VC Itálie formule 1: Hamilton a Verstappen měli děsivou nehodu - CNN Prima NEWS\nAktualizováno 12. září 2021 18:16\nLewis Hamilton a Max Vesrstappen měli v Itálii hrozivě vypadající nehodu.\nLewis Hamilton a Max VesrstLewis Hamilton a Max Vesrstappen měli v Itálii hrozivě vypadající nehodu\nDvaatřicetiletý Ricciardo si připsal osmé vítězství v kariéře a první od Velké ceny Monaka v roce 2018. Ještě delší čekání ukončil díky australskému pilotovi McLaren, který naposledy triumfoval v Brazílii v roce 2012.\n„Už bylo na čase,“ řekl Ricciardo s tím, že by do věty rád vložil několik sprostých slov. „Být v čele prakticky celý závod, to nikdo z nás absolutně nečekal. Neměl jsem nějakou mega rychlost, ale stačila na to, abych za sebou Maxe udržel,“ dodal.\nZásluhou Landa Norrise na druhé příčce navíc britská stáj také po 11 letech obsadila první dvě místa. Třetí byl po velké stíhací jízdě Valtteri Bottas, který po výměně motoru odstartoval z posledního místa. Pilot Mercedesu dojel čtvrtý, ale na stupně vítězů mu pomohl pětisekundový trest pro třetího Sergia Péreze. Jezdec Red Bullu se propadl na páté místo.\nHamilton se při výjezdu z boxů vrátil na trať mezi Norrisem a Verstappenem, jenž se předtím propadl pořadím po nepovedené výměně pneumatik. Favorité šli okamžitě do souboje a v první zatáčce mezi nimi stejně jako v červenci v Silverstonu došlo ke kolizi.\nVerstappen: Jen jsem chtěl závodit\n„Nechal jsem mu tam dost místa. Byla to stejná situace jako předtím ve čtvrté zatáčce, kdy jsem byl já v Maxově pozici. Já jsem ustoupil, zatímco on, i když věděl, jak to dopadne, neustoupil. Nevím, co k tomu víc říct,“ řekl Hamilton pro Sky Sports.\n„Věděl jsem, že to bude těsné. Šel jsem tam zevnitř a on mě neustále zavíral, já jen chtěl závodit,“ reagoval Verstappen. „Lidi teď budou připomínat Silverstone, ale nečekal jsem, že se na mě bude tak tlačit. Kdyby to neudělal, zbylo tam dost místa,“ dodal.\n„Abyste projeli tu zatáčku, musí chtít oba piloti. Když to chce jen jeden, nefunguje to – a bohužel došlo ke kontaktu,“ přidal Verstappen. „Bylo to nešťastné, ale jsme profesionálové a nebudeme to nijak dál řešit. Ale klidně se o tom spolu můžeme pobavit,“ dodal.\nZatímco po kolizi v Silverstonu mezi stájemi létala ostrá slova, šéf Red Bullu byl tentokrát smířlivější. „Hlavní je, že halo (ochranný systém hlavy) odvedl svou práci a nikomu se nic nestalo,“ připomněl Christian Horner, že Verstappenův vůz dopadl přímo na kokpit mercedesu.\n„Podle mě Lewis nechal Maxovi dost místa v první zatáčce, ale ve druhé už ne. Myslím, že Max byl v právu, aby mu tam nechal víc místa, ale je těžké přesně určit, kdo to zavinil. Určitě se na to jde dívat jako na závodní incident,“ přidal Horner.\n„Ve fotbale bychom tomu řekli taktický faul. Max věděl, že když před ním Lewis zůstane, má vítězství jisté,“ prohlásil šéf Mercedesu Toto Wolff.\nPříští závod bude v Soči\nMistrovství světa bude za dva týdny pokračovat závodem v Soči. Před Velkou cenou Ruska má Verstappen na prvním místě průběžného pořadí stále pětibodový náskok na Hamiltona. Třetí je s výraznou ztrátou Bottas.\nnehoda Itálie Formule 1 Lewis Hamilton motorismus Max Verstappen


Miroslav Donutil si příjemně lenoší – Novinky.cz\nMiroslav Donutil si příjemně lenoší\nSvé poslední volné prázdninové dny tráví nedaleko od Brna na Vysočině Miroslav Donutil. "Na ryby teď nechodím, protože neberou kvůli vedru, ani houby nerostou, takže jen s manželkou příjemně lenošíme. A co mě čeká po prázdninách? Nejdříve postsynchrony ke dvěma filmům, Bankrotářům a I ve smrti sami, premiéra filmu Želary, a posléze každodenní hraní v Národním divadle," řekl Korzu Miroslav Donutil\nneděle 31. srpna 2003, 16:00 - BRNO\nDonutil si s manželkou Zuzanou z dovolené odskočil na jednu z brněnských módních přehlídek. "Zúčastnil jsem se módní přehlídky, to je můj bezprostřední dojem," konstatoval typicky donutilovským způsobem skvělý herec i vypravěč. "Když tak vzpomínám, ještě jsem skoro nikdy na přehlídce nebyl, tedy vlastně je to moje druhá premiéra, ta první proběhla už kdysi dávno."\n"Vážím si všeho, co je děláno s láskou. Mám rád, když někdo dělá něco naplno a chce něco dokázat. Nebudu ale hodnotit," elegantně se vyhnul názoru na dámskou módu herec, jehož nejoblíbenějším oblečením je tričko a kraťasy, pokud možno khaki nebo béžové.


Medium (z paranormalniho hlediska) | Odpovědi.cz\nMedium (z paranormalniho hlediska)\nZajimalo by me co znamena medium, v tech filmech o paranormalnich jevech. Cili tim nemyslim nejaky nosic apod.\nNevim, podle toho kde jsem se s tim setkal mi to moc nesedi, nebo jen castecne. Proste se reklo ze nekdo je medium, a o nicem ve spojeni s mrtvymi tam nebylo. Nevite o necem šířejí??? Diky\nZajímavá 1Pro koho je otázka zajímavá? fortin před 4325 dny Sledovat Nahlásit\nMédium se říká člověku, který nás může při spiritistickém sezení spojit se záhrobím, aniž by sám vstupoval do procesu – je nezúčastněným prostředníkem.\nOpravdu medium znamená česky zprostředkující osobu při spiritistických seancích.\nDůležité je, že něco zprostředkuje. Velmi často, jak jsem uvedla, styk se záhrobím. Jindy třeba může číst myšlenky, vidět do budoucnosti, což se třeba objevuje ve filmech. Medium používají i kouzelníci, pomáhá jim hádat různé předměty. Ale v tomto případě jde o domluvu.\nNa to, že Vám někdo řekl, že ten či onen je medium, se nedá jednoznačně odpovědět. Záleží opravdu na kontextu, všechno se vypsat nedá. Opakuji - medium je prostředník mezi někým a něčím v oblasti para...\nZdroj: http://www.galerie-bayer.cz/no viny/20.doc\n8Kdo udělil odpovědi palec? kropitko, rynek878, takhlene, Drap, anonym, zjentek, hrochII, anonym před 4325 dny


Pět hodin v lůžkové části, pět hodin ve společenské. Jak vypadá budoucnost letecké dopravy? - Seznam Zprávy\nZprávyByznysPět hodin v lůžkové části, pět hodin ve společenské. Jak vypadá budoucnost letecké dopravy?\nKoncept Flying V by mohl začít létat nejdříve za 20 let. (Video: Seznam.cz)\nPasažéři, náklad i palivo budou cestovat pohromadě v křídlech. Trup letadel, jak ho známe, zmizí.\nKoncept létajícího véčka není ničím objevný. Ostatně v americké armádě sloužila slavná F-117 Stealth už od 80. let. Cestu do civilního letectví si ale zatím nenašla.\nBěhem prvních desítek let, kdy se letadla začala používat pro běžnou přepravu, ušla konstrukce letadel ohromný kus cesty. V 70. letech ale našla svůj optimální bod a výrobci se začali zaměřovat hlavně na komfort cestujících, použité materiály a výkon motorů.\nDesign letadel ale zůstal stejný.\n„Když navrhujete nové letadlo, chcete ho zkrátit nebo prodloužit, máte tu fungující koncept, který je tak dobrý, že máte v podstatě hotové letadlo a nebude vás to stát moc peněz navíc,“ vysvětluje Leo Veldhuis, profesor Technické univerzity v holandském Delftu, proč všechna letadla vypadají prakticky stejně.\nV Delftu se ale v posledních letech rodí návrh, jak by mohla vypadat letadla za pár desítek let. Ve spolupráci s evropským výrobcem letadel Airbus a aerolinkami KLM přišli s konceptem takzvaného Flying V, tedy „létajícího V“.\nLetadlo boří dosud zaběhlé postupy – celé je to vlastně jedno velké křídlo. Nebo dvě křídla, ve kterých letí pasažéři, náklad i palivo pohromadě.\nKlasické dělení na tubus s lidmi, palivem a nákladem a samostatná křídla chybí.\nDůvod? Hlavně úspora paliva. Proti současným letadlům je Flying V o 5–10 procent lehčí a díky své aerodynamice o 20 procent úspornější.\nDo futuristického letounu se vejde prakticky stejné množství lidí jako do současných letadel stejné velikosti – 270 a 350 pasažérů. Srovnatelně třeba s velmi běžným Airbusem A350.\nU toho novinky nekončí.\nVýznamně jiný je také interiér, kde se už tradičně nesedí jen vedle sebe v desítkách řad za sebou, ale i v ekonomické třídě je na výběr – jde si sednout proti sobě jako ve vlaku, tradičně vedle sebe jako v běžném letadle, nebo si dokonce lehnout v lůžkové části.\n13. 5. 2019 10:00\n„U 10hodinového letu si tak můžete objednat třeba 5 hodin ve společenské části a 5 hodin v lůžkové,“ vysvětlil Seznamu Peter Vink, další z holandských konstruktérů, jak by mělo letadlo promluvit a změnit způsob uvažování o letecké dopravě.\n10 miliard plus\nBude ještě trvat, než bude véčko skutečně létat. Podle vědců a konstruktérů z univerzity v Delftu, kteří na něm pracují, je ale projekt na dobré cestě. Hlavně proto, že je do vývoje zapojen Airbus, a také proto, že úspora paliva je současným tématem číslo jedna letecké dopravy. Jak kvůli enormním sumám, které aerolinky za palivo platí, tak emisím skleníkových plynů, za které jsou celosvětově popotahovány a na jejichž snížení se co nejvíc tlačí.\nVývoj nového modelu letadla vyjde běžně zhruba na 10 miliard dolarů, Flying V bude stát ještě více.\nTeď konstruktéři vytvořili létající prototyp s rozpětím křídel zhruba 3 metry, aby začali letadlo testovat alespoň v malém. Ve své skutečné velikosti se ale do vzduchu nedostane dříve než za dvacet nebo pětadvacet let.


Zdraví-AZ • Zobrazit téma - Jídelníček - podvýživa, psychické problémy\nPrávě je stř pro 12, 2018 3:56 pm\nJídelníček - podvýživa, psychické problémy\nStránka 17 z 34\n[ Příspěvků: 504 ] Přejít na stránku Předchozí 1 ... 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 ... 34 Další\nPředmět příspěvku: Re: Jídelníček - podvýživa, psychické problémy\nNapsal: pát led 19, 2018 10:16 am\nPokud mne po Betainu pálí do 20 minut žaludek. Je to tak dobře?\nA ještě konkrétně testy na tu měď? Nemohu to já blbec dohledat.\nNapsal: pát led 19, 2018 12:28 pm\nTo by nemělo pálit asi ho dáváte moc a jinak mě napište do emailu a já vám ten soubor pošlu.\nNapsal: sob led 20, 2018 10:21 pm\nJak je to s enzymy musí být v enterosolventních kapslích aby plnili svůj účel?\nNapsal: ned led 21, 2018 10:11 am\nJá jsem vám psal už několikrát aby jste dal ten Neprinol a vy zase zkoumáte kapsle, to je neuvěřitelné co stále vymýšlíte aby jste si to udělal maximálně komplikované.\nNapsal: pon led 22, 2018 9:50 pm\nNic nevymýšlím, vše doobjednám.\nDnes jsem si dal kousek špeku, škvarky.\nA hned průjem, takže jsem si konečně po dvou měsících ulevil sám. Jen se začal ozývat žlučník.\nKaždopádně živočišné tuky jsou na trávení lepší.\nNapsal: stř úno 14, 2018 10:11 pm\nTak mám již Neprinol, k němu bych rád přidal trojčatko.\nJaké je prosím dávkování u hřebíčku když mám tobolky 00? A jak je plnit? Pouze tu vnitřní tobolku?\nA pokud místo lugolu použiji ořešákovou tinkturu.\nMohu použít tuto?https://www.salviaparadise.cz/oresak-cerny-af-tinktura-50ml-p-1577.html?cPath=235\nA jak ji mohu dávkovat?\nNapsal: sob úno 17, 2018 10:34 am\nTvůj organismus už si prostě po delší vegetariánské stravě odvyknul trávit živočišné tuky. Musíš postupně.\nNapsal: sob úno 17, 2018 4:15 pm\nTinkturu používat pochopitelně můžete, ale dávkování neznám.\nTrojčátko – protiparazitární bylinná kůra\nDen...........Pelyněk pravý......Mletý hřebíček......Lugolův roztok\nPelyněk pravý, zde je v rozpisu uvedena jako míra kávová lžička a aplikuje se cca 20 minut před jídlem (jedna plná dávka je 1-1,5g čisté váhy).\nMletý hřebíček se dává po jídle a v rozpisu jsou uvedeny naplněné tobolky velikosti „0“. Dají se ale také použít tobolky velikosti „00“, které se snadněji plní a tam je dávkování jiné. Začíná se 1-1-1, dále 2-2-2 a pak až do konce kůry 3-3-3. Silnější jedinci mohou spolknout a zapít přímo rozemletý hřebíček a začíná se 0,5g-0,5g-0,5g, dále 1g-1g-1g a pak až do konce kůry 1,5g-1,5g-1,5g.\nLugolův roztok dle českého lékopisu (obsahuje1g jódu a 2,5 g jodidu draselného ve 100 ml roztoku) se dává pouze před obědem. Dávku nakapat do 0,5 dcl vody a vzniklým roztokem zapít pelyněk před poledním jídlem.\nTrojčátko se takto pochopitelně dá pravidelně opakovat. Odstup kůr je asi stejný jako délka vlastní kůry, čili v intervalu cca 20 dní ho klidně můžete provádět stále.\nVětšinou se ale jako udržovací postup dlouhodobě používá velká nárazová dávka 1x týdně:\nPelyněk pravý v dávce 1/2 polévkové lžíce před jídlem (většinou obědem) se zapije 20 kapkami lugolova roztoku v 0,5 dcl vody. Následuje jídlo a po jídle se dává mletý hřebíček 12 tobolek velikosti „0“, (resp. 9 tobolek velikosti „00“), nebo přímo 4,5g rozemletého hřebíčku.\nPotřebné suroviny: Na jednu uvedenou kůru spotřebujete přibližně 100 g pelyňku, 50 g hřebíčku a 6 ml 1%tního lugolova roztoku.\nNapsal: ned úno 18, 2018 5:07 pm\nDneska klystýr s citronem a za boha jsem ho v sobě nemohl udržet. Poté koukám a v míse byla taková hadička 20 cm dlouhá pokrytá slizem. Také je mi dnes opravdu hodně zle.\nNa trojčatko mohu použít i pelyněk roční?\nNapsal: ned úno 18, 2018 5:45 pm\nS citronovou šťávou do klystýru velmi opatrně, dráždí střeva. Kolik jsi použil citronové šťávy?\nNapsal: ned úno 18, 2018 6:05 pm\nVyzkoušejte se profouknout Zaječickou hořkou prostě dejte tolik aby jste se vyčistil komplet i tenké střevo. Ten pelyněk bude fungovat podle mě taky.\nNapsal: ned úno 18, 2018 8:35 pm\nPoužil jsem 1,5 citrónu na 1,5 litru.\nMyslíte že ta hadička mohla být uhynulí parazit?\nNapsal: pon úno 19, 2018 12:39 pm\nTo je poměrně hodně dává se cca jeden citrón na dva litry vody a podobné útvary bývají spíše shluky kvasinek, ale je možné že šlo o nějakého většího šmejda.\nNapsal: pon úno 19, 2018 2:57 pm\nsparcoo největší problém jsi ty sám, resp. tvoje hlava!!! sám sebe si nevážíš, vyjadřuješ se o sobě "já blbec, já debil" a vůbec si neuvědomuješ co tím na sobě pácháš.... svoje vnitřní dítě tu tejráš a veřejně fackuješ... PROČ??? vůbec se nemáš rád!!!! změň vztah sám k sobě!!! najdi svoji fotku, když jsi byl malej a uvědom si, co k tomu malinkýmu človíčkovi cítíš ..... myslím že budeš dlouho brečet, pokud se ti podaří UVĚDOMIT, jak s ním zacházíš... no a pak to změň!!!! díky, jsi úžasný zrcadlo!! měl jsem podobný problém, ale ty jsi fakt moc\nk tvému rozhašenému trávení se nebudu vyjadřovat, páč nemám tolik zkušeností, tak nebudu dávat rady!! možná jednu: poslouchej Jardu a navymejšlej komplikovaný alternativy\nNapsal: ned úno 25, 2018 9:10 am\nOkamžitě co pozřu cokoliv co jde proti patogenům (citrón, propolis,...), okamžitě se zahustí sliny a spustí hlen. S tímto hlenem si Neprinol poradí?\nPak bych potřeboval najít něco čím to střevo opravdu důkladně vybiji.\nJinak když mnou jídlo prochází zcela nestrávené, to asi neprodukuji dost trávicích enzymů?\nMyslím, že zlobí slinivka nebo žlučník, protože jakmile si dám něco tučného, žaludek to nechce pustit.


