadat předem, takže jsme se už nechytli a ani nás to nemrzelo. A teď už spát...\nRefugi de Goriz a její stanové městečko\n2. srpna, 8:15\nVečer jsme se ještě radili, co dál. Výlet na Monte Perdido nám včera lidé rozmlouvali, protože rosničkáři předpovídají na dnešek mizerné počasí – podobně jako včera. Zlepšit se to má prý až zítra. Takže jsme uvažovali o tom, že bude odpočinkový den. Uděláme si krátký výlet bez zátěže - lovit na přilehlé vyhlídky zajímavé záběry. Přespíme tu ještě jednou a zítra se vyšplháme na tu „ztracenou horu“ (překlad názvu). Zatím nespěcháme se vstáváním.\nVšechno bylo jinak. Když jsme vykoukli ze stanu, bylo azuro a asi 8:45 hod. Takže jsme se operativně rozhodli docela jinak. Žádné flákání a hurá na Monte Perdido. Vyrazili jsme v 10:00 z nadmořské výšky asi 2170 m. a čekal nás výstup na kótu 3355 m. Navíc se musely často obcházet skály, takže jsme nastoupali celkem asi 1400 výškových metrů. Krajina cestou ... jak ji popsat? Slovo bizardní se mi tu zdá nedostatečné. Obrovské členité stěny, hluboké pánve dlouhé stovky metrů, na kterých ještě nedávno ležel sníh. Kolem kamenité louky a plno svišťů a krásných kytiček všech možných barev. Cesta je docela ostrá, skalní výstupy, suťová pole z velkých balvanů i štěrku a sněhové plotny. Na jednom drsném místě i jištění řetězy. Šlo se nám ale celkem dobře, protože jsme hlavní zátěž nechali dole v chatě a vystupovali s foťákem a se dvěma lehkými batohy. Příjemná změna! S sebou jen teplé oblečení, trocha jídla a na každého 2 litry vody. Brzy se začaly honit mraky a s rostoucí výškou se ochlazovalo. Díky tomu nám vystačilo 4,5 litrů na šestihodinovou cestu tam i zpět. Mělo to jen jednu chybu. Naše mapa končila kousek za Refugi de Goriz a vůbec nás nenapadlo, že by nás hlavní cesta na západ vedla jinam. Až doma jsme zjistili, že jsme vůbec nebyli na Monte Perdidu, ale na daleko vzdálenějším Taillonu (3144 m), ke kterému vedla krásná, divoká a frekventovaná cesta kolem Rollandovy brány.\nCestou jsou sice vidět potoky a jezírka, ale z cesty žádná voda rozumně není dostupná. Těsně pod Taillonem se Rollandovou skalní bránou otevřely výhledy na francouzskou stranu hor a podstatně přibylo lidí. Francouzi nastupovali ze severní strany, přes ledovec. Taillon není sama o sobě moc hezká hora, ale cesta k ní je nezapomenutelná. Vysupěli jsme nejprve po krkolomém hřbetu mezi kolosálními skalami a pak suťovým srázem na oblý vrchol, kde už byla kosa a vítr. Výhled byl nádherný, cáry mraků mezi horskými štíty, viditelnost nádherná na všechny strany. Takže pár fotografií, 10 minut na vrcholu a zase zpět. Sotva jsme sestoupili z vrcholu, obalil jej hustý mrak a už z něj neslezl. Výstup trval 3 hodiny a sestup také, protože Štěpán lovil fotky svišťů. Docela se mu to dařilo.\nFoto vlevo: Postupujeme na Taillon. Foto uprostřed: Pořád je na co koukat. Foto vpravo: Rollandova brána ze španělské strany. Vlevo, těsně pod skálou jdou lidičky. Zvětšte si to a pochopíte, že to není zrovna kamínek do skalky.\nFoto vlevo: Otevřel se pohled na francouzskou stranu Pyrenejí Rollandovou bránou. Co to tam všude vaří? Žáby? Foto uprostřed: Hřeben na západ, foto vpravo: Španělsko - ty barvy!!!\nFoto vlevo: Hřeben na vychod. Foto uprostřed: Skály Rollandovy brány kouzlí ve vyšce přes 3000 m. Foto vpravo: co k tomu dodat?\nTeď už máme opět postavený stan na našem plácku a vaříme večeři. Jsem poprvé za pobyt tady v Pyrenejích hodně zničený a kluci veškerou práci vzali na sebe. Jdeme dnes spát brzy, protože ráno vstáváme v 6:30. Autobus z Torly do Ainsy vyjíždí ve 12:00 hod a musíme se tam dostat včas kolosálním kaňonem Ordesa, který si určitě řekne o pár zastávek na focení.\nO kousek níž už to zase kvete...\n3. srpna, 11:30\nJsme v Torle. Ranní probuzení bylo do poněkud nevlídného dne. V noci trochu pršelo, takže bylo potřeba stan alespoň před zabalením otřít ručníkem. Ještě že jsme šli na vrcholky včera! Vyrazili jsme bez snídaně – nikdo neměl hlad. Klesali jsme spodní cestou kaňonu a počasí se pomalu projasňovalo. Cestou jsme si z vyhlídek užívali úžasných vodopádů. Jediný z četných stupínků jejich kaskád strčil do kapsy celý vodopád Mumlavy. Jeden z vodopádů se propadal o dobrých 80 m. Široký kaňon Ordesa tvoří obrovské kolmé oranžové stěny a není divu, že se tomu tady říká evropský Grand Kaňon. Cesta trvala 3 hodiny do Pradery, což je plácek v dolní části kaňonu, kam zajíždějí pendlující autobusy z Torly. Chtějí 3 € za 10 minut jízdy, což je stejná částka, jakou má stát hodinu jedoucí autobus z Torly do Ainsy. Španělská vesnice!\nFoto vlevo: Skály mění barvu každou chvilku. Foto uprostřed: Všude to bublá... Foto vpravo: Gaudí? Nebo snad Picaso? Taky Katalánci. Ale tohle je vlastně Aragonie.\nTeď sedíme v autobusové zastávce a čekáme na spoj do Ainsy. Pak nás čeká přejezd do nížinného Barbastra a tam nejspíš nocleh, protože spoj do Barcelony pravděpodobně nechytneme. Máme trochu smutnou náladu. Hory byly skvělé a pro tentokrát s nimi končíme. Na druhou stanu ale cítíme, že máme dost a těšíme se na dvoudenní vegáč u moře.\nFoto vlevo: Torla, brána do kaňonu, má krásné kulisy. Foto uprostřed: Ainsa z hradeb pevnosti. Foto vpravo: Ainsa - náměstíčko starého města.\n5. srpna, 16:00\nZ Torly do Ainsy to byla hoďka hezkou podhorskou krajinou a pohodlným autobusem. V Ainse jsme měli asi 3 h. čas, takže jsme si dali královský oběd a prohlédli si tohle krásné staré kamenné městečko. Pak další autobus a další hodina do Barbastra. Spoj do Barcelony jsme chytli, čekali jsme 20 minut. Bus byl plný a zastavil jen dvakrát, krátce za Barbastrem. Cesta trvala 3 hodiny a stála asi 15 € na každého. Záchod byl zamčený a řidič ho odmítl odemknout. Štěpán to protrpěl, protože měl trochu průjem a hodinu a půl ho kroutily křeče v břiše. Byl bledý a tvrdil, že se určitě po...\nNakonec tříhodinová cesta hrůzy skončila a autobus nás vyklopil v Barceloně na autobusovém nádraží, totálně přeplněném. Bylo po 21. hodině a my jsme neměli přesnou představu, kam chceme. Věděli jsme jen, že s ohledem na naše vybavení a oblečení můžeme zbývající 3 dny těžko trávit jinde než v kempu. Turistické informace žádné, nikdo neuměl anglicky a tak nezbylo, než se vydat v šanc taxikářům, kteří nám lámanou angličtinou vysvětlovali, že v Barceloně „kampo no“, ale v městečku Castelldefells, 20km jižně, je opravdu kemp přímo u moře. Měli jsme už kodrcání dost a stmívalo se. Na to, abychom se sháněli po nějaké jiné dopravě už nebyl čas ani pomyšlení. Zamáčkli jsme slzu a za 38 € se nechali odvézt. Taxikář si hodil malou zajížďku, jak jsme se později přesvědčili, takže to není jen pražská specialita. V kempu jsme byli za tmy. Jedna noc nás tu vyjde na 33 €, tedy dvakrát dráž než v Puyaregu při trochu nižším standardu služeb.\nZřízenec na kole nám vykázal dost odporné místo, daleko od moře a u záchodu, navíc na pískovém pahorku mezi smečkou francouzských teens nahuštěných kolem v ministanech a obklopených pivními lahvemi. Takže jsme nechali zřízence odvrzat i s jeho velocipédem a našli jsme si místo jinde a podstatně lepší. V noci byl trochu kravál od bujarých opilců a taky od letadel, která nabírala první stovky metrů přímo nad našimi hlavami, ale byli jsme utahaní a vyspali se do růžova. Ještě před tím jsme stihli noční koupel v moři.\nNásledovaly dva dny povalování u pláže. Ačkoli jsme se na to na horách těšili, brzy jsme si začali říkat, že zůstat tam ještě o den déle by asi bylo lepší. Zdejší pláž je obrovská, čistá, ale celkem pustá. Není tu žádné korzo, krámky, hospůdky, atrakce, žádná zábava. A hlavně, nebyl tu vůbec stín. Část dne proto lapáme po vzduchu u stanu v kempu pod borovicí a část se smažíme na pláži a mažeme se silným krémem, abychom místo opálení neměli při odletu na kůži tvrdou kůrku.\nVčera odpoledne jsem vyrazil do Barcelony a s chutí jsem si ji prošel. Kluci raději zůstali u moře. Velký dojem na mne udělal přístav a staré město – hotový labyrint. Za to Gaudího architektonické výtvory mě tedy nedostaly. Nechtěl bych ta samoúčelná monstra udržovat. Autobusy městské dopravy (linky 94L a 95L) staví u kempu a jezdí až do centra na Španělské náměstí a na Katalánské náměstí. Tohle vědět dříve, mohli jsme si taxíka za 38 € odpustit. Lístek na MHD stojí 1,35 € a je to skoro stejně rychlé.