E-kniha: Gerron - Charles Lewinsky | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Gerron - Charles Lewinsky\nKnihkupectví > Próza - beletrie > Romány > Biografické romány > Gerron\nElektronická kniha: Gerron\nCharles Lewinsky vypráví životní příběh slavného německého herce a režiséra židovského původu, který byl nacisty transportován do terezínského ghetta. Někdejší hvězda němých ... (celý popis)\nCharles Lewinsky vypráví životní příběh slavného německého herce a režiséra židovského původu, který byl nacisty transportován do terezínského ghetta. Někdejší hvězda němých filmů a herecký kolega Marlene Dietrichové se stal jedním z tisíce vězněných… V roce 1944 měl rozvinout svůj režisérský talent naplno a zachránit tak život svůj i své rodiny: Jeho úkolem bylo pro nacisty natočit propagandistický film Vůdce daroval Židům město, který by ukazoval šťastný a plnohodnotný život Židů v Terezíně.\nHerci -- Německo -- 19.-20. století\nRomán Vydání knihy podpořila švýcarská kulturní nadace Pro Helvetia. Copyright © 2011 Nagel & Kimche im Carl Hanser Verlag München Czech edition © Mladá fronta, 2015 Translation © Eva Pátková, 2015\nPro nejlepší čtenářku, jakou si autor může přát:\nmou dceru Tamar\nyl na mě milý, a toho se bojím. Nerozkřikl se na mě, což by bylonor\nmální, nýbrž byl zdvořilý. Tón řeči, jako by mi vykal.\nNevykal mi, to by ho ani nenapadlo, ale znal mé jméno. „Ty, Gerrone,“\nřekl mi, a ne: „Ty, Žide.“\nNejdřív jsem si pomyslel, že chce něco pro sebe, film o něm samém.\nMilující otec Karl Rahm se svými třemi dětičkami. Pan obersturmführer\npřevlečený za člověka. Něco na ten způsob. Co by mohl poslat své rodině\nAno, víme, kolik má dětí. Víme, odkud pochází. Víme o něm všechno.\nJako vědí ubozí hříšníci všechno o Bohu. Nebo o ďáblu.\nUfa, to mi vyprávěl Otto, každý rok natočí film ke slávě Josepha Goeb\nbelse. Vždycky na jeho narozeniny. Pošlou mu jednu z hvězd, například\nRühmanna, který podnikne něco roztomilého s Goebbelsovými dětmi,\na tím se dobře zapíšou u pana ministra propagandy.\nPředstavoval jsem si, že něco podobného teď chce i Rahm. To byne\nbyl problém. Zejména ne v mé situaci.\n„Dobře poslouchej, Gerrone,“ začal. „Kdysi jsem viděl jeden tvůj\nfilm. Už nevím, jak se jmenoval, ale líbil se mi. Něco umíš. To je to pěkné\nna Terezíně: Je tu spousta lidí, kteří něco umějí. Vždyť vy hrajetei diva\ndlo a tak. A já teď zkrátka chci film.“\nJsem zděšený. Muselo to na mně být vidět, ale on na to nereagoval.\nProtože s mým zděšením počítal. Nebo mu to bylo jedno. Ve tvářích, jako\nje jeho, neumím číst.\n„Už dřív jsme v tomto směru něco zkusili,“ vykládal, „ale nepovedlo\nse to. Byl jsem velmi nespokojený. Lidi, co to zvorali, už tu nejsou.“\n„Teď jsi na řadě ty,“ vysvětlil mi Rahm. Ještě pořád přívětivě. Jeho hlas\nje ještě pořád přívětivý. „Když my dva budeme mít štěstí, tak z tohoten\ntokrát vzejde něco pořádného. Je to tak, Gerrone?“\n„Musím si to rozmyslet,“ řekl jsem. Rahmovi! Eppstein, který tu byl\nz židovské rady starších také pozvaný, spolkl vylekané zasténání. Žid nemá\nco odmlouvat. Zejména tehdy ne, když si něco přeje velitel tábora. Esesák, který mě sem přivedl, se už napřahoval k ráně. Jeho ruku jsem neviděl, jen ucítil ten pohyb. Stojí-li člověk v pozoru, neotáčí se. Ne v úřadovně velitele tábora. Rána už byla na cestě, ale Rahm mávl zamítavě rukou.\nRány jsem pak přece jen dostal. Přede dveřmi Rahmovy úřadovny. Esesák mě udeřil do tváře, jak to většinou dělají. Ale ne plnou silou. Ještě mě potřebují. Kdyby člověk věděl, jak to skončí, chtělo by se mu vůbec začínat? Neomotal by si pupeční šňůru kolem krku, aby se uškrtil dřív, než se dostane na vzduch? Nenašel by prostředky, aby vůbec nemusel jít na startv závodě, který už předem prohrál?