potenciometer – Godwinovo doupě\nDruhý zástupce potenciometrů. Dneska od spolešnosti MOYUAN a jmenuje se JOKER. Prý srandista. Spíš takový BEAST. jednoduchý, přísné až bych\nDnes za vámi přicházím po dlouho s velmi zajimavým zařízením na potenciometr. Vytvořila jej společnost Benecig (Čína) a jmenuje se


Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem - Joanne Greenbergová\nKnihkupectví > Katalog nakladatelství > T > Triton > Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem\nElektronická kniha: Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem\n- Stěží někdo dokázal popsat onen podivný svět duševní nemoci otevřeněji a krásněji, než jak to dokázala Joanne Greenbergová v tomto románu v oslnivém příběhu vyprávějícím o ... (celý popis)\nNESLIBOVALA JSEM TI PROCHÁZKU\nCopyright © 1964 by Joanne Greenberg\nTranslation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 1998, 2012\n© Stanislav Juhaňák – TRITON, 1998, 2012\nISBN 978-80-7553-399-9 (pdf)\nrojížděli svěží venkovskou krajinou a malebnými starými\nměstečky, jejichž ulice teď uprostřed podzimu zářily přebar\nvujícím se listovím stromů. Mluvili málo. Z té trojice byl očividně nejvíce nervózní otec. Tu a tam prokládal dlouhá mlčení útržky hovoru, pletl páté přes deváté a zřejmě to šlo na nervy i jemu. Jednou se zeptal děvčete, jehož obličej zachytil ve zpětném zrcátku: „Jestlipak víš, že jsem byl blázen, když jsem se ženil – mladej blázen, kterej nemá ani ponětí o výchově dětí – o tom, co to znamená být otcem?“ Jeho obrana byla napůl útok, ale děvče neodpovídalo. Matka navrhla, aby zastavili na kávu. Tohle je skutečně jako podzimní výlet, zasnila se, s naší roztomilou dcerkou a v takové krásné krajině.\nObjevili malou restauraci hned u silnice a zajeli k ní. Děvče rychle vystoupilo a zamířilo do umývárny za budovou. Jak dívka vykročila, oba rodiče se za ní okamžitě otočili. Pak otec přikývl: „To je v pořádku.“\n„Máme čekat tady, nebo uvnitř?“ zeptala se matka sice nahlas, ale sama sebe. Ona byla z nich dvou ten, kdo víc uvažuje, plánuje předem důsledky – jak se zachovat a co říct – a manžel se od ní nechával vést, protože to bylo pohodlné a protože měla obyčejně pravdu. Teď se cítil zmatený a osamělý a nechal ji dál povídat – plánovat a zamýšlet se –, protože takhle se vždycky sama chlácholila. Pro něj bylo snadnější mlčet.\n„Jestli zůstaneme v autě,“ uvažovala, „můžeme být po ruce, kdyby nás potřebovala. Třeba až vyjde a neuvidí nás... Jenže by to mělo vypadat, jako že jí věříme. Musí cítit, že jí věříme...“\nRozhodli se jít napřed do restaurace a velice si dávali záležet na tom, aby to vypadalo, že se chovají normálně. Když se usadili v boxu u okna, viděli ji, jak vychází za rohem budovy a jde k nim;\n10 snažili se dívat se na ni jako na cizí, jako by to byla dcera někoho jiného, jako by se s ní teprve teď seznámili, a ne jako na svou vlastní Deboru. Zkoumavě si prohlíželi nepůvabnou dospívající postavu a shledali ji dobrou, tvář inteligentní a živou, pouze její výraz byl na šestnáct let nějak moc mladý.\nByli u svého dítěte zvyklí na určitou hořkost předčasné vyspělosti, teď ji však v té dobře známé tváři nemohli nalézt a snažili se přesvědčit sami sebe, že se třeba mýlí. Otec pořád přemýšlel: Jak můžou mít pravdu cizí lidi? Je naše... po celý svůj život. Oni ji neznají. Je to chyba – chyba!\nMatka se pokoušela vnímat, jak pozoruje dceru. „Navenek... nesmím dát nic najevo, ani náznak – navenek musím být dokonalá.“ A usmála se.\nNavečer se zastavili v malém městečku a s pocity vzpoury a dobrodružství – protože na to nebyli oblečeni – se navečeřeli v nejlepší tamní restauraci. Po večeři si zašli do kina. Zdálo se, že takto strávený večer se Deboře líbil. Při večeři i v kině byli samý žert a později, když vyrazili dál do tmy venkovské krajiny, si vyprávěli o jiných výletech a navzájem si gratulovali k tomu, jak dobře si pamatují drobné legrácky z dřívějších prázdnin. Když zastavili na noc u jednoho motelu, Debora dostala svůj pokoj, což byla další zvláštní výsada, o které nikdo, ani milující rodiče, netušil, jak je žádoucí.\nKdyž potom Jacob a Esther Blauovi zůstali sami v pokoji, zahleděli se na sebe zpoza svých tváří a přemýšleli, proč ty strojené pózy nepadnou; vždyť tu teď sedí sami a mohli by si vydechnout, uvolnit se a najít trochu míru v duši. Slyšeli, jak se ve vedlejším pokoji, za tenkou zdí, jejich dcera před spaním svléká. Jeden před druhým nepřipustili, ani očima, že budou celou noc na stráži, jestli nezachytí nějaký zvuk, jiný než dýchání ve spánku – zvuk, který by mohl znamenat... nebezpečí. Pouze jednou, dřív než ulehli, aby bděli ve tmě, Jacob přece jen odložil masku a sykl manželce do ucha: „Proč ji posíláme pryč?“\n„Doktoři tvrdí, že tam jít musí,“ odpověděla šeptem Esther; ležela strnule a dívala se na mlčící stěnu.\n„Doktoři!“ Jacob nikdy nechtěl, aby k tomuhle došlo; od samého začátku byl proti.\n„Je to tam dobré,“ namítla trochu hlasitěji, protože o tom chtěla přesvědčit i sebe samu.\n„Nazývají to psychiatrický sanatorium, jenže je to ústav, Esther, ústav, do kterýho se odkládají lidi. Jak to může být dobrý pro děvče – skoro dítě!“\n„Bože můj, Jacobe,“ vzdychla, „co nás to stálo, než jsme se k tomu odhodlali! Kdybychom už nemohli věřit doktorům, tak komu jinému? Doktor Lister tvrdil, že v téhle době jí nic jiného nemůže pomoct. Musíme to zkusit!“ Vzdorně obrátila znovu hlavu ke zdi.\nJacob mlčel, opět jí ustoupil; uměla zacházet se slovy o tolik rychleji než on. Popřáli si dobrou noc; oba předstírali, že spí, ale zatím jen leželi, zhluboka oddechovali, aby oklamali jeden druhého, oči bolestně upírali do tmy a bděli.\nNa druhé straně stěny se Debora také uložila ke spánku. V Království Yru bylo neutrální místo, které se nazývalo Čtvrtá úroveň. Tam se bylo možné dostat pouze náhodou, nikdy ne pomocí nějaké formule či silou vůle. Na Čtvrté úrovni neexistovaly žádné city, které by bylo třeba snášet, nebyla tu žádná minulost ani budoucnost, které by člověka obrušovaly. Nebyla tu žádná paměť, žádné já, nebylo tu nic než holá fakta, která přicházela bez vyžádání, když je Debora potřebovala, a která se nevázala na žádné city.\nTeď v posteli dosáhla Čtvrté úrovně a budoucnost ji nezajímala. Ti lidé ve vedlejším pokoji jsou údajně její rodiče. Velmi dobře. Jenže to byla součást přízračného světa, který se rozplýval, a Debora byla nyní vržena bez tíže do nového světa, v němž ji netrápila ani ta nejmenší starost. Cestou ze starého světa se vzdalovala také od spletitostí Království Yru, od Kolektu, Cenzo\n12 ra a yrijských bohů. Převalila se a usnula hlubokým posilujícím spánkem beze snů.\nRáno se rodina vydala opět na cestu. Když auto vyrazilo od motelu do slunečného dne, Deboru napadlo, že cesta třeba bude trvat věčně a že ta klidná a kouzelná svoboda, kterou teď prožívá, je možná novým darem od obvykle příliš náročných yrijských bohů a hodnostářů.\nPo několika hodinách jízdy stále hnědší a zlatější krajinou a městskými ulicemi, strakatícími se sluncem a stíny, se matka zeptala: „Kde je ta odbočka, Jacobe?“\nV Yru nějaký hlas pronikavě vykřikl z hluboké Jámy: Nevinná! Nevinná!\nZe svobody vlétla Debora Blauová po hlavě do srážky dvou světů. Jako vždycky i tentokrát to byl podivně nehlučný otřes. Ve světě, kde byla nejvíc živá, se rozštěpilo slunce na obloze, země vybuchla, její tělo bylo roztrháno na kusy, zuby a kosti jí popraskaly a rozlámaly se na drobné úlomky. V tom druhém, kde žijí duchové a stíny, jakési auto odbočilo na postranní cestu a zamířilo ke staré budově z červených cihel. Byla to viktoriánská stavba, trochu sešlá a obklopená stromy. Velmi pěkné průčelí na to, že je to blázinec! Když před ním zastavili, byla z té srážky stále ještě omráčená; působilo jí obtíže vystoupit z auta a jít způsobně do budovy, kde budou doktoři. Na všech oknech byly mříže. Debora se lehce pousmála. To sedí. No dobrá.\nKdyž Jacob Blau zahlédl mříže, zbledl. Tváří v tvář tomuhle si už nemohl namlouvat, že to je „sanatorium“ nebo „zotavovna“. Pravda se mu zjevila holá a chladná jako ocel. Esther se ho snažila v mysli dostihnout: Měli jsme s tím počítat. Proč by nás to mělo tolik překvapovat?\nČekali; Esther Blauová se snažila prohodit tu a tam něco veselého. Až na zamřížovaná okna vypadala ta místnost jako obyčejná čekárna a Esther žertovala o stáří časopisů, které se tu pova\nlovaly. Na vzdáleném konci chodby se v zámku ozvalo zaskřípění velkého klíče, Jacob opět strnul a tiše zasténal: „Ne pro ni – naši malou Debby...“ Ten náhlý nelítostný pohled v dceřině tváři však nespatřil.\nDoktor prošel chodbou, a než vstoupil do pokoje, trochu se v duchu obrnil. Byl to realistický, strohý muž a teď se statečně vrhal do místnosti, kde ve vzduchu visela téměř hmatatelná úzkost. Byla to stará budova a on věděl, že na příchozí působí děsivě. Pokusí se tu dívku odvést co nejrychleji a rodiče musí uklidnit natolik, aby ji tu zanechali s pocitem, že udělali správnou věc.\nV této místnosti se rodiče nebo manželé či manželky někdy na poslední chvíli s ošklivostí odvracejí od pravdy té hrůzné, strašné nemoci. Někdy si své blízké s tím podivným výrazem očí opět odvádějí pryč. Buď strach či dobře míněný, leč špatný úsudek nebo – znovu vyhodnocoval pohledem oba rodiče – ono zapadlé zrnko žárlivosti a hněvu, něco z toho nechce dovolit, aby se ta dlouhá linie trápení přeťala v generaci hned po jejich vlastní. Snažil se chovat soucitně, nikoli však pošetile, a zanedlouho mohl poslat pro ošetřovatelku, aby děvče odvedla na oddělení. Vypadalo jako v šoku. Když dívka odešla, vycítil bolest obou rodičů z odloučení.\nSlíbil jim, že se s ní budou moci před odjezdem rozloučit, a předal je sekretářce, aby jim poskytla uklidňující informace. Když je pak viděl znovu, jak po rozloučení s dcerou odcházejí, i oni vypadali jako v šoku. Doktorovi prolétlo hlavou: traumatický šok – amputace dcery.\nJacob Blau nebyl člověk, který by se nějak zkoumal nebo který by se ohlížel za svým životem, aby ho zvážil a změřil. Někdy podezíral manželku z nenasytnosti – že s pomocí nekonečných slov a slov znovu a znovu rozpitvává své vášnivé city. Jenže součástí tohoto podezření byla závist. On také miluje své dcery, i když jim to nikdy neřekl; on si také přál sdílet s nimi důvěrnosti, ale nikdy nedokázal otevřít své srdce, a to jim zabránilo, aby se odvážily\nvyjevit svá tajemství. Nejstarší dcera od něj právě v té pochmur\nné budově se zámky a mřížemi takřka dychtivě odešla, uhnula\npřed jeho polibkem, stáhla se. Jako by od něj nechtěla žádnou\nútěchu, téměř se přikrčila pod jeho dotykem. Měl výbušnou po\nvahu a teď potřeboval dostat záchvat vzteku, který je očistný,\njednoduchý a bezprostřední. Jenže tentokrát měl hněv takovou\npříchuť lítosti, obav a lásky, že Jacob nevěděl, jak se od něj osvo\nbodit. Svíjel se mu a pálil v útrobách a on začal pociťovat tu sta\nrou, pozvolna se probouzející bolest žaludečního vředu.\neboru odvedli do malé holé místnosti, kde ji hlídali, dokud\nnebyly sprchy prázdné. I tam na ni dohlížela žena, která\nseděla nerušeně v páře, a když se Debora utírala, prohlížela si ji od hlavy k patě. Debora řádně provedla, co jí přikázali, ale levou paži držela lehce přitaženou k tělu, jako by chtěla před cizím zrakem skrýt dvě malé hojící se bodné ranky na zápěstí. Podřídila se novému řádu a vrátila se do té malé místnosti, kde odpověděla na pár otázek o sobě, které jí položil jakýsi cynický, otráveně se tvářící doktor. Bylo zřejmé, že doktor rámus za jejími zády neslyší.\nV prázdnotě Středosvěta, kde stála mezi Yrem a Nyní, se začínal probouzet k životu Kolekt. Zanedlouho na ni budou pokřikovat nadávky a častovat ji posměšky, až ji ohluší pro oba světy. Bojovala proti jejich příchodu jako dítě, které očekává potrestání a předem se brání tím, že kolem sebe divoce tluče. Začala doktorovi odpovídat pravdivě na některé otázky, které jí kladl. Ať si jí nadávají, že je líná a lhářka! Řev trochu zesílil a ona v něm zaslechla několik slov. Místnost nenabízela žádné rozptýlení. Jediný únik před pohlcením nabízelo Zde se svým ledovým doktorem a jeho notesem nebo Yr se svými zlatými loukami a bohy. Jenže i v Yru jsou oblasti hrůzy a ztracenosti, a ona už nevěděla, do kterého království v Yru má přístup. V tom jí měli pomoci doktoři.\nPohlédla na toho, který tu seděl a pomalu mizel uprostřed křiku, a zeptala se: „Odpověděla jsem vám pravdivě, na co jste se ptal. Pomůžete mi teď?“\n„To závisí na vás,“ odpověděl uštěpačně, sklapl notes a odešel. Specialista, smál se Anterrabae, Padající bůh.\nVezmi mě s sebou, prosila ho, dolů, pořád dolů vedle něj, protože Anterrabae věčně padá.\nBudiž, svolil. Jeho vlasy, což byl oheň, se ve větru působeném pádem trochu zavlnily.\nTento a příští den strávila na pláních Yru, obyčejných dlouhých pásech země, kde hloubka prostoru konejší oko.\nZa tohle velké milosrdenství byla Debora Mocnostem hluboce vděčná. V posledních těžkých měsících bylo v Yru příliš mnoho slepoty, chladu a bolesti. Nyní se tam jako podle zákonů světa procházela, ptala, odpovídala a jednala její podoba; ten, kdo recitoval, tančil a zpíval obřadní písně laskajícímu větru, který províval vysoké trávy, to už nebyla Debora, nýbrž osoba se jménem patřičným pro obyvatele plání Yru.\nCesta domů nebyla pro Jacoba a Esther Blauovy o nic kratší než cesta do léčebny. Přestože s nimi Debora nebyla, jejich svoboda vyslovit, co skutečně vyslovit chtějí, byla ještě omezenější než předtím.\nEsther cítila, že zná Deboru lépe než manžel. Pro ni to, co zahájilo tohle kolo běhání po doktorech a těžké rozhodování, nebyl dětinský sebevražedný pokus. Seděla v autě vedle manžela a chtěla se mu svěřit, že je za to pitomé a teatrální pořezání zápěstí vděčná. Aspoň se to vlekoucí podezření, že se téměř nepozorovaně děje cosi hrozného, skutečně prokázalo. Ona loužička krve na podlaze v koupelně dala váhu všem jejím mlhavým pocitům a nejasným obavám a Esther hned druhého dne navštívila lékaře. Teď chtěla Jacobovi ukázat tu spoustu věcí, o kterých on nemá ponětí, ale uvědomovala si, že to nedokáže, aniž zraní jeho city. Pohlédla na něj, jak řídí vůz s očima upřenýma na vozovku a s vyrovnanou tváří. „Za měsíc za dva ji budeme moct navštívit,“ promluvila.\nZačali dávat dohromady příběh, který budou vykládat známým a těm příbuzným, kteří jim nejsou blízcí nebo jejichž předsudky by se nesmířily s psychiatrickými léčebnami v rodině. Pro ně měla být léčebna školou a pro Suzy, která v uplynulém měsíci tolikrát slyšela slovo „nemocná“ a byla už předtím příliš často\na příliš hluboce zmatená, to mělo být cosi o anémii či slabosti a o zvláštní škole pro rekonvalescenty. Taťkovi a mamce se řekne, že je všechno v pořádku... je to jakási zotavovna. Ti už vědí o psychiatrovi a jeho doporučeních, jenže vzhled toho zařízení se musí ve vyprávění změnit a ten hlasitý pronikavý křik, který zaslechli při odjezdu a který vycházel z jednoho zamřížovaného okna a způsobil, že se zachvěli a zaťali zuby, ten budou muset vymazat. Při tom křiku Esther zapochybovala, jestli nakonec přece jen neudělali chybu; tenhle křik musí zůstat pod zámkem v jejím srdci, stejně jako Debora musí zůstat Tam.\nDoktorka Friedová vstala ze židle a přešla k oknu. Vedlo směrem od budov léčebny na malou zahrádku, za kterou ležely pozemky sloužící k vycházkám pacientů. Pohlédla na lékařskou zprávu ve své ruce. Protiváhou tří stránek strojopisného textu byly přednášky, které nebude moci přednést, psaní, které bude muset zanedbat, a konzultace, které bude muset jiným lékařům odmítnout, pokud se tohoto případu ujme. Ráda pracovala s pacienty. Právě jejich nemoc je přivádí k tak důkladnému zkoumání „zdravého rozumu“, jak to dokáže jen málo „duševně zdravých“ lidí. Tím, že se jim brání v lásce, sdílení zážitků a prosté komunikaci, často po tom lační s vášnivou čistotou, která jí připadá krásná.\nNěkdy, pomyslela si lítostivě, je svět mnohem nemocnější než chovanci jeho ústavů. Vzpomněla si na Tildu, v onom ústavu v Německu, v době, kdy na druhé straně jeho zdí stál Hitler a kdy ani ona nedokázala říct, která strana je duševně zdravá. Tildina vražedná nenávist, přikurtovaná k lůžku, živená kapačkou a přivedená pomocí léků k rezignaci, dokázala přesto někdy na dost dlouho vyprchat a tu a tam vpustila trochu světla. Vzpomínala, jak k ní Tilda vzhlédla z postele opatřené sítí, usmála se a směšně napodobila přepjatou zdvořilost. „Ach, jen pojďte dál, vážená paní doktorko. Přicházíte právě včas, abyste stihla pacientčin zklidňující čaj a konec světa.“\nTilda ani Hitler tu už dávno nejsou a nyní je stále víc a víc toho, co je zapotřebí říkat mladším lékařům, kteří vycházejí ze škol s příliš skrovnými životními zkušenostmi. Je správné brát jednotlivé soukromé pacienty, když u nich nějaké skutečné zlepšení může nastat třeba až po letech, a když tisíce, ba desetitisíce hlasitě volají, píší, telefonují a prosí o pomoc? Zasmála se, neboť v sobě postřehla onu marnivost, kterou kdysi označila za lékařova největšího nepřítele, hned po nemoci jeho pacienta. Jestliže je jedinec dost dobrý pro Boha, bude muset být dobrý i pro ni.\nPosadila se, rozevřela složku a začala číst:\nBLAUOVÁ, DEBORA 16 let,\nPŘEDCHOZÍ HOSPIT.: žádná\nPOČÁTEČNÍ DIAG.: SCHIZOFRENIE 1. Výsledky psychologického vyšetření: Intelekt v pásmu vysokého\nnadprůměru. Aktuální výkon je zhoršen kolísáním kontaktu\ns examinátorem. Z testů jsou patrné schizomorfní dezorgani\nzace kognitivních procesů, autoagresivní postoje s obsedantní\nsymptomatizací. 2. Vstupní vyšetření: Orientovaná, koherentní, dobrý kontakt,\nna značena zvýšená paranoidita, úzkostná, patrna výrazná\nsnaha o přijetí, humoru užívá jako skvělé obrany. Neadekvátní\nreakce v souvislosti se suicidálním pokusem v minulosti a při\ndvou otázkách týkajících se kalendářního data. Ke konci vy\nšetření hovoří hlasitěji, uvádí náhodné události, které dává do\nsouvislosti s příčinami své nemoci. Zmínila se o operaci ve\nvěku pěti let, která měla traumatické důsledky, o surové paní\nna hlídání apod. Tyto příhody neměly žádnou souvztažnost\na nebyl z nich zřejmý žádný systém. Uprostřed vyprávění jed\nné příhody sebou náhle trhla a vyčítavě řekla: „Odpověděla\njsem vám pravdivě – pomůžete mi teď?“ Považoval jsem za\nvhodné pohovor ukončit. 3. Rodinná anamnéza: Narozena v Chicagu, Ill., v říjnu 1932. Ko\njena 8 měs. Jeden sourozenec, Susan, nar. 1937. Otec Jacob\nBlau, účetní, jehož rodina emigrovala z Polska v r. 1913. Porod\nnormální. Ve věku 5 let pacientka podstoupila dvě operace\nk odstranění tumoru v uteru. Kvůli špatné fi nanční situaci se\nrodina přistěhovala k prarodičům na předměstí Chicaga. Situa\nce se zlepšila, avšak otec onemocněl – ulcus a hypertenze.\nV důsledku válečných událostí se v roce 1942 přestěhovali do\ncentra. Pacientka se špatně přizpůsobovala a spolužáci se jí\nposmívali. Puberta tělesně normální, ale ve věku 16 let se pa\ncientka pokusila o sebevraždu. Značný sklon k hypochondrii,\nale kromě tumoru tělesný zdravotní stav dobrý.\nDoktorka obrátila stránku a letmo pohlédla na různá statistická měření osobnostních faktorů a na výsledky testů. Šestnáctiletá dívka bude nejmladším pacientem, jakého kdy měla. Jestliže ponechá stranou úvahy o osobě samé, bylo by možná dobré zjistit, zda někdo s takovými skrovnými životními zkušenostmi může mít z terapie prospěch a zda se s ním bude pracovat snáze, či naopak obtížněji.\nNakonec ji přesvědčil věk děvčete; způsobil, že lékařská zpráva převážila nad povinností účastnit se lékařských setkání a psát články.\n„Aber wenn wir... Jestli to dokážeme...“ zamumlala a donutila se opět opustit mateřský jazyk, „zbývá jí ještě spousta let života...“\nZnovu pohlédla na uvedené skutečnosti a čísla. Podobná zpráva ji kdysi přiměla k poznámce adresované nemocničnímu psychologovi: „Jednou budeme muset vypracovat nějaký test, který by nám stejně dobře ukázal, kde je zdraví, jako kde je nemoc.“\nPsycholog odpověděl, že pomocí hypnózy, ametylů a pentothalů lze takovou informaci získat snadněji.\n„Myslím, že ne,“ odpověděla tehdy doktorka Friedová. „Skrytá síla je příliš hluboké tajemství. Ale nakonec... nakonec je to náš jediný spojenec.“\na nějakou dobu – jak dlouho to bylo podle pozemského po\nčítání, Debora nevěděla – zavládl klid a mír. Svět si činil jen\nmálo nároků, a tak se opět zdálo, že to velké utrpení tehdy v Yru způsobily právě světské tlaky. Někdy dokázala vidět z Yru „skutečnost“, jako by ji od ní oddělovala jen jemná síťka. Při takových příležitostech se její jméno měnilo na Januce, protože se cítila jako Janus se dvěma obličeji – každý obrácený do jednoho světa. První potíže ve škole způsobilo právě to, že dopustila, aby jí tohle jméno vyklouzlo z úst. Žila tehdy podle Tajného kalendáře (Yr neměří čas jako svět) a uprostřed dne se vrátila do Těžkého kalendáře; a protože měla ten báječný a vševědoucí pocit proměny, nadepsala písemku: TEĎ JANUCE. Učitelka se zeptala: „Deboro, co znamená takhle značka? Co je to za slovo, Januce?“\nA jak učitelka stála u jejího stolku, začala ve třídě uprostřed dne zdravého rozumu ožívat jakási hrůzná noční můra. Debora se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že vidí jen obrysy, samou šeď bez hloubky, všechno ploše jako na obraze. Značka na papíře byl symbol přechodu z času Yru na čas Země, ale protože Deboru chytili dříve, než přechod dokončila, měla odpovídat v obou časech. Taková odpověď by však odhalila hrůzu – hrůzu, z níž by se neprobudila se zdravým rozumem; proto lhala a předstírala a srdce ji dusilo až v hrdle. Takové nebezpečí nelze už nikdy připustit, a proto se té noci do Středosvěta namačkal celý Velký Kolekt: bohové a démoni z Yru i přízraky ze Země. Nad svými královstvími určili Cenzora, aby stál mezi nimi a tím, co Debora říká a dělá, a aby hlídal tajemství existence Yru.\nV průběhu let Cenzorova moc stále vzrůstala a poslední dobou se vrhal do obou světů, takže někdy mu neuniklo jediné slovo, jediný čin. Pouhé špitnutí tajného jména, jediné psané znamení,\na do skrytého místa by mohl proniknout paprsek světla a navždy zničit ji i oba světy.\nNa Zemi šel život léčebny dál. Debora pracovala v řemeslnické dílně, vděčná, že i svět nabízí úkryty. Učila se košíkářské práci, pokyny přitom přijímala po svém: zatrpkle, s nechutí. Věděla, že ji žádná z dělnic nemá ráda. Lidi ji nikdy neměli rádi. Na oddělení ji jedna veliká dívka vyzvala, aby si s ní zahrála tenis; ten šok zazněl až do nejspodnější úrovně Yru. Ještě několikrát viděla toho doktora s tužkou a dozvěděla se, že to je „vedoucí lékař oddělení“, člověk, který povoluje různá „privilegia“ – jejich stupně byly podobné jako v normálním světě – smět vstát a jít na chodbu, na večeři, na vycházku do areálu léčebny, pak z léčebny do kina nebo do obchodu. To vše byly výsady a každá z nich obsahovala určitý stupeň pochvaly, jakoby vyjádřený vzdáleností. Deboře povolil neomezené procházky v areálu, nikoli však mimo něj. Debora řekla té veliké dívce, která se jmenovala Carla: „Já jsem duševně zdravá na sto čtverečních metrů.“ Jestliže existují takové věci jako člověkohodiny a světelné roky, určitě existuje i duševní zdraví měřené čtverečními metry.\nCarla odpověděla: „Nedělej si starosti. Brzy dostaneš i další privilegia. Když člověk pilně spolupracuje se svým doktorem, oni pak trochu poleví. Já jen přemýšlím, jak dlouho tu ještě budu muset zůstat. Už jsem tu tři měsíce.“ Obě přitom pomyslely na ženy na druhém konci oddělení. Ty všechny jsou v léčebně už přes dva roky.\n„Dostane se odtud vůbec někdy někdo?“ zeptala se Debora. „Tedy, uzdraví se a odejde?“\n„Nevím,“ přiznala Carla.\nZeptaly se na to sestry.\n„Nevím,“ zavrtěla hlavou. „Nejsem tu ještě tak dlouho.“\nOzvalo se nesouhlasné zamručení Lactamaeona, Černého boha, a posměšný chechtot Kolektu, což byly nakupené podoby všech učitelů, příbuzných a spolužáků, navěky tajně kritizujících a bez konce nadávajících.\nNavždy, ty bláznivá holko! Navždy, ty líná holko!\nPozději přišla za Deborou, která ležela a koukala do stropu, jedna z malých sester-žákyněk.\n„Už je čas, abyste vstala,“ upozornila ji rozechvělým a ustrašeným hlasem své nezkušenosti. V ústavu teď byla na psychiatrické praxi nová skupina těchto studentek. Debora si povzdechla, poslušně vstala a pomyslela si: Je ohromená tím oparem bláznovství, kterým jsem naplnila pokoj.\n„Pojďte už,“ vyzvala ji studentka. „Paní doktorka na vás čeká. Je tady jednou z vedoucích lékařek, a taky je to velmi proslulá lékařka, takže si musíme pospíšit, slečno Blauová.“\n„Jestli je tak dobrá, vezmu si na to boty,“ odpověděla Debora a pozorovala, jak se oči mladé ženy rozšiřují překvapením a její tvář prozrazuje zápas s nevolí. Určitě ji poučili, že na sobě nesmí dát znát nic tak silného, jako je hněv, strach či veselí.\n„Měla byste být skutečně vděčná,“ prohlásila studentka. „Máte velké štěstí, že k ní vůbec můžete jít.“\n„Ta, kterou znají a milují blázni na celém světě,“ řekla Debora. „Pojďme.“\nSestra odemkla dveře oddělení, pak dveře vedoucí na schodiště a obě sestoupily do nižšího, otevřeného poschodí; posléze vyšly zadním vchodem z budovy. Sestra ukázala na bílý domek se zelenými okenicemi – typický domek, jaké stávají v malých městečkách na ulicích lemovaných duby. Uvnitř nemocničního areálu vypadal jaksi nepatřičně. Došly k domovním dveřím a zazvonily. Po chvíli otevřela dveře drobná šedovlasá kulaťoučká ženuška. „Jsme z příjmu,“ hlásila jí sestra. „Tady ji máte.“\n„Můžete se pro ni za hodinu vrátit?“ zeptala se drobná žena studentky.\n„Mám tu počkat.“\nJakmile Debora vstoupila do dveří, Cenzor začal hučet svá varování: Kde je doktorka? Nepozoruje tě někde za dveřmi? Malá hospodyně jí pokynula, aby šla dál.\n„Kde je paní doktorka?“ zeptala se Debora a snažila se zastavit rychlý pohyb dveří a stěn, které se stavěly do jedné roviny vedle sebe.\n„Já jsem doktorka,“ odpověděla žena. „Myslela jsem, že to víte. Jsem doktorka Friedová.“\nAnterrabae se smál a přitom padal a padal svou tmou. Takové přestrojení! A Cenzor zavrčel: Dávej pozor... dávej pozor!