\nDnes je pařák ještě větší než včera. Těšíme se už domů. Pobyt u moře, kde není ani kam zalézt před sluncem, za moc nestojí. V duchu se pořád vracím do hor. To byla krása!\n6. srpna, 16:50\nUsmysleli jsme si ušetřit na dopravě, protože taxík měl stát 15-20 € a letiště se nám zdálo tak blízko. Přechytračili jsme tentokrát sami sebe. Takže jsme za 3x 1,35 € viseli na madlech autobusu do centra na Španělské náměstí. Tam jsme přestoupili do letištní autobusové speciální linky, která nás zase ve stoje vezla zpět na jih na letiště. Ovšem už za 3 x 4,3 €. Výsledek: nepohodlné cestování ¾ hodiny za stejnou cenu, za jakou by nás táčko dovezlo v pohodlí a za 10 minut. Na letišti jsem rezignovaně zjistil, že kromě drahé letištní linky tam pendluje také normální linka MHD (tuším č. 54) a taky ze Španělského náměstí. A stojí 1,35 €. Tak to jen poznámka k plýtvání časem a vyhazování peněz z neznalosti. Ke všemu jsme kvůli obavě o délce autobusové přepravy vyrazili se zbytečnou časovou rezervou a na letišti jsme tvrdli 3 a ¼ hodiny. No, ale vyletěli jsme na čas a zrovna plujeme někde nad Milánem.\nPyrenejské národní parky, které jsme prošli, jsou nádherné, divoké a s výjimkou Monte Perdida lidmi nepřeplněné. Hned bych tam jel znova. Bylo to putování, na které nikdy nezapomeneme. Co bychom změnili? Vykašlali se na letadlo a jeli autem. Auto je možné nechat v bezpečí nějakého podhorského kempu a udělat vždycky několikadenní túru atraktivní oblasti. Přejezdy autem jsou určitě nadějnější než příšerně nedořešená autobusová přeprava mezi horskými údolími. Nabízí to daleko více soběstačnosti, svobody a možností. Cesta do Španělska je sice dlouhá, ale dá se proložit a zpestřit spoustou krásných zastávek. Takže příště.\nPS redakce: všechny fotografie naleznete na PicasaGalerie zde


Sexuální statistiky a zajímavosti 1. | Menstyle.cz\nSexuální statistiky a zajímavosti 1.\nPublikováno: 26.09.2012 12:48 | Petr Hájek\nLidé jsou tvorové soutěživí ve všech oblastech a ta sexuální na tom přirozeně není nijak jinak. Sexualita je navíc oblastí všem lidem důvěrně blízkou, takže není divu, že zajímá skutečně každého a ten, kdo tvrdí, že právě jeho ne, pak u toho to platí dvojnásob.\nLidská sexualita je velmi složitým procesem, v němž se uplatňuje spousta faktorů. My se dnes omezíme převážně na ty číselné, ale rozhodně nezapomeneme ani na doprovodné věci okolo. Musíme také pamatovat na to, že ne vše v lidské sexualitě se dá změřit, ovšem to, co poměřit jde, si lidé srovnávají s o to větší chutí. Jestliže do nějaké statistiky příliš nezapadnete, pak si z toho nic nedělejte, jde tu přeci jen o průměr.\nPrvní věcí, které se budeme věnovat, tak informaci, kterou zná naprosto každý: prý Asiati mají penisy nejmenší, Evropani středně velké a Afričani největší. Máme podezření, že tuto informaci roztrušují (z ryze zištných důvodů) sami Afričané, nicméně i Evropané mohou být docela v klidu, jelikož většina žen dává přednost průměru (myšleno statistickému, nikoliv penisu v centimetrech). A jak jsou na tom muži v našich vodách? Pravda je taková, že podle výzkumu uspořádaného společností Andromedical jsme na tom docela slušně i v rámci Evropy - s 15 cm ve ztopořeném stavu patříme ke špičce hned po tzv. kavkazském antropologickém typu s 16,5 cm ve ztopořeném stavu. Nejlépe na tom jsou proti Evropanům a Asiatům právě Afričani, jenž se mohou pyšnit svojí ozdobou v klidovém stavu nepatrně delší, než ji mají jiné národy.\nFámy o krátkých penisech Asiatů (bohužel pro ně a bohudík pro jiné národy) jsou nicméně jednoznačně pravdivé: tak třeba Korejci disponují pouze 9,5 cm penisy a Indové zase 10,1 cm (to by vysvětlovalo, proč jsme viděli známou akční legendu Sandokana vždy pouze do půli těla). Každého muže jistě bude zajímat rovněž i údaj na to téma, jak moc velký je penis vůbec největší a jak moc krátký ten nejmenší. Nuže, ať vás dlouho nenapínáme, největší je z Afriky a má 32 cm x 6,3 cm, no a ten nejmenší měl "v akci" toliko 2,5 cm.\nSpolečnost, Rekordy, Sex, Společnost, Zajímavosti


Be-12P-200 :: Ruslet\nÚvodní stránka - Technika - sovětská a ruská technika - Letecká technika - Berjev G.M. - Be-12P-200\nTyp: speciální neozbrojená modifikace protiponorkového obojživelného letounu typu Be-12 (Mail) zastávající roli vzdušné zkušebny požárního systému proudového požárního obojživelného letounu typu Be-200\nUrčení: prověření činnosti požárního systému proudového požárního obojživelného letounu typu Be-200 za reálných podmínek\n- absence protiponorkového systému, včetně radaru typu Iniciativa-2B, detektoru MAD typu APM-60 Orša (v této souvislosti ze zádě trupu zmizel dlouhý žihadlovitý kryt), počítače typu PVU-S-1 Siren-2M, UKV radiopřijímače typu SPARU-55 Pamir, indikátoru typu PP-1 a výstražného systému typu SPO-Ju\n- instalace jedné nádrže na vodu s objemem 4 500 l, která je rozdělena na dvě identické sekce (ty lze vypustit za letu najednou, salvou, nebo po jedné), uvnitř zbraňové šachty – její vyprazdňování za letu se děje prostřednictvím obdélníkových dvířek včleněných do člunovitého břicha trupu, v oblasti za jeho odstupněním (délka zmíněných dvířek je přitom v porovnání s délkou dvoudílných podélně dělených dvířek zbraňové šachty modelu Be-12 cca poloviční)\n- instalace jedné nádrže na vodu s objemem 1 500 l, která je rozdělena na dvě identické sekce (ty lze vypustit za letu najednou, salvou, nebo po jedné), uvnitř přední části trupu, přímo za pilotní kabinou – vyprazdňování jednotlivých sekcí této nádrže se děje prostřednictvím dvou samostatných vedle sebe umístěných jednodílných čtvercových dvířek včleněných do břicha trupu\n- instalace otvorů pro napouštění nádrží na vodu na odstupnění člunovitého břicha trupu (napouštění zmíněných nádrží se děje v průběhu klouzání po vodní hladině s částečně ponořenou zadní částí trupu rychlostí blízkou rychlosti vzletové)\n- instalace jednoho páru kruhových drenážních kanálků na bocích přídě trupu, v oblasti za pilotní kabinou (ten využívá přední nádrž na vodu)\n- instalace tří tandemově uspořádaných kruhových drenážních kanálků na bocích trupu, v oblasti pod odtokovou hranou křídla (ty využívá zadní nádrž na vodu)\n- instalace kontrolní a záznamové aparatury\n- instalace cílového zaměřovače (za jeho pomoci je prováděn záměr cílové oblasti shozu vody)\n- instalace zařízení zajišťujícího vyhodnocování situace v okolí požárů\n- instalace zařízení zajišťujícího výstrahu před plovoucími předměty při přistání a při klouzání po vodní hladině\nHistorie: Do prací na návrhu obojživelného nástupce protiponorkových speciálů typu Be-12 (Mail) a Il-38 (May) se konstrukční kancelář TANTK G.M. Berjeva z vlastní iniciativy pustila již v roce 1972. Protože obojživelné letouny tehdy nebyly v kurzu, projekt zmíněného letounu, který vešel ve známost pod označením A-40 (Mermaid), se setkal s oficiální zelenou teprve až na počátku 80. let. Konstrukční tým Berjevovi TANTK přitom tento proudový protiponorkový stroj pojal tak, aby mohl při minimálních zásazích do konstrukce draku zastávat celou řadu jiných úkolů nejen ve vojenském sektoru. Pro civilní sektor, resp. pro Aeroflot, byl konkrétně zpracován návrh dopravní (model A-40PM), nákladní (model A-40PT) a požární (model A-40P) verze. Do výčtu plánovaných verzí obojživelného letounu typu A-40 (Mermaid) je však nutné ještě započítat verzi pro pátrací a záchrannou činnost na moři (A-42) a hlídkovou verzi (A-44). Protože ale průzkum trhu odhalil, že pro tak velký a těžký obojživelný letoun, jakým je proudový typ A-40 (Mermaid), nebude mít Aeroflot příliš velké využití, mezitím se Berjevova TANTK pustila do prací na projektu lehčího obojživelného letounu s turbovrtulovým pohonem. Zmíněný letoun přitom vešel ve známost pod označením A-100 a měl sloužit pro hašení lesních požárů, pro přepravu osob a nákladu, pro pátrací a záchrannou činnost, pro hlídkování v ekonomicky využívaných zónách moří a oceánů, pro rybolovný průzkum a pro ledovcový průzkum. Protože projekt tohoto stroje nenabízel žádné přednosti před obdobně koncipovaným obojživelným letounem typu CL-215 kanadské výroby, který vznikl již na konci 60. let, nakonec byl zamítnut. Tehdejší šéfkonstruktér