\nVyprávěli mi o dítěti, které se – ještě před naším příchodem –narodilo ve vlaku z Amsterodamu do Westerborku a pro které dal Gemmeker zavolat nejlepší lékaře z města. Ošetřovatelku kojenců, která kdysi vyměňovala plínky dokonce pravé korunní princezně. Matka ostatně ještě v den svého příjezdu sem pokračovala dál na východ. Tím nepřístojným porodem uvedla do zmatku čísla na seznamu o transportu, a aby tonaravila, směla hned doplnit jiný seznam.\nVe Westerborku panoval jiný druh šílenství než tady v Terezíně. Ale i to mělo metodu. Aby mohli poslat člověka do Osvětimi jako plnězapočitatelnou lidskou jednotku, musí mu být půl roku.\nTo dítě z vlaku: Chtělo by se narodit, kdyby vědělo, že jeho pečlivě opatrované dětství potrvá právě jen půl roku? Plus tři dny jízdy vlakem?\nExistuje legenda, kterou mi vyprávěl můj dědeček Emil Riese a každou větu přitom halil do oblaku doutníkového dýmu. Miloval jsem dědečkovy fantastické příběhy stejně, jako je nenáviděl můj otec, zapřísáhlý zastánce racionality.\nBylo to tak: Když se stvoří člověk – dědeček mi nevysvětlil, jak se to děje, a já nebyl ještě ve věku, kdy se na to ptáme –, když tedy člověk začne být člověkem, pak už ví všechno, co lze vědět, všechno, co stojí v chytrých knihách, ale i věci, které ještě nikdo neobjevil. Zná událostiz minulosti a ví, co se ještě všechno stane venku ve světě i uvnitř v jeho vlastním životě. Ale krátce předtím, než se narodí – také to, jak to v detailuprobíhá, bylo pro mě tenkrát ještě záhadou –, přijde anděl a ukazováčkem ho ťukne do čela. Pink. Ten nový člověk pak zapomene všecko, co už vlastně věděl. Když pak přijde na svět, vyprávěl dědeček, pamatuje si už jen to, že se nahoře do sebe něco vcucává a dole ze sebe něco vytlačuje. Smál jsem se a dědeček vyplnil přestávku bafáním doutníku. Efektní vypravěčská technika, která člověku umožňuje lépe uplatnit pointu. Později jsem ji sám využil na jevišti.\nJenom Židé, pokračoval dědeček, jsou dost chytří, a když přijde anděl, pootočí hlavu. Jeho prst se pak nedotkne čela, ale jenom špičky nosu. Židé sice zapomenou hodně z toho, co už věděli, ale ne všechno. Proto, vysvětloval dědeček, jsme my Židé chytřejší než ostatní lidé a proto máme křivé nosy. Vysvětlení, na které nepřišel ani antisemitský plátek Der Stürmer.\nTatínek u toho tenkrát nebyl. Jinak by příběh přerušil ještě předkoncem a dědečka by napomenul: „Nevyprávěj chlapci takovéhle věci!A vůbec, ten doutníkový kouř, to nemůže být pro dítě zdravé.“\nStaromódní byt v Händelově ulici byl vždycky plný dýmu. „Já smím,“ nedal se dědeček. „Když je člověk vdovec, smí všechno.“ Kdyby se byl můj anděl se svým ťuknutím u mě nestrefil a já bych svůj život od počátku znal i se všemi jeho mizernými epizodami a s jeho ještě mizernějším koncem, jako známe divadelní hru, když dočteme text – přesto bych býval chtěl svou roli hrát. Protože text ještě není inscenace. Svoje vědění bych pojal jako první návrh, jako něco, o čem se během zkoušek ještě pořád může diskutovat a co se může změnit. A pokud jde o ty opravdu nepříjemné pasáže: ty vyškrtnout až k dalšímu výstupu.\nNe, já bych se byl v matčině břiše křečovitě nedržel, mě by na světnemuseli tahat násilím. Já bych to chtěl zkusit. Poháněn nerozumnoudůvěrou ve vlastní tvořivost.\nV letech, kdy jsem byl slavný, jsem vždycky čas od času musel zodovědět dotazy o své osobě, ať pro nějaké noviny nebo pro obrázkový časopis. Skoro vždycky se objevila otázka: Co je vaše největší chyba? Já pak napsal, co se v takovém případě píše: Netrpělivost nebo Nedokážu odolat\nsladkostem. Ale vlastně tam mělo stát: Má největší chyba? Věřím v inscenovatelnost světa.