\nVstoupily do prosluněného pokoje a hospodyně-slavná lékařka se k ní obrátila se slovy: „Posaďte se. Udělejte si pohodlí.“ Dostavilo se velké vyčerpání, a když se doktorka zeptala: „Chcete mi něco říct?“, tak také velký výbuch hněvu. Debora rychle vstala a řekla jí, Yru, Kolektu i Cenzorovi: „Dobrá – budete se ptát a já budu odpovídat – odstraníte mé ,symptomy‘ a pošlete mě domů... a co mi pak zbyde?“\nDoktorka klidně odpověděla: „Jestli se jich skutečně nechcete vzdát, nic mi říkat nebudete.“ Lano strachu stáhlo kolem Debory smyčku. „Jen se posaďte. Nebudete se muset vzdávat ničeho, dokud nebudete připravená; a na uvolněné místo pak nastoupí něco jiného.“\nDebora se posadila a Cenzor řekl yrijsky: Poslyš, Ptáku-jedna; je tady příliš mnoho malých stolků. Ty stolky se nedokážou bránit tvé nemotornosti.\n„Víte, proč jste tady?“ zeptala se doktorka.\n„Kvůli nemotornosti. Nemotornost především, a pak toho mám celý seznam: je líná, vzpurná, svéhlavá, tlustá, ošklivá, ničemná, netaktní a krutá. A taky lhářka. Tahle kategorie zahrnuje podkapitoly: a) Falešná slepota, pomyslné bolesti působící skutečné odrovnání, nepravdivá přeslechnutí, vylhaná zranění nohou, předstírané závratě a nedokázané lstivé ulejváctví; b) Mizerná kamarádka. Nevynechala jsem nepřátelství? ... Taky nepřátelství.“\nV tichu, ve kterém se zrnka prachu snášela v paprscích slunečního světla, Deboru napadlo, že snad poprvé vyslovila své opravdové pocity. Jestli je to takhle, tak ať; odejde z tohoto pokoje\n24 s pocitem, že aspoň vyjádřila únavu a znechucení z celého temného a mučivého světa.\nDoktorka pouze přikývla: „Hm, vypadá to na docela pořádný seznam. Myslím, že něco tam nepatří, ale plán práce máme vytyčený.“\n„Abych při těch lžích, které říkám, byla přátelská, roztomilá, příjemná a šťastná.“\n„Aby vám to pomohlo uzdravit se.“\n„Aby se umlčely stížnosti.“\n„Aby se s nimi skoncovalo, pokud jsou důsledkem zmatku ve vašich citech.“\nSmyčka se utáhla. Debora cítila, jak jí hlavou divoce proudí strach a jak začíná vidět šedě. „Říkáte totéž, co říkají všichni – vymyšlené stížnosti na neexistující nemoci.“\n„Mám dojem, že jsem říkala, že jste skutečně vážně nemocná.“\n„Jako ti ostatní tady?“ Dál se už neodvažovala jít, už se ocitla příliš blízko černých míst děsu.\n„Chcete se zeptat, jestli si myslím, zda sem patříte, zda máte to, čemu se říká duševní nemoc? Pak odpověď zní: ano. Myslím, že jste takhle nemocná, ale když tady budete velmi pilně pracovat a když lékař bude velmi pilně pracovat s vámi, řekla bych, že se váš stav může zlepšit.“\nTakhle na rovinu! A přesto, při vší hrůze spojené se slovem „blázen“ – které je obklopené hradbou a kolem něhož se stále krouží, s tím nevysloveným slovem, na které Debora právě myslela – z toho, co doktorka řekla, vycházelo světlo, jakési světlo, jež svítilo zpět na mnoho místností z minulosti. Na domov, školu a na všechny ty ordinace neustále opakující radostné obvinění: NIC TI NENÍ! Debora věděla celá léta, že jí něco je – něco velice vážného, ještě horšího, než mohly naznačit ty chvíle slepoty, úporné bolesti, zchromlosti, hrůzy a neschopnosti cokoli si zapamatovat. Vždycky jí říkali: „Nic ti není, kdybys jen...“ Tady bylo konečně ospravedlnění všeho hněvu ve všech těch ordinacích.\nDoktorka se zeptala: „Na co myslíte? Vidím, že se vám trochu uvolnil obličej.“\n„Myslím na rozdíl mezi přečinem a zločinem.“\n„Obžalovaný prohlašuje, že se cítí vinen, že nemá nějakou akutní -itidu, a přijímá výrok poroty, která ho shledává vinným zcvoknutím prvního stupně.“\n„Možná druhého stupně,“ řekla doktorka a pousmála se. „Nikoli zcela dobrovolným ani zcela předem promyšleným.“\nDebora si náhle připamatovala obrázek rodičů, stojících velmi osamoceně a zároveň spolu na druhé straně zamčených dveří z netříštivého skla. Tohle nebylo připravené s rozmyslem, ale víc než trochu se zlým úmyslem.\nDebora si uvědomila, že sestra ve vedlejší místnosti přechází, jako by jim chtěla dát najevo, že čas vypršel.\nDoktorka řekla: „Jestli budete souhlasit, sejdeme se znovu a začneme si povídat, protože jsem přesvědčená, že když budeme my dvě spolupracovat jako čert, dokážeme nad tím vyzrát. Především vám chci znovu zopakovat, že z vás nebudu tahat žádné symptomy ani nemoci proti vaší vůli.“\nDebora se vyhnula jakémukoli závazku, ale povolila své tváři velmi opatrné „ano“ a doktorka to viděla. Vyšly z pracovny a Debora se úporně snažila chovat se tak, jako by byla někde jinde, a strojeně dávala najevo nezájem o tohle místo a tuto osobu.\n„Zítra ve stejnou dobu,“ oznámila doktorka sestře i pacientce.\n„Nemůže vám rozumět,“ upozornila ji Debora. „Charón mluvil řecky.“\nDoktorka Friedová se maličko zasmála a pak její tvář opět zvážněla. „Doufám, že vám pomůžu, abyste jednoho dne viděla tenhle svět jinak než jako styxské peklo.“\nObrátily se a odešly. Charón v bílé čepičce a pruhované uniformě vedl převáženého ducha k uzavřenému oddělení. Doktorka Friedová je pozorovala, jak jdou zpátky k velké budově a pomyslela si: Někde v té předčasné vyspělosti a hořkosti a někde v té\nnemoci, jejíž hranice jsem dosud nedokázala určit, leží skrytá\nsíla. Je tam a funguje; ozvala se v tom záblesku úlevy, když vyšla\nbez obalu najevo skutečnost o nemoci, a nejvíc v „pokusu o se\nbevraždu“, v tom volání němého o pomoc, a v troufalém a dra\nmatickém prohlášení – jaká dělávají dospívající mladiství a ti\nnemocní, kteří stále ještě bojují –, že hra i přetvářka skončily.\nSkutečnost této duševní nemoci vyšla teď najevo, ale choroba\nsama má stále kořeny ukryté tak hluboko, jako je doběla rozžha\nvené jádro vulkánu, jehož svahy maskuje lesní zeleň. Kdesi, do\nkonce i pod samotným vulkánem, se ukrývá semínko vůle a síly.\nDoktorka Friedová si povzdechla a vrátila se ke své práci.\n„Tentokrát... kéž bych to jen dokázala probudit, diesmal, oh\nmein Gott!“ povzdechla si, aniž si všimla, že se uchýlila k mateř\nuzy Blauová přijala vysvětlení o škole pro rekonvalescenty\ndocela dobře; když to Esther oznamovala svým vlastním ro\ndičům, snažila se proměnit nemocnici v zotavovnu, ale oni se nenechali oklamat a zuřili.\n„Má hlavu úplně v pořádku. To děvče má zdravý rozum,“ rozčiloval se taťka. (Od něj to byla ta největší poklona.) „Jde jen o to, že když se rozdával rozum, jedna generace v téhle rodině vyšla naprázdno a všechen rozum pobrala ona. Je po mně, je to moje krev. Vy všichni táhněte k čertu!“ A odešel z pokoje.\nEsther v příštích dnech snažně prosila, aby ji v jejím rozhodnutí podpořili, ale teprve když její starší bratr Claude a sestra Natalie – rodinní oblíbenci – před mamkou a taťkou připustili, že to je asi třeba, starý pán přece jen poněkud polevil, neboť Debora byla ze všech vnoučat jeho největší miláček.\nJacob doma mlčel, ale s tím, co spolu s Esther udělali, se nesmířil. Dvakrát navštívili doktora Listera a Jacob mu naslouchal a snažil se nechat se ukolébat v přesvědčení, že udělali správnou věc. Na přímé dotazy musel se vším souhlasit, všechna fakta se ho snažila přesvědčit, aby říkal „ano“, jenže stačilo, aby se jen na kratičkou chvilku poddal svým pocitům, a celý jeho svět se opět rozezvučel obavami. Když se s Esther hádali, klíčový problém zůstával nevyslovený, což po sobě zanechávalo ovzduší nevyjádřené hořkosti a obviňování.\nKoncem prvního měsíce přišel z nemocnice dopis, který se velice obecně zaobíral tím, co Debora dělá. „Dobře se přizpůsobila nemocničnímu řádu i lékařům a ošetřujícímu personálu, zahájila terapii a může chodit na procházky do areálu léčebny.“ Esther z tohoto nezávazného dopisu vytěžila každý záblesk naděje, znovu a znovu ta slova pročítala, zvětšovala každý pozitivní ná\n28 znak a každou poznámku si vyložila tak, aby vrhal co nejzářivější obraz.\nUsilovně se snažila odstranit Jacobovy i taťkovy pocity a své argumenty si cvičila před zrcadlem. Byla přesvědčená, že taťka si kdesi v nitru uvědomuje, že jejich rozhodnutí nebylo nesprávné, že jeho hněv vůči Debořině hospitalizaci je jen výrazem zraněné pýchy. Esther viděla, jak její dominantní, hbitý, neklidný a brilantní otec-přistěhovalec nyní projevuje známky ústupnosti; jen jeho jazyk byl stejně ostrý jako dřív. Chvílemi se jí dokonce zdálo, že s tím, jak Debořina nemoc dospívá k okamžiku, kdy bude třeba učinit zásadní rozhodnutí, celé snažení a smysl jejich životů se nutně musí podrobit důkladnému zkoumání. Jednou v noci se náhle zeptala Jacoba: „Do jaké míry za to můžeme my? Co strašného jsme provedli?“\n„Co já vím?“ odpověděl. „Copak bych byl něco takovýho dopustil, kdybych to byl věděl? Zdálo se, že má dobrý život – moc dobrý život. Teď říkají, že neměla. Poskytovali jsme jí lásku i útěchu. Nikdy se nemusela bát zimy ani hladu...“\nA Esther si pak připomněla, že Jacob má také přistěhovaleckou minulost; zažil zimu, mokro, hlad i pocity cizince. Jak se asi musel zapřísahat, že své děti ochrání před těmito bestiemi! Natáhla chlácholivě ruku k jeho paži, ale Jacob jí maličko uhnul.\n„Je snad něco víc, Esther? Je něco víc?“\nNedokázala odpověděl, ale příštího dne napsala do nemocnice dopis s dotazem, kdy mohou přijet na návštěvu a setkat se s ošetřující lékařkou.\nJacob byl rád, že napsala, a čekal; každý den hledal v došlé poště odpověď, zatímco taťka jen pohrdavě zasupěl: „Co od nich čekáš – že ti přiznají, že to byl omyl? Na světě je plno oslů. Proč by ausgerechnet tam bejt neměli?“\n„Nesmysl!“ vybuchl Jacob, daleko hněvivěji, než jak kdy s tchánem mluvil. „Doktoři zachovávají lékařskou etiku. Jestli zjistí, že to je omyl, nechají nás, abychom si ji okamžitě odvezli domů.“\nEsther si uvědomila, že stále čeká na změnu diagnózy, na zázrak, na to, že se zamčené dveře otevřou dokořán, film loňského života se rozběhne pozpátku a všichni se budou smát tomu, jak směšně život funguje – pořád zpátky a zpátky, dokud se celý neodžije a nesmaže. Náhle jí bylo Jacoba hrozně líto, ale nemohla ho nechat, aby si dál myslel, že ona chce jet do nemocnice právě z tohoto důvodu. „Chtěla jsem mluvit s lékaři – vyptat se jich – no prostě, náš život se změnil... a jsou určité věci, které Debora možná ani neví a které nás vedly k tomu, že jsme udělali to, co jsme udělali. Všechno to mělo svoje důvody, které by ani veškerá naše dobrá vůle nedokázala změnit.“\n„Žili jsme prostě. Žili jsme dobře. Žili jsme důstojně.“ Řekl to a na prosto tomu věřil; Esther viděla, že něco z toho, co předtím říka la, se odrazilo v něm i v jejich vzájemném vztahu, jak předtím, než se vdala, tak po svatbě, kdy měla změnit svou loajalitu, a neudělala to. Teď by mu ublížit nedokázala. Stejně by to k ničemu nebylo; tolik z toho zápasu už patřilo minulosti. Pro každého kromě Debory to je vyřízená záležitost a kdoví, co to pro ni vlastně znamená?\nA občas, v prvních měsících, nastala období klidu, dokonce štěstí. Suzy, která byla doma sama, začínala být samostatnější, a Jacob si uvědomil, i když to popíral, že předtím, než Debora odešla, už dlouho chodil jako po špičkách a v hrůze se choulil před něčím nepojmenovaným.\nJednoho dne se dovnitř nahrnula parta Suziných kamarádů a kamarádek ze školy; smáli se, trousili vtípky, a Esther je bez rozmýšlení pozvala všechny na večeři. Suzy zářila, a když odešli, Jacob si dobromyslně povzdechl: „Ty děti jsou děsný! To jsme byli taky takoví? Ta maličká s tou čepicí!“ Smál se a přistihl se při tom, že se skutečně baví. Řekl: „Můj Bože – dneska večer jsem se ale nachechtal. Takovou legraci jsem nezažil ani nepamatuju!“ A pak: „Je to už opravdu tak dlouho? Celý léta?“\n„Ano,“ přisvědčila, „už je to tak dlouho.“\n„V tom případě je možná pravda, že byla... nešťastná,“ znejistěl při pomyšlení na Deboru.\n„Nemocná,“ opravila ho Esther.\n„Nešťastná!“ vykřikl Jacob a odešel z pokoje. O pár minut později se vrátil. „Jenom nešťastná!“ opakoval.\n„Tvoji rodiče píšou, že by rádi přijeli na návštěvu,“ oznámila do k torka Friedová. Seděla za těžkou železnou padací mříží z 12. století, která je dvě, podle zjištění Debory, občas odděluje. Padací mříž byla tentokrát zdvižená, nebylo ji vidět, ale když se doktorka zmínila o rodičích a o návštěvě, Debora náhle zaslechla těžké zaskřípění – a už mříž visela mezi nimi.\n„Co je to?“ zeptala se doktorka, která neslyšela řinčení spouštěné mříže, ale všimla si jeho důsledků.\n„Já vás vlastně nevidím ani neslyším,“ odpověděla Debora. „Jste za bránou.“\n„Zase ta tvoje středověká brána. Víš, v těchhle bránách bývají taky dveře. Co kdybys otevřela dveře?“\n„Dveře jsou taky zamčené.“\nDoktorka pohlédla na popelník. „To ale ti tvoji stavitelé nemůžou být moc chytří, jinak by přeci do svých opevnění nenadělali vedlejší vchody, které pak nedokážou otevřít.“\nDeboru naštvalo, že si doktorka bere její soukromé věci, svévolně s nimi zachází a používá je ke svým cílům. Mříže před doktorkou houstly. Tichý hlas s cizím přízvukem za kovovou stěnou stále slábl a slábl, až přešel do úplného ticha. Poslední slova zněla: „Chceš, aby přijeli?“\n„Chci, aby přijela matka,“ řekla Debora, „ale on ne. Nechci, aby za mnou chodil.“\nJejí slova ji samotnou překvapila. Věděla, že je myslí vážně, že jsou nějak důležitá, jenže nevěděla proč. Po mnoho let už jí vycházela z úst slova a její mysl si přitom nemohla vzpomenout, že by k tomu dávala pokyn. Někdy se jí jen letmo dotkl nějaký pocit. Ten pocit dostal hlas, ale logika v pozadí, podle níž lze svět pře\nsvědčit, zůstávala němá, a tak Debora ztratila důvěru k vlastním přáním. V důsledku toho je bránila ještě zaslepeněji. Věděla, že součástí jejího nynějšího pocitu je potěšení z toho, že má moc odměňovat a trestat. Otcova láska k ní byla její zbraní proti němu, ale Debora si byla vědoma – i když se to velice obtížně vyjadřovalo –, že jeho lítost a láska jsou pro ni teď nebezpečné. Věděla, že tahle nemocnice je pro ni dobrá. Věděla také, že by tuto skutečnost nedokázala obhájit, že by nedokázala vyjádřit, proč skutečně patří právě sem. Když se uváží její vlastní němota a výmluvnost zámků a závor, Jacoba by mohla zdrtit ta hrůza a smutek, které v něm spatřila tehdy, když ji sem přivezli. Třeba by se rozhodl, že s tímhle „uvězněním“ skoncuje. Ženy na oddělení neklidných pacientů neustále kvílejí a ječí. Některá z nich by mohla vychýlit rovnováhu špatným směrem. Tohle všechno Debora věděla, pouze to nedokázala vyjádřit. A také tu byl ten pocit vlastní moci.\nViděla, jak se doktorčina ústa pohybují, a představovala si, že chrlí otázky a různá obvinění. Začala padat, odcházela s Anterrabaem jeho ohněm rozbitou tmou do Yru. Tentokrát byl pád dlouhý. Dlouho byla naprostá tma a pak šeď, viděná pouze v páskách přes oči. Tohle místo zná; je to Jáma. Tady sténali a křičeli bozi a Kolekt, ale ani jim nebylo rozumět. Doléhaly sem i lidské zvuky, ale ty byly bez významu. Svět se sem vnucoval, byl to však svět roztříštěný a nepoznatelný.\nKdyž byla jednou v minulosti v Jámě, dostala vyhubováno, neboť přestože viděla sporák a vařící vodu, jejich účel a podoba neměly žádný význam. Význam sám se stal nepodstatný. A v Jámě samozřejmě neexistoval strach, protože ani strach neměl význam. Někdy dokonce zapomínala i angličtinu.\nHrůzy Jámy byly nejhorší ve chvílích, kdy se z ní Debora vynořovala, kdy se jí vracela vůle, duševní neklid a pocit potřeby významu, před návratem významu samotného. Jednoho dne (také ve škole) vystoupila z Jámy a učitelka zrovna ukazovala na nějaké slovo v jejím sešitě a ptala se: „Co je to... tohle slovo?“ Debora se\n32 zoufale snažila dostat z toho bílého pozadí a černých čar a křivek něco srozumitelného. Nic. Veškeré síly vydala na to, aby si připamatovala angličtinu natolik, že ze sebe dokázala dostat: „Cože?“ Učitelka se zlobila. Chce ze sebe dělat tajtrlíka? „Co je to za slovo?“ Nic. Nedokázala z těch čar a teček na bílém podkladu vytěžit ani kousíček skutečnosti. Někdo se vzadu zahihňal a učitelka, očividně ze strachu, aby neotřásla svou autoritou, odešla od němé Debory a zmizela v šedi. Přítomnost se stala ničím; svět ničím.\nA teď, v pracovně doktorky Friedové, hrůza spojená s vynořením ještě nezačala. Debora byla pořád ještě hluboko v Jámě a není přece důležité, jestli tam je jazyk či význam, nebo dokonce světlo.\nEsther Blauová dychtivě roztrhla obálku, a když si dopis přečetla, byla nejdřív zmatená a pak se rozhněvala. „Že prý chce, abych přijela, ale doktorce řekla, že chce, abych tentokrát přijela sama.“ Snažila se to Jacobovi zmírnit tím, že nepoužila slova, která byla v dopise: „... nechce se setkat s panem Blauem.“\nJacob odpověděl: „Dobrá, zajedeme tam, na chvíli se na ni podíváme, a když potom bude chtít, můžete si zůstat spolu samy.“\nEsther trochu přitvrdila. „Víš, Jacobe, oni si myslí, že kdybychom přijeli oba dva, bylo by to pro ni v tuto chvíli příliš. Můžu tam zajet sama autem nebo vlakem.“\n„Nebuď blázen,“ usadil ji. „To je nesmysl. Pojedu.“\n„To není nesmysl,“ namítla. „Jacobe, prosím tě –“\nVzal dopis ze stolu, přečetl si ho a nejdřív dostal vztek spíš na manželku, která se to před ním snažila zamaskovat a ušetřit ho, než na samotná slova dopisu. „Kdo si myslí, že je!“\n„Je nemocná, Jacobe – říkala jsem ti to – doktor Lister ti to říkal.“\n„Dobrá!“ přikývl. „Dobrá.“\nHněv nyní ustoupil pocitu ublíženosti. „Sama jet nemůžeš. Odvezu tě tam a nebudu se ukazovat. Když si to rozmyslí, můžeme se setkat.“\n„Samozřejmě.“ Esther věděla, že se opět vzdává. Celou cestu bude pod tlakem z obou stran, ale musí Jacoba nechat, aby to pro ni udělal. Třeba si tam bude moci promluvit s ošetřující lékařkou, a to ho uklidní. Vstala, vzala mu dopis a doufala, že cestou se bolest z jednoznačného odmítnutí otupí.\nKdyž šla dopis uložit do ložnice, slyšela, jak si Suzy povídá po telefonu s nějakou kamarádkou. Říkala: „Ale já nevím... tohle prostě nemůžeš naplánovat... říkala jsem ti to. Moje sestra Debbie je moc nemocná. Ne... Dostávají lékařskou zprávu každý měsíc. Ne... v tom to není. Jde o to, že když ta příští bude špatná, nebudou mít chuť tady něco pořádat... Jistě. Tak jo, dám ti vědět, jestli to půjde.“\nDo Estheřiny hlavy náhle vskočil bezmocný hněv a na okamžik jí zaplanul v očích. Debora! Co nám to ta Debora všem provedla!\noktorka Friedová přijala Esther ve své slunné pracovně plné\nnepořádku. Pro lékařku bylo důležité vědět, zda dívčina\nmatka bude při léčbě spojencem nebo protivníkem. Mnoho rodičů říká – a dokonce si to i myslí –, že chtějí pro své děti pomoc, jen aby tím ukázali, ať už nenápadně či přímo, že děti jsou součástí tajného plánu jejich vlastní záhuby. Samostatnost dítěte je pro labilní rovnováhu některých rodičů příliš velkým rizikem. Podle Estheřina bezvadného zevnějšku doktorka Friedová usoudila, že je to žena inteligentní, znalá světa a přímá. Viděla v ní také jakousi nezdolnost, která způsobovala, že její úsměv byl poněkud tvrdý. Jak spolu ty dvě urputné mysli musely celá léta bojovat!\nUsadily se v pohodlných křeslech, doktorka trochu těžce dýchala a při pohledu na Estheřiny nádherné šperky se cítila poněkud ošuntěle. Znovu si ji důkladně prohlédla. Ta žena je duševně zdravá: přijímá těžké tresty, které život přináší, stejně jako se umí radovat z jeho darů. Její dcera nikoli. V čem je ten rozdíl, na který je třeba přijít?\nMatka se rozhlížela po ordinaci: „To sem – sem Debora dochází?“\nNa pracně vyrovnané tváři se ukázala úleva. „Je to tu příjemné. Žádné... mříže.“ Ve snaze po uvolněné samozřejmosti ze sebe to slovo vypravila s tak usilovným vypětím, že sebou doktorka málem trhla.\n„Zrovna teď na tom skoro nezáleží. Nevím, jestli mi věří natolik, aby tu místnost viděla takovou, jaká ve skutečnosti je.“\n„Může se uzdravit? Tolik ji miluju!“\nJe-li tomu tak, pomyslela si doktorka Friedová, pak ta láska podstoupí těžkou zkoušku v tom, co je všechny čeká. Odpovědě\nla: „Jestli se má uzdravit, budeme muset být všichni trpěliví a pracovat jako diví.“ Ten hovorový výraz zněl při jejím přízvuku divně. „Bude muset vynaložit obrovské množství energie, aby potlačila pudovou touhu po bezpečí... a tak ji možná uvidíte unavenou a ne tak upravenou, jak by měla být. Dělá vám v něčem obzvlášť velkou starost?“\nEsther se pokoušela uspořádat myšlenky. Na úvahy o zlepšování Debořina stavu bylo skutečně moc brzy; problém spočívá v něčem jiném. „Víte – celou tu dobu teď... celou tu dobu v jednom kuse přemýšlíme, jak a proč se to mohlo stát. Dali jsme jí tolik lásky! Slyšela jsem, že tyhle nemoci bývají způsobeny minulostí člověka a jeho dětstvím. A tak celou tu dobu přemýšlíme o minulosti. Lámu si s tím hlavu já i Jacob, celá rodina se tím trápí, ale ať děláme, co děláme, na žádnou příčinu přijít nedokážeme. Je to prostě bez příčiny, a proto je to tak hrozné.“\nMluvila hlasitěji, než chtěla, ve snaze přesvědčit křesla, stolky, doktorku, celý ústav s jeho mřížemi i těmi křičícími lidmi, kteří tu určitě jsou z jiných příčin... určitě z jiných.\n„Příčiny bývají příliš velké, než aby je člověk dokázal postřehnout všechny najednou nebo aby vůbec viděl, jaké skutečně jsou, ale můžeme vyjádřit své vlastní pravdy a své vlastní příčiny. Povězte mi, co víte o Deboře a o sobě – tak, jak to vidíte vy.“\n„Nejspíš bych měla začít svým vlastním otcem.“\nTaťka pochází z Lotyšska. Měl koňskou nohu. Tyhle dvě věci o něm vypovídaly svým způsobem víc než jeho jméno či povolání. Přišel do Ameriky jako mladý muž, chudý a chromý cizinec, a k novému životu přistupoval jako k nepříteli. V hněvu se vzdělával; v hněvu se pustil do obchodování, zkrachoval, pak uspěl a nadělal bohatství. Vybaven svým bohatstvím a hněvem zakoupil nádherný dům ve staré čtvrti obývané lidmi, kteří zdědili bohatství už po dávných předcích. Jeho sousedé měli přesně to chování, které obdivoval; jenže oni na oplátku pohrdali jeho náboženstvím, cizím přízvukem i způsoby. Postarali se o to, že tam jeho žena a děti žily bídný život, ale on je poslal do horoucích\n36 pekel všechny – sousedy, manželku i děti, poslal je tam hrubými slovy své úděsné minulosti. Bylo mu jasné, že skutečná trofej nebude patřit jemu, ale jeho potomstvu, vzdělanému, mluvícímu bez cizího přízvuku a zušlechtěnému. Nadávky v lotyštině a jidiš, které se děti naučily, když je chovával na klíně, se snažil zjemňovat soukromými hodinami snobské francouzštiny.\n„V roce 1878,“ vyprávěla Esther, „se dcery šlechticů učily hrát na harfu. Vím to, protože jsem musela na hodiny hry na harfu chodit, přestože hraní na tenhle nástroj už dávno vyšlo z módy, přestože jsem to nenáviděla a přestože jsem k tomu neměla vůbec žádné vlohy. Když jsem někdy hrávala, taťka pajdal po pokoji a mumlal ke svému šlechtici: ,Teď se kruci dívej – to jsem já, ten malej kripl!‘“\nTaťkovy „americké děti“ vyrostly s vědomím, že veškerá jejich hodnota, vznešenost, kultivovanost a úspěšnost je jen něco vnějškového. K tomu, aby zahlédly svou skutečnou cenu, jim stačilo podívat se do očí sousedům nebo vyslechnout taťkovy poznámky, když byla studená polévka nebo když se nápadník opozdil. Pokud jde o nápadníky, ti měli také pomáhat třímat prapor; sami měli být hrdými korouhvemi slavných rodů, symboly společného triumfu, jako tomu bylo mezi příslušníky šlechty ve staré vlasti. Jenže svéhlavá Esther si zvolila nápadníka, jehož původ naprosto nesplňoval očekávání rodiny. Byl to bystrý chlapec, zdvořilý a příjemný; musel však ještě dokončit účetnickou školu a jeho rodina byla „banda ničemnejch žebráckejch přistěhovalců“, patřila tudíž ke společenským vrstvám hluboko pod úrovní Esther, hluboko pod vysněnými představami. Hádali se a rvali a taťka nakonec pod vidinou Jacobových vyhlídek ustoupil. Natalie se už předtím provdala natolik dobře, že si rodina tentokrát mohla dovolit riskovat. Brzy byly obě mladé manželky těhotné. Taťka se začínal vidět jako zakladatel dynastie.\nA ke všemu byla Estheřina dcerka plavovlasá! Jedinečná, úchvatná, neskutečná blondýnka se světlou pletí. Byla Estheřiným vykoupením z tajné izolace a pro taťku ztělesňovala koneč\nnou odvetu dávno zemřelému venkovskému šlechtici a jeho plavovlasým dcerám. Tahle pojede ve zlatém kočáře!\nEsther si pak připomněla období hospodářské deprese a strach, který všude roztáhl svůj příkrov. Byl to strach a – Esther tápala po slově, které by nejlépe vystihlo představu oněch let – neskutečnost. Jacob vstoupil do pracovního života ve chvíli, kdy se nabídka pracovních příležitostí ocitla úplně na dně. Účetnické práce, které se zapřisáhl brát, aby si zasloužil Esther za manželku – nudné a jednotvárné, zbytky, které druzí odhodili –, ty prostě nebyly. Na každý sloupec číslic čekalo sto mozků, stejně hladových a stejně vzdělaných jako on. Přesto bydleli v jedné z nejlepších nových čtvrtí. Dcery dynastie musely žít dobře a taťka platil všechny jejich účty. Debora se narodila do ručně háčkovaných krajek – byl to dědičný majetek nějakého slavného evropského rodu smeteného revolucí. Zmocnit se starého praporu bylo lepší než tkát nový a nádherné čapky sloužící při jízdě kočárem, které Debora nosila na vycházky, kdysi zdobívaly hlavu nějakého prince. Přestože venkovanova minulost prožitá v zablácené vesnici byla už vzdálená celou jednu generaci, v tom venkovanovi stále dřímal venkovanský sen: nejen být svobodný, ale svobodně se honosit šlechtickým titulem. Požadoval od Nového světa víc, než aby jen zahladil hořkosti Starého světa. Jako ateista, který říká Bohu: „Neexistuješ a já Tě nenávidím!“, taťka neustále hlasitým křikem do hluchého ucha minulosti popíral její existenci. V dobách, kdy Jacob vydělával patnáct a později dvacet dolarů týdně, Debora měla dvanáctero ručně vyšívaných hedvábných šatiček a německou chůvu.\nJacob ji nemohl uživit. Po krátkém čase se přestěhovali zpět do rodinného domu, kde je obklopila nová generace sousedského opovržení. I jako zajatkyně své vlastní minulosti Esther viděla, že Jacob je nešťastný, protože přijímá milodary od muže, který jím pohrdá, jenže ze strachu stranila tiše a důsledně otci proti manželovi. Tehdy to vypadalo, jako by skutečnost, že má Deboru, dávala její loajálnosti za pravdu. Jacob se do dynastie přiženil,\n38 ale Debora – zlatá, dary zahrnovaná Debora – stále usměvavá a spokojená, byla osou, kolem které