TANTK G.M. Berjeva proto Ministerstvo civilního letectví následně oslovil s projektem výkonnějšího požárního obojživelného letounu se vzletovou hmotností řádu 40 000 kg a kapacitou nádrží na vodu 12 000 až 13 000 kg. Tento návrh okamžitě obdržel podporu nejen ze strany Ministerstva civilního letectví, ale i ze strany Státního výboru pro lesnictví. Zmíněný letoun obdržel označení Be-200 (A-200) a z hlediska celkového uspořádání nebyl ničím jiným, než přesnou cca 80 %-ní aerodynamickou zmenšeninou proudového protiponorkového typu A-40 (Mermaid). Speciálně pro letoun typu Be-200 byl přitom navržen systém, za jehož pomoci lze nabírat vodu do trupových nádrží v průběhu klouzání po vodní hladině s mírně ponořenou zádí trupu. Tímto způsobem lze totiž trupové nádrže naplnit daleko rychleji než klasickým způsobem, tj. v průběhu plavby po vodní hladině, protože sebou přináší úsporu času, který by si jinak vzal vzletový manévr. Rychlost klouzání v průběhu vlastního plnění odpovídá 90 až 95 % rychlosti vzletové. Volba právě této hodnoty rychlosti přitom nepadla náhodou, neboť se ukázala být nejvíce výhodná z hlediska spotřeby paliva a v neposlední řadě též z hlediska životnosti draku a pohonných jednotek. Protože konstruktéři Berjevovi TANTK neměli s takto koncipovaným hasícím systémem tehdy ještě žádné praktické zkušenosti, jeho činnost byla nejprve prověřena za pomoci tzv. vzdušné zkušebny. Základem zmíněné vzdušné zkušebny, která vešla ve známost pod označením Be-12P-200, se stal ze stavu Ruského VMF vyřazený turbovrtulový protiponorkový obojživelný letoun typu Be-12 (Mail). Konkrétně přitom šlo o letoun s výrobním číslem 861301 a žlutým trupovým číslem 46. Přestavbu letounu Be-12 Mail (žlutá 46) na vzdušnou zkušebnu Be-12P-200 zajistila, mezi srpnem roku 1994 a červnem roku 1996, přímo prototypová dílna Berjevovi TANTK. V rámci zmíněné přestavby přitom tento stroj kromě civilní registrace RA-00046 a efektního bílo-modro-červeného zbarvení obdržel též instalaci dvou nádrží na vodu s celkovým objemem 6 000 l uvnitř trupu. Zmíněné nádrže byly rozděleny přepážkou na dvě identické sekce a jejich vyprázdnění za letu bylo možné provést buďto najednou (salvou) nebo jednotlivě. Protože plnění trupových nádrží speciálu Be-12P-200 probíhalo v průběhu klouzání po hladině moře, jezera nebo řeky s mírně ponořenou zadní částí trupu rychlostí 150 až 190 km/h, tj. rychlostí blížící se rychlosti vzletové, jejich úplné naplnění nezabralo více než 15 až 20 sec. Díky tomu speciál typu Be-12P-200 dokázal na jedno naplnění palivových nádrží načerpat a shodit až 140 t vody. Výška vln v průběhu plnění nádrží přitom mohla dosahovat až 0,8 m. Jediný exemplář speciálu Be-12P-200 se do oblak poprvé vydal dne 9. srpna 1996 a v rámci zkušebního programu, který byl završen ještě v říjnu toho samého roku, celkem 37 x napustil a vypustil své trupové nádrže na vodu. Do září byl speciál Be-12P-200 testován v Taganrogu. Poté se zkušební program tohoto stroje přesunul do Geledžiku. Zde si zároveň odbyl svůj veřejný debut. Tomu se přitom stalo na Hydro Aviation Show 1996, která se konala mezi 19. a 29. zářím. Poté, dne 1. října, se opět vrátil do Taganrogu. Kromě Hydro Aviation Show 1996 se jediný exemplář speciálu Be-12P-200 zúčastnil též moskevské airshow MAKS 97, Hydro Aviation Show 98, berlínské airshow Berlin Air Bridge a moskevské airshow MAKS 99. Na podzim roku 1998 navíc zavítal, na pozvání zdejší vlády, do Turecka, aby zde vykonal několik demonstračních letů. Součástí zmíněné demonstrace se přitom stalo též naplnění trupových nádrží z hladiny Antalijského zálivu a jejich následné vypuštění za letu. Mezitím se jediný exemplář obojživelného letounu typu Be-12P-200 zapojil, spolu s hasícími speciály typu Be-12P, do „ostrých“ hasících vzdušných operací. Jenom za rok 2003 tento stroj svrhl 1 728 t vody (288 shozů). Provoz jediného exempláře speciálu Be-12P-200 byl definitivně ukončen v roce 2008, tedy ve stejném roce jako provoz všech požárních speciálů typu Be-12P. Poté byl tento stroj uskladněn v továrním skladě taganrogského výrobního závodu TANTK. Zde se přitom nachází do dnešních dnů.\nVyrobeno: jeden exemplář (vznikl konverzí sériového Be-12)\nKapacita: 6 000 l vody, přepravované uvnitř dvou dvousektorových trupových nádrží, jedné s objemem 1 500 l (její instalace se nachází za pilotní kabinou) a jedné s objemem 4 500 l (její instalace se nachází za odtokovou hranou křídla)\nDélka: 26,51 m\nPrázdná hmotnost: 25 000 kg\nMax. rychlost: 550 km/h\nPoslední úpravy provedeny dne: 25.10.2013


Proč pít Meltu nejen v těhotenství? Je lahodná, zdravá a rozhodně není nudná\nJosef Šlerka pro PL: Kritik ČT je okamurovec, obhájce havloid? Čas mluvit spolu. Hrozí...\nBabišova německá odpůrkyně chystá makabrózní projev o premiérovi. My zatím zveřejňujeme...\nKoukalová & Konečný. Dobrý den, máte u sebe Petra Fialu? A mohli bychom ho vidět?


Kosmetický zázrak? Nevěřte reklamě | -\nKosmetický zázrak? Nevěřte reklamě\n4. března 2010 v 17:38\t| Eliss\t| Beauty\nVýrobci nás lákají působivou reklamou\n"Zbavte se vrásek, zničte celulitidu, rozlučte se s rozšířenými póry…" - to vše hlásají výrobci kosmetiky. Není se čemu divit, vždyť díky nekončící honbě za krásou inkasují sumy, o kterých se nám ani nezdá. Ale jak to skutečně je? Dá se každý nedostatek opravit krémem?\nTrh je doslova přesycen stále novými "vychytávkami". Každou chvíli je na trh uveden zázračný krém, který vám ubere minimálně deset let! Ale stačí současná znalost chemie na odstranění všech našich chybiček?\nProtivrásková péče? ANO!\nPřirozený proces stárnutí není možné zastavit. Ale zpomalit tvorbu vrásek lze! Pokud budete o pleť pravidelně pečovat a budete ji udržovat hydratovanou, méně hluboké vrásky nebudou tolik viditelné. Dejte si ale pozor, co kupujete. Levnější krémy sice mohou hlásat, jaké účinné látky obsahují, ale často jsou zastoupeny jen v zanedbatelné míře. Součástí vašeho přípravku by měl být vitamin C, vitamin E, případně retinol A, koenzym Q10, výtažek ze zeleného čaje nebo hydroxykyseliny. Až budete sledovat složení produktu, zaměřte se na několik prvních míst. Tam se uvádí hlavní složky, takže najdete-li účinné látky na konci dlouhého seznamu, odložte ho.\nZmenšení pórů? NE!\nRozšířených pórů vás bohužel žádný krém nezbaví. Jejich velikost je daná geneticky. Přípravky s obsahem kyseliny salicylové je však mohou nepatrně stáhnout. Méně nenápadné budou i po chemickém peelingu. Výrobky, které jsou určené ke zmenšení pórů, na tváři vytvoří jemnou vrstvičku, díky které budou téměř neviditelné. Efekt je však jen dočasný a trvá několik hodin po použití. Slouží tedy pouze k maskování a nevyřeší váš problém.\nLak nepodpoří růst nehtů, jen jejich výživu\nOdmazání celulitidy? NE!\nVědecké studie bohužel nepotvrdily, že by samotný krém dokázal odstranit nebo alespoň viditelně zmírnil celulitidu. Některé ženy vidí zlepšení, ale to je dané spíše masáží, která se u většiny přípravků doporučuje. Taktéž nevěřte, že byste díky nim zeštíhlela. Co ale tyto krémy ovšem dokážou, je to, že pokožku krátkodobě zpevní a vyhladí, k zahození tedy úplně nejsou. Celulitida je méně nápadná na opálené pleti, takže jestli jednou za čas vytáhnete sukni, používejte tónovací nebo samoopalovací přípravky. Boj s celulitidou je nekonečný, ale co vám zaručeně pomůže, je zdravá strava a poctivé cvičení!\nZvětšení rtů leskem? ANO!\nAbyste získala o něco větší rty, nemusíte hned utíkat na kliniku. Lesky dovedou rty trochu "přifouknout", ale opět jen krátkodobě. Obsahují totiž látky, které ústa jemně podráždí a ta nepatrně natečou. Využívají se přírodní látky, jako je mentol, skořice, zázvor, ale i niacin (vitamin B3). Po nanesení můžete cítit jemné brnění nebo štípání.\nSuper rychlý růst vlasů a nehtů? NE!\nNevyhazujte peníze za laky, které "zaručeně" urychlí růst vašich nehtů, nebo přípravky, po kterém vám vlasy porostou jednou tak rychleji. Jediné, čeho můžete dosáhnout, je jejich zpevnění. Tyto přípravky mohou být užitečné pouze za předpokladu, že obsahují látky, které nehet nebo vlas vyživují. Tím, že budou zdravější, se tak rychle nezlomí.\nTak tedy, nenechte se poplést reklamou a nevěřte všem "zázrakům", které nám výrobci předhodí!