\nOlga mi padla kolem krku. Jako maminka tenkrát, když jsem přijelz fronty na dovolenou. Ne každý, kdo je objednán k Rahmovi, se také vrátí.\n„Díky Bohu,“ vydechla. Olga není člověk, který se modlí, žádný z nás se nemodlí, ale tohle bylo víc než pouhá floskule. „Schovala jsem tikousek chleba,“ řekla mi. Pokoušel jsem se ho jíst úplně pomalu, ale pak jsem ho stejně zhltnul.\nOlga se mě na nic neptala. Sedla si mi na klín a hlavu mi položila na prsa. Její vlasy pořád voní jako čerstvě umyté. Nevím, jak to dělá, tady v ghettu.\nMožná ano. Občas dělám věci, pro které musí mít člověk odvahu. A já přece vůbec nejsem statečný člověk. Jen si ještě pořád myslím – a přitom jsem se skutečně musel naučit, že to tak není –, ještě pořád si myslím, že člověk může věci ovlivnit.\nDokonce i u Rahma\n„Mám tři dny čas,“ vysvětlil jsem, „ale vím už teď, co mu musímodovědět.“\n„Víme to oba,“ ujistila mě Olga. „ ‚Ano, pane obersturmführere,‘ bude znít tvoje odpověď. ‚Samozřejmě, pane obersturmführere. Podlerozkazu, pane obersturmführere.‘ “\n„Jak dlouhý bude zbytek tvého života, pokud odmítneš?“ Olganechodí kolem horké kaše.\nPořád se objevují ještě horší věci. Otřepaná pravda našeho století.Světová válka? Drobné prstokladové cvičení. Stát, který se rozpadá? Pouhá přestavba jeviště pro opravdu velké výjevy. Nacisté a všechny jejichzákony? Také jen takové zahřívací kolečko. Vrchol teprve přijde. Úplněnakonec. Jako v kině. Nech se překvapit.\n„Tři měsíce. Nejmíň. Práce s natáčením je to nejmenší. Ale předtím se musí napsat scénář a pak se musí stříhat...“\nPak mě nechala o samotě. Já. Narozený 11. května 1897 v Berlíně. V témže bytě, v němž jsem pak strávil dětství: Klopstockova ulice 19, pár domů od nádraží Tiergarten. V kuchyni, směrem dozadu, bylo slyšet rachocení a pískání vlakůměstské dráhy. Když silně foukal západní vítr – to vždycky znamenalo velké pozdvižení –, musela se rychle zavřít okna před kouřem lokomotiv. Jinak bylo všechno jídlo cítit železnicí.\nDomnívám se, že byt pro nás našel dědeček. Chtěl, aby mu jehodcera i jako vdaná žena byla nablízku. Moje matka se jmenovala Toni, tedy Antonia.\nJejí rodiče, Rieseovi, si přáli, aby příští generace učinila definitivní krok od střední buržoazie k buržoazii velké. Proto stál v našem pokoji klavír. Pokus dopřát mi hudební vzdělání odpovídající tomuto přání rodiče dost brzy vzdali. Měl jsem sice dobrý sluch, ale obě ruce levé. Naštěstí je nikdy nenapadlo, aby mě místo toho poslali k učiteli zpěvu. S výukou jako v běžné škole bych nikdy kariéru neudělal.\nMaminka zůstala po celý život dcerou z lepší rodiny. Po škole ji strčili na rok do penzionátu, ne přímo do Švýcarska, to si přece jen nemohli dovolit, ale aspoň do Bad Dürkheimu na vinné stezce. Odtamtud sipřivezla neměnný repertoár gest a postojů. Rádoby herečka, která se dala vyškolit provinčními hrdiny. Když se smála, držela si ruku před ústy a v hrané stydlivosti nakláněla hlavu na stranu; když tleskala, dělala to jen špičkami prstů. Vtloukli jí do hlavy, že není dost fajnové tleskat dlaněmi.\nAle ta nejdůležitější poučka, kterou ji naučili pro celý život, zněla: „Muži nemají rádi chytré ženy.“ A tak maminka svou inteligenciskrývala. Jako se pupínek na čele dá skrýt pod obratně naondulovanou loknou. Předstírala naivku. Nedala na sobě znát, že tatínkovy hlasitě pronášené pravdy v podstatě nebere vážně. Oba vedli velmi šťastné manželství.\nTatínek vyrostl ve východním Braniborsku, ve vesnici s mlýny, která se jmenovala Kriescht. Jako šestnáctiletý přišel do Berlína. Byl to exodus, který uměl líčit tak dramaticky, jako by musel přeplavat vody plnéžraloků a překonat sněhem zaváté hory. Našel práci v oděvním podniku mého dědečka, v Lipské ulici 72, a později se oženil s jeho jedinou dcerou.