3.9 of 7 votes\nRáno se proberu, bolehlav jak svině. Svý problémy topíme zásadně ve víně. Vycházim ze síně za novym dnem. Slunko svítí do ksichtu, je mi fakt hej. Zcela oslepen, omámen tim snem, lámu se v pase a bliju na zem.\nCo osud nechtěl, jak bliju na placku, mašíruje si to kolem partička nácků. Dojdou až ke mně: “Co čumíš fracku?” Jenom se uchechtnu a schytám facku. Nejspíš si myslej, že to bylo osobní. To je těm kreténům vážně podobný. Chytnou mě, dotáhnou ke kraji ulice, mučej mě mrdkou, co pouštěj do palice – prej co si o tom myslim – Sorry bro, já radši hip-hop, ne vyholený hlavy, ale kapuce, čepice, žádná bílá síla, láska každýho jedince….Jen co to uslyšel, sáhl jsem si na strop, před vočima hvězdy, jak do žeber mě nakop.\n(ref:) Drsnej jako smirgl, vostrej jako břitva. Hele, banda Poláků, nechť začne bitva…a nechť začne bitva.\nV hlavě, jak na ní, má pěkný hovno. Těmhletěm hovadům fakt neni rovno. Koukni se na to, je to lehká rovnice: nácek plus sirky rovnaj se Lidice. Zmrda nemá nikdo rád, nemá šmrnc a styl. Až jednou zkape nevšimneš si, že vůbec někdy byl. Prožil život bez přátel, bez lásky, každej by mu nejradši dolámal pracky. Až chytí raka, syfla do prdele, operovat ho bude chtít tak leda Mengele.\nNo dávej si na ty holý hlavy bacha, ti nepřišli z Comptonu, ale straight outta Dachau. Nacionalismus a koncentrační tábory, po večerech sleziny a do porna nábory. Výbory a petice na ochranu rasy, a přitom jsou to oni, kdo společnost prasí. Vypadni do píče, nemůžu tě tu vidět. Za svoje názory měl by ses kurva stydět. Vždyť celá ta myšlenka je zkurvenej fail. Tak tam nahoď zpátečku a sieg fucking hail!\nŽe začal jsem se hádat, to neměl jsem moc štěstí, komu dojdou argumenty, používá pěstí. Možná si slyšel zvěsti, že jsem pěknej vůl. Nedokážu jentak stát jako v plotě kůl. Tak jsem na něj zařval, už zmalovanej jako Marilyn,: ” Vole, to víc neumíš? Dělej, přidej na plyn!” Pak se na mě vrhla celá jeho banda a pro mojí prdel začla ta pravá sranda. Domů jsem se vrátil až druhýho rána, a co si budem namlouvat, už zvonila mi hrana…\nOd tý doby, když jdu ven, vždycky džíny, kapuce. Vyjebanej mikrofon a “dýgl” pěkně poruce. Jak vidím hákáč na ruce, tak střílim na potkání. Za stání, za běhu od rána do stmívání. Až mě potkáš, ještě rád vezmeš si na hruď hvězdu a pokusíš se splynout s davem na židovskym sjezdu.