Literární recenze / 14.9.2014 / Suzanne\nVšichni hrdinové se snaží dostat se do bezpečí a zachránit své blízké. Jejich cesty se postupně protnou, až se nakonec všichni ocitnou na Červeném vrchu. Odlehlý ranč je ideálním útočištěm, kde se mohou ukrýt před zombiemi a snad i přežít konec světa.\nPříběh je vyprávěn v první osobě z pohledu tří hrdinů: Scarlet, Nathana a Mirandy. Jejich pohledy se někdy střídají až po pár kapitolách, jindy se mění už v rámci jedné kapitoly. Všichni protagonisté jsou sympatičtí, obyčejní lidé, kteří se ale tváří v tvář zombiím postupně stanou odvážnými a jsou připravení udělat vše, co je nezbytné. Vždyť nejde o život pouze jim, ale i jejich blízkým.\nZpracování zombie apokalypsy se nese v duchu filmů s touto tematikou a nepřináší nic nového. Autorka příliš neřešila, jak pandemie vznikla, ani jak funguje, čtenář proto dost věcí může pouze odhadovat a domýšlet si. Celé odhalení, že virová epidemie způsobuje vznik zombií, je dost překotné a podané spíš mezi řádky, a proto působí dost neuvěřitelně a trochu nelogicky..\nVydal: Fortuna Libri; 2014\n← S. D. Perry: Resident Evil – Konspirace Umbrella Sienna Mercerová: Moje ségra je upír – Výměna →


BAUHAUS v Ivanovicích finišuje, staví však v rozporu se zákonem | Informace z Brna\nBAUHAUS v Ivanovicích finišuje, staví však v rozporu se zákonem\nStavba hypermarketu BAUHAUS v Brně-Ivanovicích finišuje, výstavbou ovšem porušil zákony i podmínky územního rozhodnutí. Úřady dále tiše přihlížejí. Pokud nezačnou plnit svoje povinnosti, bude na kraji Brna zanedlouho stát další obří stavba odporující právním předpisům. Viník – firma BAUHAUS – unikne postihu a lidé budou muset snášet hlučný provoz hypermarketu před svými okny.\n„Stavbu Bauhausu v Ivanovicích provázejí od počátku závažné nesrovnalosti a naprostá ignorance k právům místních občanů dotčených stavbou,“ říká pan Veselý z Občanského sdružení Klidné Ivanovice.\nFirma BAUHAUS získala územní rozhodnutí na stavbu, která dle dokumentace rozlohou prodejní plochy nesplňuje podmínky brněnského územního plánu. „Územní plán umožňuje na tomto pozemku obchody do 10 000 m2 prodejní plochy. BAUHAUS však staví budovu s více než dvojnásobnou prodejní plochou,“ upozorňuje paní Bartošová z Občanského sdružení Klidné Ivanovice. Ke stejnému výsledku došel i znalecký posudek opírající se o platné nařízení Evropské komise i českou odbornou literaturu. Magistrát města Brna v této věci nezasáhl a umožnil tak pokračování přípravy stavby.\nFirma BAUHAUS obešla stavební řízení a nechala si pokoutně vydat certifikát od najatého tzv. autorizovaného inspektora. Nechvalně proslulý inspektor ing. arch. Milan Teigiser porušil stavební zákon, neoslovil dotčené sousedy stavebních pozemků (přesto, že mu to zákon jasně ukládá) a certifikátem stavbu posvětil.\nProto podala skupina dotčených občanů, zastoupených Advokátní kanceláří Šikola a partneři proti územnímu rozhodnutí i proti předmětnému certifikátu žaloby, a to ke Krajskému soudu v Brně a Městskému soudu v Praze.\n„Postup Městského soudu v Praze se však zatím ukázal jako velmi tendenční a nepokrytě nahrávající finančně silnému investorovi. Přes řadu urgencí mu trvalo čtyři měsíce, než spis předložil Nejvyššímu správnímu soudu, přičemž předkládací zpráva, kterou zaslal, obsahovala zásadní a hrubé nedostatky, takže bylo nutné spis vrátit zpět na Městský soud, kde byly nedostatky odstraňovány celý další měsíc. Několikrát jsme žádali o prošetření liknavého postupu soudu a upozorňovali na skutečnost, že každým dnem dochází ke škodám, které už nebude možné napravit,“ popisuje dosavadní anabázi paní Tauberová – Štěrbáková. Druhá žaloba čeká již téměř dva roky na Krajském soudě v Brně. Zatímco jiné kauzy z té doby jsou již soudem řešeny nebo i rozhodnuty, v případě Bauhausu dosud nebylo nařízeno jediné jednání.\n„Laxnost, benevolence a pomalost správních orgánů a soudů umožnila stavebníkovi intenzivně na stavbě pracovat. Stavba probíhala o víkendech i po nocích – bez ohledu na rušení nočního klidu. To vše díky vědomí, že v České republice je právo nevymahatelné a již postavená stavba nebude odstraněna, byť by byla postavena nezákonně,“ komentuje poslední vývoj pan Martin Hrbáč bydlící poblíž rostoucího Bauhausu.\nBohužel se ukázalo, že ani stavební úřad v Brně-Ivanovicích nemá zatím vůli zasáhnout. V průběhu léta 2010 totiž stavební úřad odmítal reagovat na soudem nařízené předběžné opatření, ukládající stavebníkovi zákaz provádění stavby. To umožnilo pokračovat BAUHAUSU v nezákonné výstavbě.\nÚřady nyní budou mít možnost zjednat spravedlnost v kolaudačním řízení. „Pokud se zjistí, že stavba má více než 10 000 m2 prodejní plochy mají povinnost neudělit souhlas s jejím využíváním,“ upozorňuje Jiří Koželouh z NESEHNUTÍ.\nVšechny originální dokumenty jsou k nahlédnutí u OS Klidné Ivanovice.\nNext story Hasiči – sportovci přivezli sedm medailí\nPrevious story Klezmatics vystoupí v Uherském Hradišti\nConcentus Moraviae na ČRo 3-Vltava\nZahájení kozí sezony 2013


Pronájem garáž Vyškov, prodám, na prodej\nČíslo inzerátu | 954236\nPronájem garáž Vyškov - Kontaktní údaje\nPronájem garáž Vyškov - Kontaktní formulář\npronajmu garÁŽ jihlava, chovatelské potřeby vyškov, garaz blansko, doučování němčina vyškov, pronájem garáž brno, pronájem garáž praha 4, mobilní garáž, prodám garáž přerov, dřevěné brikety prodej vyškov, garáž, garáž plzeň prodej, garáž na prodej jablonec, světice nájem, erotické priváty vyškov, prodám garáž v ÚstÍ n.l.\nPronajmeme garáž v osobním vlastnictví,Vyškov, okr. Vyškov, cihlová, zánovní garáž, dobrý stav,), řadová, o rozloze asi 18 m2, s elektrikou, dvě zásuvky, volná ihned. CENA: 1.500 Kč měs. (vyžadována půlroční platba) + elektřina + provize RK + vratná kauce jeden měsíční nájem. , prodám, na prodej,Pronájem garáž Vyškov, prodám, na prodej


Takto asi nevypadá zájem? - Diskuze - eMimino.cz\nAhoj, když kluk řekne holce, že tancuje s někým kdo dělá velké kroky, tak asi zájem nemá. Ona je naopak drobná a maličká. Pak jsou taneční, holka tancuje s někým jiným. Najednou ale když se má k odchodu, tak přijde a řekne: „Ahoj, já jsem tě tady hledal.“ Ona už má na sobě ale bundu a odchází domů. Ve škole s ní ale kontakt nevyhledává. Tak asi nemá zájem?\nUž zase? To je tak posedmé?\nv hodině máš dávat pozor, ne psát na emimino\nTy kokos. Vůbec nevím, o koho se jedná a o co jde, ale máte pusu… V dnešní době dokonce sociální sítě, tak se zeptejte.\nJá ti tyhle problémy závidím. To musí být super řešit takovou kravinu takovou dobu.\nTy jseš cvok\nUž je to tady minimálně potřetí nebo počtvrté…\nChudák. Ne opravdu nemá zájem. Tvoje starosti bych chtěla mít..\nTak je to tady i s tímhle už počtvrté. Dokonce to není aktuální, ale podle infa v jednom příspěvku tak pár let zpátky\nTady se perfektně hodí Ou a její „vstup do terapie“\ntak teď jsem málem spadla ze židle…\n@Ayo víckrát, věř mi. Možná se to jmenovalo jinak, nebo se něco smazalo.\nNemá, věta, já jsem tě tady hledal, byla čistě konverzační. Nehledal tě, jen nevěděl, co říct. Stačí?\nA proč jsi mu neodpověděla, že je škoda, že tě nenašel dřív, že už musíš domů. Aby věděl, že máš zájem ty?\nKaždopádně nezakládej už další téma. Čím víc jich je tím horší popis máš. Musela jsem si počíst ty starší abych pochopila kdo jsi ty jestli ona nebo on.\nZajem o detske obleceni TOPOLINO/TOPOMINI


Šest nejzbytečnějších věcí, jaké výrobci dali do auta | TopX | Autíčkář.cz\n03. prosince 2021, 22:39 46 komentářů Honza 'Hamster' Křeček TopX\nNěkteré prvky výbavy moderních aut potěší invencí, jiné zaujmou designem či propracovanou technologií. A potom jsou nápady vynikající především vlastní nesmyslností. Tohle je šest z nich.\nSvět aut se nezastaví ani na krátkou chvilku. I teď, zatímco čtete tento článek, se na různých místech světa připravují a testují novinky, které nás budou mít za úkol v brzké budoucnosti ohromit. Jak automobilky neustále chrlí do světa nové vozy a nové modely, roste i jejich hlad po originálních a inovativních řešeních. Čím více vozů je na trhu, tím důležitější se stává potřeba vyniknout, být výjimečný, přinést něco jiného, něco nového.\nVýrobci to dobře vědí a tak neváhají zapojit fantazii. Originalita je tu mnohdy cennější komoditou, než funkčnost, praktičnost či využitelnost. Variabilita Jeepu Wrangler jistě prodala nejeden kus tohoto klasického offroadu, když nahnala dealerům Jeepu do náruče dobrodružné povahy, které zaujala možnost odstrojit karoserii vozu a demontovat dokonce i dveře. A já bych se klidně vsadil, že je mnohem víc lidí, kteří si koupili Jeep Wrangler kvůli možnosti demontovat dveře, než těch, kteří kdy skutečně ty dveře odšroubovali.\nO nesmyslnosti jiných koncepcí tak nějak od základu je snad zbytečné mluvit, stačí říci jediné slovo – Pluriel. Promiň, Jardo… A takle bychom mohli pokračovat do nekonečna, ale to by bylo na naše zábavně-naučné periodikum trochu moc. A tak se s vámi podělím alespoň o pár nesmyslných prvků, nad kterými kroutím hlavou já.\nVypínač natáčení světel\nTohle je věc, kterou prostě nechápu. Můj vůz je vybaven natáčecími hlavními světly. To není žádná kosmická technologie, někdo si zkrátka řekl, že když už ta světla musí mít nějaké ty motorky pro samočinné seřizování sklonu, bylo by možná fajn tím reflektorem hýbat i do stran. Celkem jednoduchá a přitom užitečná věc. Člověk ani nepostřehne, že to něco dělá, úhel natočení je malý, ale i to stačí, aby byla silnice osvětlena výrazně lépe ve srovnání s konvenčním světlometem. Prostě to funguje.\nPotud je mi všechno jasné a nemám námitek. V mém voze však je umístěno tlačítko, kterým tuto funkci mohu kdykoli vypnout. A není to žádná volba ukrytá ve třetí úrovni podmenu palubního systému, je to výrazné tlačítko s podsvícením a vlastní kontrolkou. A mně není jasné, k čemu tu vlastně je? Proč by někdo chtěl tuhle funkci vypnout? Nejen, že je to tak trochu plýtvání penězi za ve své době jistě drahou položku v ceníku příplatkové výbavy, ale především.. Proč??\nAutomatické odsunutí sedadla řidiče\nTo tahle funkce je jasná. Možná jste se s ní už setkali v nějaké limuzíně zvučnějšího jména. Zastavíte, vypnete motor a do nastalého ticha uslyšíte jen vzdálené bzučení elektromotorku, kterak odjíždí vaším sedadlem dál od volantu. V těch lepších chovech potom zároveň druhý elektromotorek odváží volant opačným směrem. Odsunutí sedadla po vypnutí motoru dává řidiči více místa pro pohodlné vystoupení, tady není moc prostoru pro nepochopení či stížnosti. Teoreticky.\nRealita však za teorií někdy trochu pokulhává. Zatímco dříve byly podobné vymoženosti určené jen tomu nejlepšímu, co svět automobilů mohl nabídnout, dnes se tato výbava dostává i do menších vozů. Do takových, které výbavou sice možná dohání své dávné nedostižné idoly, velikostí se s nimi však stále nemohou rovnat.\nA potom se stane to, co se mně osobně stalo v různých vozech – totiž že místo toho, aby sedadlo poodjelo od volantu a umožnilo řidiči komfortní vystoupení či nastoupení, odjede celá sedačka kamsi za B-sloupek, odkud není vystupování komfortní ani trochu, a zároveň svým pohybem rozmačká cokoli a kohokoli, kdo by snad seděl vzadu. Méně je někdy více.\nRedukované ovládání oken\nA když už jsme se dostali k okřídlené frázi ‘méně je někdy více’, pojďme se podívat na Alfu Romeo. Když přišla tahle italská ikona na konci devadesátých let s modelem 156, neodpustili si designéři malý stylistický vtípek. Ukryli zadní kliky do rámu okna a sedan se tak tvářil tak trochu jako tudor. Nutno podotknout, že to bylo zvládnuté na jedničku, konstruktérům se podařilo vytvarovat okno i dveře tak, aby nebylo nutné přidávat žádné malé trojúhelníkové pevné okénko, jak to u sedanů obvykle bývá, takže iluze dvoudveřové karoserie byla skutečně dobrá.\nJen o pár let později přichází na scénu dvojice hatchbacků 147. Alfa tu pro velký úspěch svůj trik zopakovala, takže ač to na první pohled nebylo vůbec patrné, existovala Alfa 147 ve dvou karosářských provedeních – třídveřová a pětidveřová. Z vlastní zkušenosti mohu potvrdit, že iluze byla dobrá, pár kamarádů se nechalo zmást a skutečně postávali před autem v očekávání, že je na zadní sedadlo musím pustit předními dveřmi.\nPotud tedy bylo všechno perfektní. Jenže potom tu byl panel ovládání oken. A tady už tvůrci tu hru na třídveřový vůz začali trochu přehánět. Namísto obligátních čtyř tlačítek byla totiž na dveřích tlačítka jen dvě. A za nimi další nenápadný knoflík s nápisem REAR.\nAno, tušíte správně, museli jste nejprve tím tlačítkem vybrat, zda chcete ovládat přední či zadní okna a až potom ovládat okna samotná. Už vás slyším brblat si pod fousy něco o šetření, ale nenechte se mýlit, panel oken pro třídveřový model byl úplně jiný, tohle nebyl výsledek žádného kompromisu, toto byl prosím pěkně záměr.\nElektrické odsouvání sedadla podruhé\nA ještě jednou se opřu do motorků, které hýbají sedadlem. Tentokrát však chci zmínit ještě jeden nešvar, který se šíří automobilovým průmyslem jako lavina. Na trhu je celá řada velkých sedmimístných vozů i nemálo elegantních kupé a kabrioletů. Co mají tahle auta společného? Jednu věc překvapivě sdílí, totiž zadní sedadla, která k sobě nemají dedikované dveře. Abyste se dostali ze zadního sedadla kupé či ze třetí řady sedadel velkého SUV, musíte nějakým způsobem odsunout sedadlo před sebou.\nModerní vozy stále častěji nabízí tuto funkci v luxusním automatizovaném provedení – zmáčknete tlačítko a motorky už se o všechno postarají. Je to paráda, holt moderní doba. Akorát, že vůbec. Ono je to tak příšerně pomalé! Stisknete tlačítko a čekáte a čekáte a čekáte… A to je k vzteku.\nI v obyčejném stařičkém Fiatu Punto je nastupování na zadní sedadla otázkou jednotek vteřin, jedním rychlým pohybem sedadlo řidiče vyklopíte vpřed a druhým stejně rychlým pohybem ho zas vrátíte zpět – a můžete odfrčet, zatímco soused s fungl novým Bentley bude stále ještě hezkou chvíli bzučet elektromotorky. Pokrok…\nJako malý kluk jsem miloval závody. Rally a Formule 1, to bylo moje. Jak se technika vyvíjela, objevovaly se nové a nové vychytávky. Řazení se přesunulo na volant, na jehož horní hraně so objevila řada diod, která radila jezdci s přesným řazením. Kdo by něco takového ve svém autě nechtěl?\nNo a teď jsme se posunuli o hezkou řádku let dál, z Formule 1 je nudné divadlo a to stejné platí i o indikátorech řazení. Můj dávný sen se splnil a tuhle kontrolku dnes najdete ve většině moderních aut. Bohužel.\nNedospěl jsem jen já, dospěl i indikátor řazení, místo signalizace ideálního okamžiku těsně pod omezovačem maximálních otáček motoru je z něj nudný rádce, jehož jedinou snahou je snížit spotřebu paliva a rozbít přitom auto.\nAno, elektricky ovládané zpětné zrcátko – ale teď není řeč o těch vnějších, tam je asistované nastavování polohy pochopitelně žádoucí a nesmírně užitečné. Ne, já teď chci mluvit o tom vnitřním. Když Mercedes-Benz přišel s revoluční Třídou S s kódovým označením W140, předvedl celému světu několik technických inovací.\nJednou z novinek, na kterou byli tvůrci opravdu hrdí, bylo vedle slavných výsuvných tykadel pro snazší manévrování při couvání i elektronicky nastavitelné vnitřní zpětné zrcátko. Zní to vlastně docela logicky, ne? Elektricky ovládané cokoli je luxusní, to je jasné. Nemusíte se natahovat k samotnému zrcátku, jemnými pohyby joysticku nastavíte polohu dokonale a pohodlně, navíc takto nastavitelné zrcátko lze propojit s pamětí auta a kdykoli správné nastavení vyvolat zpět. Teoreticky.\nUkázalo se však, že je to pitomost. Je to pomalé, není to až tak pohodlné, řidič nikdy nesedí úplně stejně, takže uložená poloha je vlastně zbytečná a vlastně to nikdo nechce. I sám Mercedes uznal tento fakt a elektrické vnitřní zpětné zrcátko putovalo na smetiště – hned po těch nesmyslných tykadlech.\nTak to jsou vynálezy, jejichž smysl jsem doposud nedokázal patřičně ocenit. Máte nějaký podobný poznatek? Podělte se o něj s námi v diskusi!\nPickupy které nám zůstaly zapovězené\npředevčírem v 21:21\nZase jednou jsem se zasnil nad tím, jaké by to bylo mít svůj malý osobní náklaďáček.\n04. prosince 2021, 06:30\nad poslední bod, Elektrické zpětné zrcátko:\nVnitřní zrcátko je jednou s věcí, na které musím sáhnout, když se s někým střídám a současně jednou z věcí, na které nesahám vůbec, když auto užívám sám. Za posledního půl roku jsem na něj v mém autě sáhl jen když jsem z něj utíral prach.\nRozhodně bych chtěl, aby to byla je z věcí, která se nastavuje sama, pokud má auto paměti nastavení pro různé řidiče. Naprosto nechápu, proč to nefungovalo.\n04. prosince 2021, 18:42\nKdyž už to umí podle paměti ty vnější, proč by nemohlo to vnitřní, že?