Marek Vašut - Půvabná dcera Karla Vágnera dostala luxusní kšeft. Odmítla kvůli němu i Karla Gotta - Super.cz\nTereza u plakátu luxusního plesu. Foto: hermina.cz\n23. února 2012 7:29\n"Ten den jsem měla vystupovat na koncertu s Karlem Gottem (✝80), ale podařilo se mi včas se omluvit," svěřila Super.cz Tereza, která 9. března zazpívá nejznámější árie z muzikálu Fantom opery, který se v Česku dosud neuváděl. "Budu se vlastně prolínat celým večerem a objevím se i jako moderátorka vedle Marka Vašuta (61)," upřesnila Tereza, kterou teď čeká hlavně účinkování v muzikálu Bídníci.\n"Ples by měl být v dobových kostýmech z doby krále Ludvíka XIV. Tak jsem sama zvědavá, jak mi to bude slušet," smála se zpěvačka, která je ovšem na historické kostýmy zvyklá. Nosí je i jako Cosetta právě v Bídnících. "S kolegou z divadla GoJa Music hall budu zpívat i duet z Fantoma, ale jméno ještě neprozradím," dodala. Je ale pravděpodobné, že se bude jednat o Mariana Vojtka.\nMezi pozvanými by neměly být klasické celebrity, které se v Česku na obdobných akcích objevují, ale hosté mnohem vzácnější. V kuloárech padlo i jméno Pippy Midleton. ■\nTereza u plakátu luxusního plesu. ■\nPles bude v maskách, škraboška je povinná. ■\nTereza Vágnerová s realizačním týmem plesu. ■\nTereza jako romantická nevěsta v muzikálu Bídníci. ■\nTereza hraje Cossetu. ■\nTereza Aster Vágnerová s kolegou Pepou Štágrem v GoJa Music hall. ■