\n04. prosince 2021, 18:45\n07. prosince 2021, 13:51\nAno, to mě taky schází, zvlášť pokud na zimu je jen jedno daily a střídáte se s drobnější manželkou. Zmáčknu tlačítko, všechno se nastaví, jen na to pitomý interiérový zrcátko musí člověk máknout. Typicky až po chvilce jízdy, kdy si toho teprve všimne. A nevím zda je to vlastnost, nebo při tom šahám kam nemám, ale většinou se při tom spustí i jeden cyklus automatickejch stěračů.\n08. prosince 2021, 11:12\nTo bude spíš tím, že pod špiglem jsou čidla a jak s ním pohneš, tak to něco falešně detekuje.\n04. prosince 2021, 08:00\nMě teda úplně k hounu přišel nastavitelnej pípák na určitou rychlost. Na palubce cutroenu C2 jsem měl tlačítko a vedle něj malou mřížku. To ste si tak ustálili rychlost na kterou to má upozornit a podrželi knoflík. Knoflík se podíval na tachometr a zapamatoval si číslo. Pokaždý když se číslo vyšplhalo na zapamatovanou hodnotu tak z pod malý mřížky píplo.\nAle jen při zrychlení při zpomalení na zadanou rychlost už to mlčelo. K čemu to bylo nevim. Za ty roky co sem auto měl sem to nepoužio. Zkusil sem si to ve městě. To vylo vyloženě otravný, a mimo město vlastně taky. Kokotina.\n04. prosince 2021, 09:25\nC3 to měl taky. Kontrolka na tlačítku skoro nebyla vidět, jednou jsme asi půl hodiny řešili proč to auto pípá. Ono to totiž tam kde ostatní auta mají kontrolky, tohle má pípanec. Rozjedeš se, píp! Asi některý dveře. Bouchání dveřma, rozjezd, píp! Tak asi kufr. Zastavit, křáp kufrem, rozjezd, píp! Zapnutej pás? Jo je zapnutej, píp! Benzinu je dost, píp! Až jsme vjeli do stínu někde u lesa, všim jsem si že na tom zbytečným tlačítku svítí tečka velká jak muší hovno.\n04. prosince 2021, 09:19\nBudiž Ti odpuštěno Honzo :-D\n04. prosince 2021, 11:45\nVysvětlí mi někdo prosím ty tykadla u MB? Nic mi to neříká a ani jsem to nikdy neviděl, děkuji.\n04. prosince 2021, 12:31\nNa bocích a koncích zadních blatníků byly chromované čůrky, které při zařazení zpátečky vyjely do velikosti pár cm abys viděl, kde končí auto.\nP.S. Taky jsem to nevěděl, jen jsem si to zadal do gůglu a teď dělám chytrýho. :D Prej to bylo jen chvilku ze začátku výroby, pak Skláda dostala klasicky ultrazvukový senzory.\n04. prosince 2021, 16:44\nI kvůli takovýmto věcem se mi mamut líbí čím dál víc. A až moc nebezpečně po můj bankovní účet :)\n04. prosince 2021, 18:33\nMusíte brát v úvahu, že ty „klasický ultrazvukový senzory“ byly tehdy úplná novinka. Proto předtím ty tykadla.\n04. prosince 2021, 20:35\nTak to je masakr, děkuji za za vysvětlení :)\n04. prosince 2021, 21:32\nOpelfahrt: To nerozporuji, dneska jsou klasický, tenkrát to byla novinka, proto to taky Mamut dostal místo tohoto analogového řešení, jak senzory přišly...\n04. prosince 2021, 11:55\nTřeba jen jako machrovinka v XMu elektricky nastavitelná loketní opěrka.Mohla se hýbat jen nahoru a dolů a stejně si ji všichni nastavili do maximální polohy a tím to haslo, protože to byla v ideální pozici, že se daly sázet rychlosti i s opřeným loktem.\nAle machrovalo se s tím dobře. :) Mám ji u V6. Pak u 2,1TD mám takový gumový nástavec, který se vložil mezi středový tunel a kapsu pod loketkou a taky pak byla loketka v ideální pozici. :) Jen měla proti elektrice trochu jiný sklon. A bylo to za příplatek, takže se toho úplně moc neprodalo, stálo to tenkrát snad 700 guldenů z katalogu příslušenství (kde byla třeba i navigace s krabicí pod sedačkou spolujezce na CD za asi 9000 guldenů). Elektrická loketka pak byla nejspíš jen za příplatek k eletrickým sedačkám (je to na jednom kabelovém svazku) a za to byl příplatek ale asi větší.\n04. prosince 2021, 18:31\nAd tykadla vzadu u W140. To přece nebyla nesmyslná věc. Prostě tehdy ještě nebyly parkovací senzory v nárazníku. A tohle řešení se používalo už u náklaďáků, třeba Praga V3S. Otázka je, kdo podle toho uměl odhadovat, jestli ještě může. Ne každý továrník s S-Klasse si mohl dovolit vedle řidiče zaměstnávat ještě Otíka Rákosníka.\nKomentář upraven 4. 12. 2021, 18:34:45\n04. prosince 2021, 18:48\nVypínač u natáčení světel má celkem pochopitelný důvod - až se to začne kazit (protože není otázka jestli, ale kdy), tak se to prostě vypne, vrátí se to po chvilce trápení a skákání po chybějících zubech doprostřed a už se to nikdy nehne.\n06. prosince 2021, 10:52\nTaky mě napadlo, že už ve fabrice počítali s tím, že se to jednou pokazí. Ale furt si to nezaslouží vlastní podsvícené tlačítko, položka někde v podmenu by na to stačila.\n06. prosince 2021, 22:24\nNjn, jenomže těžko v aute bez menu nájdeš podmenu\n04. prosince 2021, 19:02\nZbytecna mi prisla zelena kontrolka rozsvicenych potkavacich svetel. Nektere znacky ji maji, jine nikoliv.\nZbytecne je mi i pipani rucni brzdy, rezervy nebo teploty, pokud zaroven sviti kontrolka.\nNikdy jsem nepochopil zobrazeni ciselne stupnice pri zesilovani radia u nekterych automobilek.\nA z novych veci treba senzor hybajicich se deti, ci zvirat na zadnich sedadech. Kvuli jejich moznemu zamknuti.\n04. prosince 2021, 21:39\nTak kontrolka světel je fajn. Nemusíš hrabat po točítku když si nejsi jistej jestli sis rozsvítil.\nJinak pípání rezervy mi taky přijde jako hovadina.\n04. prosince 2021, 20:27\nStart-stop - jedna z nejzbytečnějších funkcí dnešních aut.\n05. prosince 2021, 21:39\nMi by se líbila, kdyby fungovala naopak, jakože je běžné vypla, ale zapneš třebas na přejezdu, nebo někde kde víš, že budeš stát déle. Pak je fajn, že ti startuje auto samo při zmáčknutí spojky.\n06. prosince 2021, 20:58\nJo, kdyby to byla volitelná funkce, tak v pohodě. Ale neustálé vypínání nebo bastl je fakt špatně.\n04. prosince 2021, 20:57\nZbytečnosti v autě...\nIsofix. Popelník. Držák nápojů. Dotykáč. Ambientní osvětlení. Krutohustopřísnej suphofler. Anténa. Vyhřívanej podprdelník.\nA úplně ze všeho nejvíc autonomní řízení.\n04. prosince 2021, 21:21\nMáme rok 2021, ne 1971 :)\n04. prosince 2021, 21:41\nDržák nápojů je základ. Fakt mi sere třeba iveco. Koupim si velký kafe a pak mam 20 kilometrů jenom jednu ruku protože v druhý držim kafe. Super!\n05. prosince 2021, 06:06\nA tenhle problém báječně řeší elektromobily, protože koupíš velký kafe, vypiješ velký kafe, koupíš další kafe (pak i oběd a nakonec zákusek s třetím kafem) zatímco čekáš, až se ti to dobije a budeš moct poskočit o dalších 150 km vstříc dalšímu kafi (a dalšímu obědu).\n05. prosince 2021, 08:10\nKaždou z těch věcí dovedu rozumně vysvětlit. Ale co jsem pochopil, tak asi největší odpor vzbudil držák nápojů?\nKafe je pro mě porcelánovej hrnek s uchem a v něm opravdová káva. To se v autě vozit nedá, věřte mi. Když už padnu někde na MOLku, kde je kafe ještě jakž takž pitelný, sednu si a vypiju ho tam. Do auta ho nikdy netahám.\nPlechovku otevřu, vypiju a zahodím. PETka se do žádného držáku nevejde. A nevím, proč bych měl furt něco chlochnit. I když jsem hojně jezdil dálky (rekord 42 hodin za volantem) dával jsem to bez kafe. Auto není kavárna.\nPopelník snad komentovat nemusím. Auto není krematorium. Znám i kuřáky, co nikdy nekouří v autě.\nIsofix - děti mi do auta nesmí. Auto není školka.\nAnténa - nikdy, opravdu nikdy neposlouchám rádio. Výhradně vlastní zásoby.\nVyhřívanej podprdelnik... Hele, já ráno vylezu jenom v tričku, odmetu snih, oškrábu led, oklepu se od jinovatky, sednu a jedu. Teplo do sedačky si vygeneruju sám. Párkrát jsem u někoho v autě seděl na vyhřívaným sedadle a měl jsem intenzivní pocit, že jsem se pochcal. Pořád jsem si tam musel sahat a vypadalo to divně.\nAmbientní osvětlení... Prostě se mi to nelíbí. Nelíbí se mi spousta věcí, tak nevím, proč by se mi nemohlo nelíbit ausgerechnet tohleto. Suphofler... Jsem audiofil. Dám přednost perfektnimu zvuku hlavních repráků před špatným subem. Nikdy jsem ho nepotřeboval.\nDotykáč - na co. Navíc ve většině současných aut je ta valcha trčící z palubky vyloženě hnusná. Když náhodou jednou do roka potřebuju navigaci, stačí mi dobrej držák telefonu na kraji zorného pole.\nNa autonomním řízení se snad shodneme, ne? To bych si zrovna mohl zavolat taxíka.\n06. prosince 2021, 09:33\nrock: You rock:D To je pravda vlastně ev jsou prospěšné i pro správné stravování osob. Navíc se zvedne prodej kávy, čerpací stanice jsou již ready.\nMartin: Držák je základ to souhlasím. Auto bez řádného držáku ideálně na středu není dobré. V tomhle mě serou všechny starší auta, kde se na to ještě nemyslelo.\n09. prosince 2021, 17:17\nPeca: možná bys byl překvapený. Hodně vydržím, leccos umím, dobře vycházím prakticky s kýmkoli a je se mnou sranda. Otazka je, jestli bys se mnou udržel krok.\n04. prosince 2021, 22:06\nAutomatický odsun sedačky. Doteď mi Corvette C6 dluží 500ml jahodoveho jogurtu, který sedačka roznesla po zadním koberečku. :-D bylo to půl hodinky před tím, než šla ke klientovi.. Jinak podepisuji nesmyslnost start-stop systému.. Debilita prvotřídní.\n05. prosince 2021, 06:15\nStrašně nesnáším rádce řazení. U mýho současnýho auto to jde vypnout, ale taky jsem jezdil s věcí, kde to bylo furt. A po delší jízdě se ze mne stávala psychicky nevyrovnaná, slintajíc a roztřesená troska. Tohle fakt ne.\nObrovskej opruz je intenzivní kontrolka dálkových světel.\nA do třetice, hlavně v začátcích pokročilejších infotainmentů, řekněme před 15 lety, se automobilky teprve učily, jak všechny ty údaje a obrázky na displejích za volantem a současně na středovým panelu šikovně zobrazit. A některým se to povedlo nastavit tak, že ve dne nebylo nic vidět a v noci to svítilo do ksichtu. Mně to tehdy tadle blbost jednu značku zprotivila na 30 let dopředu.\n05. prosince 2021, 21:33\nIndikátor řazení a elektrický posuv sedadel bych podepsal, fakt k ničemu. Nejlepší je jak řeknu partnerce, nedávej tam tu šestku. A ona, ale vždyť mi to tam píše....\n10. prosince 2021, 00:00\nTo je vážně blbost to je fakt. Ještě sem nejel v autě kde by to radilo aspoň rozumně. Typicky diesel Mercedes v eko jedeš 40 na trojku a svítí 4up... Ekologie 4ever\n06. prosince 2021, 10:50\nOstřikovače předních světel. V 99 % případů to jen plýtvá směsí.\nLukáš "Doubitch" Doubrava\n06. prosince 2021, 11:42\nJá: kur*va, kur*va, co se děje?!\nAuto: 3 °C\nFunkce upozornění venkovní teploty je úplně k ničemu, obvzlášť když mi to moje stará německá šunka nahlásí několikrát během jedné jízdy a nejde to vypnout. :-D\n09. prosince 2021, 09:31\nPřesně, taky u toho mám malej infarkt a hledám kde jaká kontrolka se rozsvítila :-D\n09. prosince 2021, 17:27\nHele, mně na displeji mezi budíkama problikne velkej žlutej obrázek s upozorněním "icy road possible", a to pouze tehdy, když teplota poklesne pod 3 stupně. Nijak to neotravuje a je to na první dobrou srozumitelný. Shodou okolností jezdím denně přes nevysoký hřeben, kde je ale nějaká klimatická hranice. Tak aspoň vím, že mám líp čumět na asfalt.\n09. prosince 2021, 21:21\nPrávě proto mne strašně serou Toyoty a pro ameriku zaměřené stroje... Moje auto zapípá jen ve dvou stavech. 1) není benzín. 2) svítí světla, motor stojí a dveře jsou otevřeny.\nAle Toyota. Otevřu dveře - píííííp + na displeji výstražný trojůhelník, bez dalšího vysvětlení. Sednu si a strčím klíč do spínačky - píííp, zase trojúhelník, protože jsem nezavřel ty dveře. Zavřu dveře - pííííp - trojúhelník zhasne. Zapnu zapalování - píííp, začnu startovat - budíky zhasnou - proč? Motor se probudí - pííííp - nemáš pás - ale já chci jen vycouvat z garáže.... Zařadím R - píííp, vycouvám. zařadím D - píííp. Vyjedu, je sníh auto se trochu hrábne - píííííp. V tomhle krámu je pípnutí když mrzne malicherný detail..... To auto neví, co já chci, přesto mne neustále napomíná jak hysterická učitelka... Hrozný jeb.... To už radši auto kde není nic... Logana v základu, ten na mne pípat nebude...\n07. prosince 2021, 01:01\nBlix: 406ka poface to dělá taky, ale na displeji nahlásí nejdřív nebezpečí náledí a pak bliká stupněma (od 3 stupňů dolů), ale nedoprovází to žádný nesmyslný zvuk, zaplaťpámbu.\nCo mě ale u 406 štve jako snad jedna jediná věc - zastavím, zhasnu motor, otevřu dveře a začne cvrlikat, protože je klíček v zapalování a já jsem asi debil, abych jej tam zapoměl :-(\n07. prosince 2021, 10:58\nTreba moje oktavie 3 ma nataceci svetlomety aktivni jen v poloze prepinace svetel auto. V poloze potkavacich svetel se stranove nenataci. Jelikoz v poloze auto se rozsviti svetla az kdyz je tma tak tuto polohu vubec nepouzivam a mam to jen v poloze potkavacich svetel. Verim ze to takto ma cely koncern, ale malokdo o tom vim. Proc neni aktivni nataceni v poloze potkavacich svetel...???!!!\n09. prosince 2021, 22:18\nProtože prostě VAG... Tam logiku nehledej... :-) Já za to ta auta hodně nemám rád, protože čkoli designově by mi to pod čumák šlo a technicky je to dneska krom pár jednorožců všechno stejné, tak tyhle zbytečné debility, mne prostě navýsost serou, že udělají prvoplánově dobrou věc, která pak kvůli dementnímu algoritmu šíleného ajťáka nejde využít... Proč například nelze otevřít kufr bez toho aniž bych otevřel dveře řidiče? Protože komfort jednotku programoval kretén... Takže typický příklad... Pojedu s kamarádem na nákup. jedeme zpátky, on sedí na místě spoulujezdce, vystoupí a chce si vzít z kufru tašku s nákupem a nedostane se tam, protože někdo myslel a vymyslel pravidlo.... Musím otevřít dveře řidiče, teprve tehdy, lze kufr otevřít... A takovýchto zbytečných, umělých a nesmyslných "podmínek pro pravidlo" jsou ta auta plná a čím vyšší výbava, tím víc, je to jimi prolezlé...


Warhammer Fantasy Battles - Barvení kůže a zbroje\nÚvod » Barvení kůže a zbroje\nBarvení kovové a kožené zbroje\nPokud chcete dosáhnout realistického třírozměrného vzhledu kovových či kožených částí vojákovy výzbroje, pak použijte tzv. "drybrushing" neboli nanášení barvy na téměř suchém štětci.\ncelou figurku nejdříve natřeme černou ( tzv. chaos black ), tím získáme podklad pro nanášení dalších barev, můžeme zde také použít základový sprej ( taky černý ). počkejte až vám podkladová barva uschne a pak namočíme štětec do některé kovové barvy ( chainmall, mithril silver ). Na tento postup vzměme starý štěteček, protože nový by se hodně opotřeboval. Nyní štěteček i s barvou otírejte o kus papíru či noviny dokud na něm nezůstane jen nepatrná vrstva barvy a nebude naploše zanechávat téměř žádnou barevnou stopu. Na štětci však bude ještě dostatek barvy k zvýraznění vojákovy zbroje.\nNyní štětečkem přetřeme několikrát kovové části vojákovy zbroje a uvidíte že figurka dostává vskutku kovový vzhled.\nNesmíte zapomenout před každým barvením štěteček dokonale vyčistit, protože příliš mnoho barvy by zaplnilo všechny spáry na figurce a efekt modelu by byl nulový. A proto je vysoušení tak důležité.\nStejný postup požívejte také k barvení kožešiny nebo kožených částí zbroje. Je tu však velký rozdíl na který si musíme dávat velký pozor. Podkladová barva musí být tmavě hnědá a barva kterou budeme nanášt by měla mít světlejší odstín.\nhodně úspěchů přeje vaše redakce.\n(Kuba, 15. 3. 2017 18:44)\nNěkdo zkušený kdo mi nabarví 8 figurek orců? Na ceně se domluvíme předem\n(Bretonia, 7. 5. 2008 11:01)\nJa barvim barvami od agamy! Je to uplne super a kdyz tam dam jeste Patinator treba na mec rezavy patinator tak to je uplne kozi! Hele vlozim tu 3 stranky a tam se kukni sou tam ruzne k warhamrum a pak treba na koupeni stromky trava atd. sou uplne good http://termit.blog.cz http://cernyrytir.cz\nhttp://www.modelyvlacku.cz/index.php?main_page=index&cPath=104_133_385 hej ale klidne si to vymaz to index a dal at si uplne nazacatku te strankly! tam si zvol meritko a KUPUJ!\n(gavin@e-mailanywhere.com, 4. 2. 2007 7:01)\n impiantohometheatresamsung  http://vdaxxy.luertomneghaout.info/piantedaombra/  freewarecomputometrico \n satyriconpetroniotraduzione  http://vwqrkj.runataillegato.info/nokia3210batteria/  giochididatticimultimediali \n disegnidacolorarenemo  http://ndkvid.ilinakasurubutu.info/scodellinepomodoro/  animaletigre \n comunicazioneverbale  http://zimkza.ilinakasurubutu.info/inquinamentoambientale/  liviaturcopsicologa \n ragazzomontaione  http://itidhq.franataleonodo.info/voliperbelize/  comitatopendolari \n arredobagnomolise  http://okysuf.delegatomuetto.info/promozionecentrocommerciale/  agriturismosacile \n legge75380  http://rpuzvu.rurutrudnoeke.info/viaggioolimpia/  poviagiuseppe \n affittocasabenevento  http://qecrxr.fgunatrodetale.info/chiomenti/  giochips2onlinealghero \nbarvení brnění jinak\n(Cornel z Bradocku, 11. 11. 2006 15:54)\nJá mám také jednu cestu k barvení. Hraju za Bretonii a u ní na brnění hodně záleží. Používám netodu suché práškové barvy. Ta spočívá v tom, že místa, která mají být nabarvena natřu nejprve černou základovou barvou lesk nebo polomat. Matná barva schne moc rychle. Jakmile ta barva trochu zaschne, vezmu stříbrnou barvu v prášku na suchý štětec a nanáším ji v tenkých vrstvách. Výsledný efekt je fantastic.