TP-Link představuje řešení OneMesh™ pro snadné budování domácích Wi-Fi sítí - electropiknik.cz\n•\tRozšiřuje duální Wi-Fi pásmo v celém domě, aby se odstranily mrtvé Wi-Fi zóny.\n•\tVytvoří síť Mesh připojením k routeru OneMesh pro bezproblémové pokrytí celého domova.\n•\tPro stabilnější bezdrátový provoz funguje v pásmu 2,4 GHz (300 Mb/s) a 5 GHz (867 Mb/s).\n•\tInteligentní signální světlo pomáhá najít nejlepší umístění pro optimální pokrytí Wi-Fi, a to zobrazením síly signálu.\n•\tStisknutím tlačítka WPS můžete snadno nastavit síť Mesh, kterou můžete jednotně spravovat z aplikace Tether nebo Web UI.\n•\tSpolupracuje s libovolným Wi-Fi routerem nebo bezdrátovým přístupovým bodem.


Poslání a základní hodnoty Fedory :: Fedora Docs\nPoslání a základní hodnoty Fedory\nJak získám software?\nStáhněte si jednu z edicí Fedory, vhodnou pro váš laptop/stolní počítač, server nebo kontejnery, na Získejte Fedoru, nebo objevte další možnosti v Labs, Spinech, ARM a Odkazech na alternativní verze.\nVše je open source a svobodný software — vše je nejen bezplatné, ale vše lze také sdílet, kombinovat a upravovat.\nO čem všem je Fedora?\nProjekt Fedora si představuje svět, kde má každý prospěch ze svobodného a open-source softwaru vytvořeného komunitami, které jsou nevylučující, vřelé a otevřeny novým myšlenkám.\nJako projekt chceme, aby každý mohl žít ve světě svobodného a open-source softwaru; uživatel by měl mít kontrolu nad svojí výpočetní technikou. Nestačí nám však pouze, aby takový software existoval, čekal na využití. Musí být přístupný a použitelný. Taková vize rovněž odráží náš komunitní přístup – hodnotu "Přátelé". Fedora není o bitech a bajtech. Fedoru tvoří naši lidé a chceme, aby toto prohlášení zahrnovalo naši vizi zdravé komunity.\nFedora vytváří inovativní platformu pro hardware, cloud a kontejnery, která pomáhá softwarovým vývojářům a členům komunity vyvíjet řešení přizpůsobená jejich uživatelům.\nVěříme, že každý, kdo přispívá, by měl respektovat druhé. Vytvořením prostředí pro konstruktivní příspěvek jsme schopni efektivně a úspěšně porovnávat a připomínkovat různé nápady, abychom nalezli nejlepší řešení pro pokrok a zároveň rozvíjeli velikost, různorodost a sílu naší komunity.