Seminář: Insolvenční řízení - aktuální výkladové problémy a judikatura včetně informací o projednávané novele (majetková podstata a způsoby řešení úpadku) * Agentura BOVA\nInsolvenční řízení - aktuální výkladové problémy a judikatura včetně informací o projednávané novele (majetková podstata a způsoby řešení úpadku)\nSeminář je zaměřen zejména na výklad části insolvenčního zákona upravující jednotlivé způsoby řešení úpadku. Cílem je seznámit účastníky se zkušenostmi získanými při aplikaci insolvenčního zákona ve znění jeho změn provedených do konce roku 2017 (zákon 64/2017 Sb. a zák. 291/2017 Sb.), zejména pak s aktuálními výkladovými problémy a s aktuální judikaturou.\nDne 20. 3. 2018 proběhlo v Poslanecké sněmovně první čtení novely insolvenčního zákona, jež je projednávána jako sněmovní tisk 71. Cílem novely je upravit podmínky pro povolení oddlužení tak, aby byl tento způsob řešení úpadku dostupný širšímu okruhu dlužníků. Novela se má dotknout i úpravy jednotlivých způsobů oddlužení. V rámci přednášky o způsobech řešení úpadku budou účastníci seznámeni i s projednávanou novelou.\nVýklad se soustředí zejména na podmínky pro řešení úpadku oddlužením (sepis návrhu, oddlužitelný subjekt, formy oddlužení, přezkum pohledávek, věřitelské orgány).\nOdporovatelnost v insolvenčním řízení\nKonkurs a účinky jeho prohlášení\nSpráva a zpeněžování majetkové podstaty\nKonečná zpráva a uspokojení věřitelů v rozvrhu\nVýkon práv věřitelů ve věřitelských orgánech\nZabavitelné příjmy v oddlužení splátkovým kalendářem\nPozn.: Tento seminář volně navazuje na seminář „INSOLVENČNÍ ŘÍZENÍ - AKTUÁLNÍ VÝKLADOVÉ PROBLÉMY A JUDIKATURA (PROJEDNÁNÍ ÚPADKU A ROZHODNUTÍ O NĚM, VĚŘITELÉ A UPLATŇOVÁNÍ POHLEDÁVEK), který se koná ve středu 28. února 2018.


www.ludahartl.cz - Plavba kolem světa 2015 - Cestopis úžasné dlouhé plavby kolem celého světa – dvacátý pátý\nÚvodPlavba kolem světa 2015Cestopis úžasné dlouhé plavby kolem celého světa – dvacátý pátý\nCestopis úžasné dlouhé plavby kolem celého světa – dvacátý pátý\nPátek - 4.týden\nTrasa: Montevideo ( Uruguay)\nHlavní město Uruguaye, aglomerace má 1,9 milionů obyvatel, což je 49 % obyvatel Uruguaye. Leží v zálivu La Plata 200 km od Buenos Aires. Hlavní hospodářské centrum a přístav, letiště. V noci jsme se zase vrátili na uruguyajský čas o hodinu plus, takže máme o 3 hodiny méně jako u nás.\nDopoledne jsme připluli do Montevidea do menšího přístavu, kde kotvily velké nákladní lodě a celkem tři osobní velkolodě, podobné té naší. Před přístavem jsme poprvé viděli hřbitov lodí – některé byly napůl potopené, všechny staré, vysloužilé a rezavé. Zub času je asi zlikviduje sám. Zajímavost je, že tak malý stát, jakým Uruguay je, má v jedné části zakotveno 8 vojenských plavidel. Před přístavem je v na travnaté ploše pěkná přehlídka lodního vybavení a zařízení – kotvy, lana, kladky, řetězy atd.\nOdpoledne jsme měli organizovaný výlet autobusem. Nejprve jsme viděli náměstí, kde je moderní prezidentský palác a uprostřed velká socha jezdce na koni, pod níž je mauzoleum. Říká se, že Uruguay má nejvíc jezdeckých soch na světě, ale stejně si myslíme, že Žižkova socha v Praze je ta největší. Potom jsme měli možnost navštívit vstupní sál Parlamentu, který byl nádherně vyzdobený – stěny, sloupy a podlahy byly mramorové – ze 47 různých druhů leštěného krásného mramoru v různobarevných odstínech. Toto bylo kombinováno s kovanými, dřevěnými vyřezávanými i zlacenými prvky. Čestná stráž hlavně chrání vitrinu s dvěma cennými dokumenty. Budova stojí na vyvýšeném krásném místě. Dozvěděli jsme se od naší průvodkyně dvě zajímavé historky o uruguayském prezidentovi. Tento 80 letý státník vlastní auto volkswagen brouk z roku 1967 v bleděmodré barvě a velmi rád s ním jezdí. Arabský šejk chtěl od něj toto auto koupit za milion dolarů, ale prezident odmítl s tím, že to byl kdysi dar od přítele a dary se neprodávají. Další z kuriozních příhod se odehrála ve vnitrozemí, kde zastavil zahraničnímu turistovi a ten se velmi divil, když zjistil, že jede autostopem s prezidentem, jeho ženou a psem.\nMontevideo má hezké parky, rodinné domky, moderní výškovou bytovou výstavbu, ale také dlouhé písčité pláže a členitost. Viděli jsme historický fotbalový stadion, kde se v roce 1908 hrálo první mistrovství světa ve fotbale, kde domácí zvítězili. Co je pojem Maracana pro Brazilce, to je tento stadion pro Uruquajce. Má kapacitu 78 tisíc diváků.\nNáhledy fotografií ze složky Jižní Amerika - Uruguay - Montevideo


houdkova-profikouc.cz » CO NEJHORŠÍHO SE MŮŽE STÁT, ANEB – KDYŽ SE ÚPLNĚ VŠECHNO PO…\nCO NEJHORŠÍHO SE MŮŽE STÁT, ANEB – KDYŽ SE ÚPLNĚ VŠECHNO PO…\nČlánkyKomentáře nejsou povolené u textu s názvem CO NEJHORŠÍHO SE MŮŽE STÁT, ANEB – KDYŽ SE ÚPLNĚ VŠECHNO PO…\nRelativně často s klienty řeším témata, která souvisí s učiněním zásadního životního rozhodnutí – ať již v soukromé nebo pracovní sféře. Důležitá rozhodnutí samozřejmě nelze udělat během jednoho 60 či 90 minutového sezení, a je tedy doprovázeno řadou aktivit a úkolů na zamyšlení přímo během koučování a především mimo něj.\nJednou z nich je i pohled skrze růžové brýle i malování čerta na zeď.\nUrčitě není dobré, aby klient odešel ze sezení v euforii a nadšen svým novým prozřením, nápadem či spontánním rozhodnutím a bez řádného uvážení jednal. Především pokud by to zásadně ovlivnilo jeho samotného či jeho blízké.\nJestliže stojíte před důležitým rozhodnutím, je dobré se na celou věc detailně podívat extrémně positivně i extrémně negativně, abyste měli co možná nejobjektivnější představu, jak a také proč se chcete rozhodnout, jaké positivní i negativní dopady to bude mít na vás, vaše blízké, váš život, práci, zdraví, budoucnost, atd.\nJe důležité, aby člověk měl naprosto jasně před očima, ideálně černé na bílém sepsané, co mu daná volba přinese a jak ho obohatí, ale zároveň i to, co nebo koho může ztratit či ranit.\nNasaďte si růžové brýle a vykreslete si do co největších detailů, jak perfektní to bude, když se rozhodnete tak a tak. Odpovědi pište vždy z krátkodobého hlediska, tedy např. jednoho měsíce i z dlouhodobého, např. pěti let. Odpovězte písemně na tyto otázky: Co získáte? Co vám to konkrétně přinese a umožní, ulehčí? Co bude na vás jinak? V čem se bude lišit váš život? Jaké nové osoby, činnosti, možnosti vám to do života přihraje? Jak se budete cítit? Jak budete vypadat? Jak se budete tvářit? Co budete dělat? Jak toto positivně ovlivní vaše nejbližší? Co to umožní jim? Co oni získají?\nNo a po fázi růžových brýlí si nasaďte ty nejčernější a obdobně si naprosto konkrétně sepište, co vše se může po.., co nemusí vyjít přesně dle vašich představ, co nebo kdo může vaše snažení znemožnit, znepříjemnit a ztížit. O co nebo koho můžete skrze toto rozhodnutí přijít? Co můžete ztratit vy osobně? Co vše budete muset obětovat? Jak a v čem se budete muset omezit? Co nepříjemného budete zažívat? Jak se budete cítit? Jak to může ublížit vašim blízkým? Co oni mohou ztratit?\nMáte hotovo? Asi Vám vznikl slušný seznam positivních poznámek a možná ještě delší seznam negativních. Co teď? Teď je třeba se zamyslet, jak relevantní jednotlivé složky v seznamu jsou a zda vám vaše rozhodnutí v konečném dlouhodobém důsledku přinese více positiv či více negativ.\nV dalším kroku se zamyslete, co vám říká vaše intuice. Jaký máte ohledně obou variant pocit v břiše?\nŘada rozhodnutí, která jsou na první pohled bolestivá a v horizontu několika týdnů i měsíců velice nepříjemná, mohou člověku v budoucnu přinést mnoho dobrého. Ale není to tak samozřejmě vždy.\nZávěrem znovu zdůrazním – toto je jen jedna z mnoha možností, které mohou pomoci v rozhodování. Určitě by ale neměla být jedinou aktivitou, kterou uděláte.\nJak se rozhodujete Vy? Vyplňujete sloupce pro x kontra? Hodíte si korunou? Jdete si k někomu pro radu? Navštívíte odborníka? Probíráte to s rodinou či přáteli? Nepřemýšlíte příliš a prostě jednáte? Odsouváte rozhodnutí na „někdy“?\n« NÁROČNÁ ŠIFROVAČKA JMÉNEM ROZHOVOR\nPERFEKTNÍ ZA KAŽDOU CENU »