Heroal 065 | Okna Intos, s.r.o.\nKBE – dveřní systém\nREHAU Classic Design\nREHAU PROFI Line\nStředisko a sídlo Praha\nHeroal 065\tHeroal – hliníkový profilový systém se hodí pro v‘echny druhy staveb, ať se už jedná o velké průmyslové a administrativní budovy nebo rodinné domky, zimní zahrady, či jen zastře‘ení vchodů, prosklená zádveří a závětří nebo světlíky.\nProfilová řada 065 je hliníkový profilový systém pro tepelně izolovaná okna a dveře. Filozofie firmy heroal – neustálé dal‘í zdokonalování osvědčené nabídky výrobků s přihlédnutím k přání zákazníků a požadavkům trhu – to v‘e bylo při vývoji řady 065 důsledně převedeno do praxe.\nV‘echny profily profilové řady 065 jsou vyráběny z hliníkové slitiny AiMgSi 0,5 F 22. Termické oddělení profilů výrobce provádí použitím polyamidových vložek zesílených skleněnými vlákny. Tím je dosaženo optimální stability a přeru‘ení tepelného mostu. Opracování povrchu je možné i v izolovaném stavu, čímž je možné u‘etřit náklady na eloxování resp. povrstvení.\nPro zabudování běžných kování oken je u profilové řady 065 k dispozici drážka Euronut; dveře z této řady lze rovněž vybavit běžným dveřním kováním. Z profilové série 065 lze vyrobit v‘echny běžné modely oken a dveří – navíc nabízí firma heroal ve zvlá‘tním provedení dokonce i kruhové, segmentové a oválné oblouky.\nDíky možnosti využití tří vlastních lakoven je firma heroal schopna dodávat profily krátkodobě ve v‘ech barvách stupnice RAL, přičemž přímo ze skladu jsou nabízeny profily s barevným nástřikem povrchu RAL 9016 (bílá barva »verkehrsweiß«), hnědou barvou »heroalbraun « nebo s eloxováním E6/EV1, E6/C34.\nObzvlá‘tě kreativní tvůrčí nápady je možné uskutečnit nejen dostupností v‘ech barevných odstínů RAL, ale i možným dvoubarevným provedením profilů. Tím je vytvářen tvůrčí prostor, který Vám zajistí výhody na trhu a zlep‘í Va‘e ‘ance na odbyt.\nDveře z profilové řady 065 disponují tepelně izolovaným prahem, nastavitelným těsněním prahu, což je důležité při rekonstrukcích star‘ího domovního fondu, dále obíhajícím dveřním těsněním s vulkanizovanými tvarovanými hranami.\nKromě těchto výhod nabízí profilová řada 065 – jako ostatně v‘echny řady firmy heroal – díky inteligentní konstrukci uznávanou výhodu racionálního zpracování a logistiky.\nStavební hloubka: 65/75 mm\nProstup tepla: Uf = 2,1 W/(m2 × K)\nMožnost použití: do vý‘ky 100 m\nBezpečnost proti vloupání: EF 1 + 2\nPohledová ‘ířka rámu od 50 mm, okenního křídla od 33 mm, dveřního křídla od 85 mm\nDruhy otevírání Otočné okno\nposuvně sklopné (PSK)\nPři výrobě izolovaných hliníkových profilů klademe velký důraz na kvalitu izolačního můstku, který je na základě náročných požadavků na bezpečnost a pevnost velice stabilní, dle hesla: bezpečnost předev‘ím!\nPřeru‘ení tepelného mostu u izolovaných profilů je docíleno polyamidovým můstkem, který je vyztužen skleněnými a textilními přilnavými vlákny. Eurodrážka, kterou jsou na‘e okenní a dveřní profily vybaveny, umožňuje použití jekéhokoli kování běžně nabízeného na trhu. Vedle 12 mm drážky nabízí heroal také profily s 16 mm drážkou. To znamená značnou cenovou úsporu, ale i variabilnost vzhledu a použitelnost skrytého nebo nerezového kování.\nTechnické provedení výrobků odpovídá v‘em požadavkům, které vyplývají z norem DIN a EN a taktéž splňuje v‘echna související nařízení platná pro kovozpracující průmysl.\nCertifikáty od renomovaných, nezávislých zku‘ebních ústavů potvrzují vysokou kvalitu produktů heroal. Na požádání Vám rádi poskytneme výsledky testů a zkou‘ek. Je samozřejmostí, že je heroal certifikován dle ISO 9001.\nVeškeré heroal-profily pro výrobu oken dveří a fasád splňují aktuální požadavky na:\nvzhled, statiku, funkčnost a zabezpečení proti vloupání\npovrchovou úpravu a kombinovatelnost profilů mezi sebou\nochranu proti úniku tepla a proti hluku\nSystém těsnění: vysoká těsnost, oběžné těsnění pod sklo z venkovní strany, středová těsnění stříhaná na rovno s rohovým odlitkem nebo jako celek formou vulkanizovaného rámu, okenní křídlo s oběžným dorazovým těsněním\nOdvodnění: zajištění odvodnění lícujícími izolačními můstky, přesazené odvodnění v křídle, možnost také skrytého odvodnění rámu\nSystém tepelně izolačních můstků:\nspeciální profily proti zkroucení vlivem slunečního záření s patentovaným tvarem tepelně izolačního můstku\nprůmyslově vyráběné spojení hliníkových komor polyamidovým můstkem s lepícím provázkem zaji‘ťuje vysokou tepelnou izolaci\nCopyright © 2013. Všechna práva vyhrazena Web by MONOGRAPH.cz


Učitelské listy: 3.1.2017\nCo říká Tomáš Čakloš o pedagogických fakultách?\núterý 3. ledna 2017 · 0 komentářů\nOtevřeno je nezávislá studentská iniciativa založená roku 2015, která si klade za cíl změnit výuku na českých pedagogických fakultách. „Řekli jsme si, že to nebudeme další roky nečinně sledovat, když z vlastních zkušeností mimo fakultu víme, že kvalitní výchova a vzdělávání vypadá jinak. S opravdu kvalitní výukou a dobrými učiteli jsme se na fakultě setkávali jen vzácně. Přemýšleli jsme, co můžeme udělat, a došli k závěru, že je především potřeba o tom začít mluvit.\nZdroj: Šárka Kadavá: Tomáš Čakloš – Na pedagogických fakultách učí spousta lidí, kteří tam nemají co dělat, E15.cz 7. 12. 2016\nJe to obrovský problém, protože pedagogická fakulta je místo, kde se rozhoduje o budoucí kvalitě vzdělávání v českých školách – a tím pádem i o jakési úrovni celé společnosti,“ říká Tomáš Čakloš, student Masarykovy univerzity a předseda iniciativy Otevřeno. Jak konkrétně chtějí výuku změnit a jak hodnotí současný vzdělávací systém?\nCo přesně se vám na současné výuce nelíbí?\nPedagogická fakulta by měla připravovat budoucí učitele. Té opravdové přípravě na učitelství tam však není věnováno příliš mnoho pozornosti. Studium na pedagogické fakultě probíhá zpravidla tak, že máte dva aprobační obory, v rámci nich spoustu předmětů a pak tam je mimochodem ještě nějaký učitelský základ – často pochybné kvality ve formě masové přednášky pro 600 lidí. Tam slyšíme nějaké teoretické koncepty, které by třeba mohly být zajímavé, kdyby je někdo dokázal propojit s praxí.\nRealita na pedagogické fakultě spíš ale vede k tomu, že si student osvojí způsob, jak vypadá vzdělávání na univerzitě – frontální výuka na přednáškách, minimální aktivizace a taky pocit, že spousta věcí ani nemusí dávat logiku a smysl a stačí, když si je odsedíme. Řada studentů přitom ani nepočítá s tím, že by jednou šli učit – o to to horší pak je, když nakonec učit jdou. Nejsou dobře připraveni a kolikrát ani motivováni…\nJaký ohlas má vaše iniciativa v okruhu studentů?\nTo záleží na tom, s jakou motivací student na škole je. Na většině pedagogických fakult v téhle zemi před vznikem Otevřena nebyl žádný studentský spolek. Kdežto na filozofických nebo sociálněvědních fakultách jsou jich desítky. Je to často dáno tím, že ta škola je pro studenta školou vysněnou, a tak se tam angažuje. Na pedagogické fakultě skončí přednáška a většina posluchačů okamžitě vypadne hlavním vchodem.\nSpousta studentů není úplně motivována do takové činnosti, a pro nás je tak hodně velkým úkolem tyto studenty oslovit. Zároveň je tam samozřejmě nějaké množství studentů, kteří opravdu chtějí být učiteli nebo se nějak vzdělávání věnovat, a ty potom Otevřeno zajímá. Podařilo se nám to hned na začátku u několika desítek studentů, kteří dnes tvoří náš tým. Nicméně fakulty mají tisíce studentů, takže se stále snažíme. Občas je to těžké, takový proces chvíli trvá. Na první studentské akci, kterou jsme měli na brněnské pedagogické fakultě, přišlo jen pár lidí. Po pár měsících na akci v Olomouci přišly třeba dvě stovky. Je potřeba, aby se mezi nimi šířila informace, že existujeme, a také ideje, které se snažíme prosadit. Jsem v tomhle optimistický, jakkoliv vidím, že to je poměrně těžké.\nA co ohlas v řadách profesorů? Neberou to jako vzpouru? Jsou vůbec ochotni uznat, že stávající výuka nepřipravuje studenty na jejich pedagogickou kariéru tak, jak by měla?\nTady se ukázala hodně zajímavá věc. Nám jsou dost nakloněni lidé ve vedení fakult, třeba děkani – na ně naše kritika sice teoreticky míří nejvíc, protože jsou za danou fakultu zodpovědní, ale vzájemně se o tom bavíme a spolupracujeme. Vedení fakult ví, kde má svoje slabiny, co je třeba zlepšit a má pro to nějakou vizi, takže u nich je dialog docela plodný.\nNaši iniciativu naopak nepřijímají s nadšením vyučující, kteří jsou vzdáleni inovacím ve vzdělávání a často spíš hájí svou pozici, než aby se snažili něco rozvíjet. A tady si musíme hodně na rovinu říct, že na pedagogických fakultách učí spousta lidí, kteří tam nemají co dělat. Nejenže je špatná jejich výuka, ale i jejich celkový přístup – budoucím učitelům tak poskytují naprosto negativní vzor. Nejsou to úplné výjimky a to je problém. Naštěstí na fakultách učí i nezanedbatelné množství inspirativních vyučujících, kteří jsou nám často nakloněni…\nJak prakticky chcete dosáhnout lepšího vzdělávání pedagogů?\nJedna cesta je samozřejmá, ale přesto důležitá – budeme o tom mluvit. Protože když na fakultách ožije diskuse, tak nad tím lidé začnou přemýšlet a věci se dají do pohybu, i když s nimi třeba nebudeme hýbat my. Otevírání diskuse, ať už na půdě fakult nebo v mediálním prostoru, je strašně důležité. Pořádáme různé akce a debaty, zveme si učitele z praxe či odborníky a bavíme se o tom, jakým způsobem ty věci měnit.\nKromě toho se snažíme vyjednávat konkrétní změny, především na úrovni fakult, kde se scházíme s děkany, působíme v akademických senátech a snažíme se proměnit podmínky fungování, třeba skrz studentské oborové rady, ve kterých zasedají studenti jednotlivých oborů a baví se, co konkrétně by se dalo na jejich katedře dělat jinak. Podobným způsobem řešíme i samotný pedagogický základ studia. V Brně jsme se takhle podíleli na formování pedagogicko-psychologických předmětů, které tam v minulém roce prošly značnou reformou. Je to tedy především přímé prosazování změn na fakultách, ideálně na úrovni toho, co a jak se tam učí, se snahou co nejvíc posílit tu opravdovou učitelskou průpravu.\nTakže se hlavně snažíte dosáhnout větší praxe? Nebo jak by měla výuka na pedagogické fakultě vypadat?\nPedagogické fakulty by si v první řadě měly říct, že vzdělávají pedagogy. Tohle totiž evidentně ne všechny mají vyjasněné. Můžeme se tady bavit o konkrétních věcech, že je potřeba víc praxe, že je potřeba tohle a tohle. Ale my bohužel musíme jít trošku více na začátek. Jestli má fakulta vzdělávat pedagogy a ne historiky do archivu, pedagogická průprava musí dostat víc prostoru. Ale nestačí jen navýšit praxi a poslat studenty do škol na delší dobu, s praxí samotnou je potřeba pracovat. A o to se snažíme třeba skrze reflektivní semináře. To jsou předměty, na kterých se studenti navštěvující praxi baví o tom, co tam zažili, jak to mohli udělat lépe a propojují si to pod vedením lektora s nějakým teoretickým poznáním. To vnímám jako úžasný moment, ve kterém se koncentruje opravdové učení. Protože takhle přece učení funguje – mám nějakou zkušenost, kterou si zažiju a následně reflektuji, bavím se o ní s ostatními, snažím se jí porozumět a něco si z ní odnést. Když říkáme více praxe, tak to neznamená, že bojujeme proti teorii, ale že je chceme propojit. Na to klademe důraz…\nA kdyby se cesty uvolnily a nezáleželo by na pedagogickém vzdělání, měly by s prominutím pedagogické fakulty ještě smysl?\nUdeřila jste hřebík na hlavičku. Neboť zákon o pedagogických pracovnících, který předurčuje, že na základních a středních školách učí pouze absolventi pedagogických oborů, hraje velmi do karet pohodlnosti pedagogických fakult, které tak nejsou tlačeny ke konkurenceschopnosti – a kdyby to dnes bylo zcela otevřené, těžko by na trhu vzdělávání obstávaly.\nNemůžeme však říct, že je to problém a nic s tím nedělat, nechat to v tomhle zatuhlém stavu. Ano, když se to otevře, tak pedagogické fakulty mají existenční problém. Ne proto, že by se ztratil jejich smysl, ale proto, že často nebudou schopny ustát tu konkurenci, protože nedovedou zaručit kvalitní pedagogické vzdělání.\nMyslíte v současném stavu.\nAno. Když se to otevře a ředitel bude mít možnost vybrat si mezi řadovým absolventem pedagogické fakulty a člověkem, který je inspirující a zkušenou osobností, tak asi zvolí druhou možnost. Pedagogické fakulty potřebují zásadně pracovat na své kvalitě.\nV rámci fakult a jejich jednotlivých oborů se to pochopitelně liší. Obecně lze říct, že ty obory, které jsou více zaměřené na samotné vzdělávání a výchovu, jsou v tomhle lepší – to je případ učitelství pro první stupeň nebo oborů jako je speciální a sociální pedagogika, kde se už dnes setkáváme i s velmi nadějným pedagogickým vzděláním. Proč? Protože jsou zde motivovanější studenti i vyučující a je tu věnovaný patřičný prostor pedagogice – a tím není myšlen ten vědní obor, ale příprava na výchovně-vzdělávací činnost. Ale u dvouoborů pro druhý stupeň a střední školy je problém. Pokud se zde něco rychle a zásadně nezmění, čeká tyto obory dost velký odliv uchazečů, který ostatně vidíme už dnes, i přesto že jde o vyžadovanou kvalifikaci.\nFakulty mají paradoxně jedinečnou příležitost využít tuhle křečovitou situaci, která jim zaručuje monopol na trhu, k tomu, aby se zreformovaly, dokud je čas. Nesmí usnout na vavřínech a říct si: my máme navždy zajištěné studenty zákonem o pedagogických pracovnících, takže nemusíme nic dělat a můžeme vesele hnít. To když udělají, nastane jejich konec.\nKdyby se tedy pedagogické fakulty nacházely v nějakém ideálním stavu, tak by nebyla ohrožena jejich existence či smysl a bylo by tu stále něco, pro co by si je lidé vybírali?\nSamozřejmě. Když děláte něco kvalitně a má to smysl, tak většinou nemáte existenční problémy, protože je o vás zájem. A pokud to neděláte kvalitně, tak možná fungujete jen proto, že tu žádná jiná možnost není – tak jako v nynějším uzavřeném systému.\nJá věřím, že pedagogické fakulty smysl mají a mít budou – ředitelé sice občas zaměstnají výjimečnou osobnost i bez pedagogického vzdělání, ale pořád budou chtít, aby jejich učitelé měli nějakou pedagogickou průpravu. A je rozhodně žádoucí, aby zde existovaly instituce, které budou kvalitní učitelskou průpravu nabízet.\nHrozí spíš, že se systém rozdrobí. Letos se například otevřel soukromý vzdělávací modul Učitel naživo, který nabízí budoucím pedagogům především systematickou praxi. Kvalitní pedagogické vzdělání je tak možné už dnes získat i mimo fakulty – není ale paradoxně spojeno s patřičnou kvalifikací. Já například letos dokončuji dvouletý výcvik nazvaný Zkušenostně reflektivní učení pro učitele. Ten mě reálně připravil na učitelskou profesi mnohem víc než hodiny na fakultě – opět ale nenabízí kvalifikaci vyžadovanou zákonem.\nJakmile se systém zase otevře a fakulty nebudou schopny na měnící se požadavky škol rychle reagovat, množství alternativních cest poroste. A když se to osvědčí a ředitelé uvidí, že být absolventem takového programu něco znamená, budou tito absolventi jejich první volbou.\nKdyby se zákon o pedagogických pracovnících zrušil, co by mělo být důvodem ke studiu na pedagogické fakultě?\nObor, který si vyhlídnu, si zvolím proto, že mi má co nabídnout. Primární pedagogika nebo jiné opravdu pedagogické obory podle mě mají co nabídnout. A ten potenciál mají i učitelské dvouobory. Je to na jednu stranu těžké, na druhou stranu ale stačí, aby si to lidé na té fakultě řekli – pojďme se snažit něco změnit. Samozřejmě to tam z roku na rok nepromění, ale už jen to, že o to budou usilovat, je důležité. Pokud se dá ten proces do pohybu, tak se již něco změnilo.\nA čeho už vaše iniciativa dosáhla?\nNěkteré věci se dají ukázat měřitelně docela jasně, některé hůře. Na brněnské pedagogické fakultě se nám podařilo zavedení studentských oborových rad. Je to otevření cesty k proměně celé fakulty. Jeden obyčejný fakultní předpis znamená, že na jednotlivých oborech se vytvoří rada studentů, vyjadřujících se k tomu, kam se jejich obor ubírá, z čeho je složený a jak to celé probíhá. Tyto rady jsou fakticky místem a platformou změn.\nŘada změn se ani na fakultě nedá dělat úplně centrálně, inovace učitelství chemie zkrátka musí proběhnout na katedře chemie. Studentských rad máme v tuto chvíli asi osm, nějak se rozbíhají a vstupují do vyjednávání o konkrétních změnách v konkrétních předmětech.\nZároveň jsme za ten necelý rok uspořádali desítky akcí, kde se o vzdělávání diskutuje. Není to možná hmatatelný výsledek, ale vidím v tom obrovský smysl, protože se tak na fakultách otevírá debata. Snažíme se, aby bylo téma přípravy pedagogů zajímavé pro média. Aby se o něm mluvilo a přemýšlelo. To, že jsme nastolili do diskuse agendu proměny vzdělávání na pedagogických fakultách, je naprosto zásadní úspěch…\nCelý text rozhovoru nejen o pedagogických fakultách najdete ZDE.\ninovativní vzdělávání (57)\nzaujalo nás (436)\n▼ ledna (28)\n▼ Led 03 (1)\n► Kvě 31 (2)


Odborné služby v oblasti potisku reklamního textilu – Divadelko-palecek\nOdborné služby v oblasti potisku reklamního textilu\n/26.9.2017/ Comments Off\nPotisk triček je v naší režii snadná záležitost. Vyberte si tuto skvělou službu a během krátké chvíle Vám zašleme kompletně zpracovanou objednávku. Nabízíme celkem čtyři technologie výroby na textil, který sami dodáváme. Nabízíme Vám trička i polokošile, které jsou krásné vzhledově a zároveň ušité z prvotřídní bavlny. Výjimku netvoří ani kusy v bio kvalitě. Dokonale padnoucí střihy pro dámy i pány jsou samozřejmostí. Naše služby jsou vhodné pro hudební skupiny, sportovní týmy, dětské tábory, kluby turistů a hlavně podnikatele. Ti se díky „chodící reklamě“ dostanou do širokého podvědomí lidí.\nÚčinná reklama, která moc nestojí\nKaždá reklama je dobře viditelná na různém textilu. Potřebujete-li zviditelnit svoji novou či stávající firmu nebo obchod, zvolte si tento způsob účinné propagace. Je to efektní a ve srovnání s ostatním druhem reklamy také levné. Za rozumnou cenu nechte nalepit na vybraný textil logo Vaší firmy a darujte jej, komukoliv Vás napadne. Každé jeho nošení Vám udělá dokonalou reklamu. Ta vydrží celé roky. K výrobě používáme jen pevný a kvalitní textil.\nPrevious PostHypotéka neslouží jen na bydlení\nNext PostJádrové vrtání


Autem do Bulharska a cesta v roce 2018\nDomů » Autem do Bulharska, Bulharsko autem 2018\nAutem do Bulharska, Bulharsko autem 2018\nBulharsko bylo, je a pravděpodobně i v následujících letech bude mezi Čechy oblíbenou zemí pro strávení pěkné dovolené u moře. Byla to jedna z mála přímořských destinací, kam jsme za minulého režimu směli jezdit. Tehdy se jezdilo především autobusy, ale i auty nebo letadly. Dnes většina turistů do Bulharska míří letecky, je to rychlé, pohodlné a bez starostí. Ale i cesta po silnici má svůj půvab. Nehledě na to, že ne vždy se k moři autem dostanete. Pokud zvolíte Egypt nebo Tunisko, tak jinou možnost, než letecky nemáte.\nAutem do Bulharska, ano či ne?\nHlavně si uvědomte, že Bulharsko je poměrně daleko. Záleží odkud z Čech kam přesně do Bulharska jedete, ale počítejte se zhruba 1 700 kilometry. Cesta je dlouhá a pro jednoho řidiče hodně náročná, pokud Vás bude řídit víc, tak proč ne.\nJízda autem, respektive jeho řízení Vás musí aspoň trochu bavit, jinak o tomto způsobu dopravy už víc ani nepřemýšlejte. Taky zvažte, proč do Bulharska vůbec jedete. Je to kvůli tomu, abyste se opálili na širokých bulharských plážích a vykoupali se v Černém moři? Nebo toho chcete ze země jihovýchodního Balkánu poznat víc, než jen jedno turistické letovisko? Zajímají Vás národní parky nebo prohlídky některých evropských metropolí?\nDo Bulharska pohodlně a levně. Máme nejnižší ceny!\nPokud Vám dlouhá jízda autem nevadí a odpověděli jste kladně na poslední dvě otázky, potom se cesty autem nemusíte obávat a vyražte.\nBuďto to můžete vzít přes Srbsko nebo přes Rumunsko. Vzhledem k tomu, že v Rumunsku nejsou dálnice, tak bych dal přednost první variantě. Vyjeďte z Prahy po D1 na Brno, Bratislavu a Budapešť (460 km). Do Budapešti zajíždět vůbec nemusíte, dá se objet po obchvatu. Potom pokračujte do jihomaďarského Segedínu (690 km). Odtud je to už kousek na srbské hranice, potom pokračujte po dálnici dál na Novi Sad, Bělehrad (900 km) a Niš až do Bulharska. Cesta z Bělehradu k srbsko-bulharským hranicím je dost dlouhá, ale je po dálnici. Hlavní město Bulharska Sofie (1 300 km) není od srbských hranic daleko. Teď ještě zbývá se autem vydat napříč přes Bulharsko, přes Sofii a Plovdiv do Burgasu (1750 km) nebo některého z bulharských letovisek.\nAutem do Bulharska\nTato trasa vede téměř v celé své délce po dálnici. Nutno říct, že kvalita dálnice v Srbsku není nic moc. Až v Bulharsku před Burgasem dálnice chybí, ale v rámci celé trasy z ČR je to zanedbatelný kousek.\nJak dlouho cesta autem trvá?\nBudete-li chtít jet nonstop (samozřejmě s malými přestávkami při cestě), tak počítejte s 24 hodinami. V půlnoci vyjeďte z Prahy a kolem následující půlnoci budete na bulharském pobřeží. Google vypočítal, že cesta (tak jak je výše popsaná) trvá 18 hodin. Věřil bych tomu, ale za podmínky, že nebudete dělat přestávky, nikde nebudete čekat na hraničních přechodech a pojedete 130 km/h i po rozbitějších úsecích. Když jsem u té rychlosti. Na dálnicích v Srbsku a v Bulharsku je maximální povolená rychlost 120 km/h.\nKdyž už autem, tak doporučuji cestu rozdělit, ne na dvě části, ale klidně i na víc. Pojedete přes pěkná města počínaje Budapeští a Segedínem a konče Bělehradem a Sofií. Byla by škoda si je neprohlédnout. Ano, cesta se tak autem protáhne na několik dní, ale nebudete monotónní a únavná. Ubytování ve městech hledejte třeba na booking.com\nNa kolik cesta autem vyjde?\nPrvní výdaje budou za pohonné hmoty. Benzín stojí přibližně ve všech zemích stejně. Na cestu tam počítejte s 5000 Kč a na cestu zpátky s tou samou částkou. Další výdaje budou za dálniční známky, dálniční mýtné a za průjezdy tunely, k benzínu si proto přičtěte dalších 1000 Kč.\nCesta je dlouhá, ale rozhodně zajímavá. Hezký roadtrip plný zážitků. Vemte ale na vědomí, že nejedete do západní Evropy, ale na Balkán. Místní poměry, ať už je to v čemkoliv, jsou někde jinde. Cesta autem do Bulharska je dle mého názoru pro dobrodružnější povahy. Není nad pohodlí letadla a zájezdu s cestovkou, pokud mi jde hlavně o dovolenou u moře. Ceny zájezdů do Bulharska jsou nízké, takže pokud volíte cestu autem kvůli financím, tak si moc nepolepšíte. Koukněte se na náš seznam aktuálně nejlevnějších zájezdů do Bulharska a přesvědčte se sami.\nTady žádná mapa není a nebude!\n2.5, hlasů: 31\nNaposledy aktualizoval David dne 14.1.2018 .\n12 komentářů k “Autem do Bulharska, Bulharsko autem 2018”\nAl 28.6.2017 (17.33)\nJak to, že v Rumunsku nejsou dálnice?\nMi přijde, že trasa E81 je z vetší části po dálnicích.\nLenka 17.7.2017 (10.07)\nVčera jsme se vrátili z dovoloené v Bulharsku. Byli jsme tam už podeváté. Pouze jednou jsme jeli přes Srbsko (asi třetí dovolená) – na hranicích do a ze Srbska jsme strávili asi 4 hodiny + 3 x fronty na mýtnicích. Když jsme se letos v Maďarsku blížili k hranicím, bylo na ceduli upozornění, že se do Srbska čeká 180 minut. Jezdíme trasu přes Rumunsko, kde JSOU vybudovány nové dálnice.(highways in Romania) Co otevřeli nový most přes Dunaj ve Vidin, tak jezdíme tímto směrem a vše je bez problémů. Druhá varianta je směřovat na most v Ruse. Žebrající dítě jsme potkali pouze jednou (asi před 5 lety). Pak byli různí prodavači na hranicích, ale teď už je přechod na dálnici, tak je klid. V Rumunsku se jezdí svižně, problikává se. Nejhůře a nejpomaleji jsme dojížděli domů po Čechách – tragédie.\nOlin 11.8.2017 (10.50)\nVetsinou jezdime pres Ruse, jake to je pres ten Vidin? Diky za odpoved\nMarián 3.8.2017 (13.30)\nČímž jste tam proboha jel, když počítáte za benzín 5000,- Kč tam a 5000,- zpět?To vychází na spotřebu kolem 10 litrů na 100 km.\nLongy 3.8.2017 (17.43)\nJezdím již deset let jedině přes Srbsko, dálnice Srbsko 120km/h, Bulharsko 140km/h, Nafta tam i zpět cca 6000kč\nMarie 12.8.2017 (13.42)\nMám dotaz, mám jet do Primorska osobákem ve čtyřech. Každý má dát na PHM 3.000,-Kč. není to moc? Díky\nDavid 12.8.2017 (15.17)\nMusíte si náklady vypočítat 🙂 Cesta tam a zpět z Prahy zabere asi 3.500 km. Při průměrné spotřebě 8l / 100 km spotřebujete 280 litrů paliva a při ceně 30 Kč za litr jste na 8.400 Kč za cestu tam a zpět. Takže cena je tak akorát. Počítejte opotřebení auta, dálniční poplatky.\nMartin 30.12.2017 (0.29)\nYdravím, nemohl bz mi někdo dát podrobnou trasu z ČR přes Rumunsko? Nějakou vyzkoušenou s co nejvíce dálnicema? Děkuji moc\nJirka 5.4.2018 (13.42)\nNevím, odkud vyjíždíte a proto začnu Maďarskem.\nGyor, obchvat Budapešti, Szeged, Nádlac, Arad, Deva, Sebes, Sibiu, Ramnicu Valcea, Pitesti, obchvat Bukurešti, Jilava, Giurgiu, Ruse (to už je v BG).\nV Rumunsku je již dost km dálnice.\nZ Nádlaku až před Devu, od Devy (pozor na nezvyklý nájezd. NEZAZMATKOVAT) až za Sibiu. potom z Pitesti do Bukurešti. A do Giurgiu je dvouproudovka.\nDoporučuji, asi 30 km před Bukureští odbočit na Vanatorii Mici, Ghimpati, Giurgiu. Cesta je užší, klikatá, ale minimální provoz.\nTuto trasu jem jel již 13x.\nZdeněk 30.12.2017 (14.38)\nZdravím, něco podobného je sepsaného i zde, ale nesedí mi tam ta cesta… jel jste už někdo podle ní? http://vsekolemcestovani.cz/radynacestu/autem-do-bulharska-vse-co-potrebujete-vedet/\nVobornik 12.2.2018 (12.00)\nJeli jsme do Bulharska v srpnu přes Maďarsko, Srpsko. Maďarsko po obědě srpsko v večer až noc na celnici nikdo na branách volno v noci Bulharsko ráno v 8 hodin na pláži. Jezdili jsme autem ob den na výlety cena za naftu a poplatky do 10000 Kč. Dovolená pro 2 dospělí a 2 děti na 16 dní s plnou penzí v hotelu s bazénem na 21500 Kč útrata za hospůdky, výlety lodí a blbosti do 10000 Kč. Celkem za dovolenou 42000 Kč.\nHonza 3.3.2018 (16.03)\nNěco z našich cest:


Ostatní - Sports Car Challenge chce rozhodnout v Brně Siegmar Pfeiffer Motorelax\nSports Car Challenge chce rozhodnout v Brně Siegmar Pfeiffer\nUž na pátý díl Sports Car Challenge se do Brna chystají již o víkendu jeho jezdci. S Normou BMW by letos v Brně chtěl pro sebe rozhodnout o titulu Němec Siegmar Pfeiffer. Pokud Pfeiffer v Brně vyhraje, tak už mu titul letos nikdo nesebere a pokud se mu to někdo bude snažit znemožnit, bude to muset být silný soupeř, protože 70 bodů už v hodnocení SCC není nikterak málo. Celkové vítězství z loňska by si rád připomenul třeba Rakušan Roman Hoffmann, či navrátilec Wolfgang Payr, kteří oba pojedou na strojích PRC Audi Turbo. Wolfgang Payr by si případný úspěch zasloužil, neboť několikrát už SCC vyhrál. Počítat se konečně musí i s Alexandrem Seiboldem s PRC BMW, který už loni dokazoval, že po letech nečinnosti rozhodně závodit nezapomněl. Dále pak v první silnější divizi uvidíme Petera Kormanna, Michaela Tschanna na PRC Audi Turbo, či Waltera Widmera ze Švýcarska na Ligieru Nissan LMP3.\nDruhá divize ukrývá ve startovní listině topfavorita Dr. Norberta Groera z Rakouska na Ligieru Honda CN se Švýcarem Benjaminem Hotzem na stejném voze, Andreasem Haslerem z Rakouska na Radicalu SR4 a zapomenout nesmíme na jedinou dámu ve startovním poli rychlých prototypů Jasmine Fiedler s PRC Honda ex Andreas Fiedler, kterého mimochodem v Brně uvidíme při závodech BOSS GP a startovat budou prototypy společně s D4 a D5 FIA CEZ/Eset V4 Cupu.