\nFirma Emil Riese, zhotovování novinek v dámském a dětském oblékání, věšáky na obleky, halenky, spodničky, kapesníky a zástěry – zarámovanýzakládací inzerát nám visel v předsíni a já se jej naučil nazpaměť, jako jsem se naučil nazpaměť všechno psané – se brzy změnila na Riese & Gerson a posléze, když dědeček zestárl, na Max Gerson & Cie. Přičemž Compagnie ve skutečnosti nikdy neexistovala. Ale firemnímu štítu propůjčovala impozantní charakter.\nFirma. U nás doma to byl magický pojem. Když mě otec kvůlinějakému dětskému poklesku potrestal neúměrně přísně a já si se vzlykáním stěžoval matce, stačilo, aby řekla: „On má právě potíže ve firmě,“ což mě sice neutěšilo, ale svět byl hned zas v pořádku. Také se stávalo, a opět to jakýmsi tajuplným způsobem souviselo s firmou, že tatínek uprostřed týdne přinesl domů kousek takzvaného stromového dortu. Ten se pak musel na místě sníst – se šlehačkou! To mohla maminka protestovat, jak chtěla, že se tím chlapci jen kazí chuť k jídlu. Proti firmě nic nezmohla.\nNejkrásnější bylo, když jsem směl tatínka doprovodit do kanceláří v Lipské ulici. Vlastní krejčovské práce se zadávaly mistrůmzprostředkovatelům a vykonávala je neviditelná armáda domácích dělnicna severu Berlína. Ale o poschodí výš byl sklad látek a hotového zboží. Labyrint z regálů, kde se dalo báječně hrát na schovávanou.\nMožná že ten podnik ještě stále existuje. Člověk tak snadnozapomíná, že život jde dál. Ale pokud ta firma opravdu ještě existuje, určitě se už nejmenuje Gerson & Cie. Sedím na houpacím koni. Jsem malý a dosáhnu na podlahu, jen kdyžnatáhnu nohy. Houpu se a houpu. Můj koník pokaždé sklouzne o kousek dál dopředu, až narazí do stěny. Potom se nedostanu dál a upřeně zírám na tu překážku. Na tapetě pochodují v řadě trpaslíci. Místo pušek mají na ramenou květiny. Nahánějí mi strach. Dávám se do pláče.\nTo je moje nejranější vzpomínka.\nPo chvíli přijde maminka – ale to už není vzpomínka, to mi vyrávěli – a chce mě i s koníkem obrátit. Abych zas mohl jet dál, napříč dětským pokojem. Pláču hlasitěji a tluču kolem sebe. Nesmí mi otočit koně, nikdo to nesmí. Smí ho jedině odtáhnout až na druhou stranu pokoje. Pak se zas začnu houpat, stejným směrem jako předtím. Až se znovu dostanu ke stěně. A dám se do pláče.\n„Udělals to dvacetkrát za den.“ Když maminka ten příběh vypráví,vždycky mi ukazováčkem ťukne na čelo. „Tys měl vždycky tvrdou hlavu.“\nKdyž jsme opustili Berlín, zůstal houpací kůň na půdě v Klopstockově ulici. Pravděpodobně tam stojí dodnes. Bytu se zmocnil zasloužilý straník, a ten děti nemá.\nNáš domovník Heitzendorff. Který kladl tak velký důraz na dvojité ef na konci jména, že mu nikdo neřekl jinak než Efef. Jeho žena občaspomáhala mamince při úklidu a lze si snadno představit, že teď, když jí ten nábytek patří, jej oprašuje s ještě větší péčí. Tatínkovy obleky, které zůstaly viset ve skříni, budou tlustému Efef ovšem malé.\nHoupací kůň byl starý a vypadal, jako by ani nikdy nebyl nový. Bílá barva zežloutla. „Právě na to můžeš být hrdý,“ utěšoval mě tatínek. „To je obzvlášť vznešená rasa. Jmenuje se izabela.“ A tak jsem byl hrdý,protože tatínek, to jsem si tenkrát ještě myslel, věděl všecko a nikdy senemýlil.\nUž si nevzpomínám, proč jsme se za mnoho let – musel jsem tehdy už chodit do školy – ještě jednou k tomu tématu vrátili. Možná že maminka zas jednou vyprávěla tu starou historku o houpacím koni.\n„Neobelhal jsem tě,“ řekl tatínek. „Byl to skutečně bělouš izabela.“ A vytáhl Meyerův konverzační lexikon ze skleněné vitríny. V těch mnoha svazcích se dala nalézt odpověď na všechno, o tom byl tatínek skálopevně přesvědčený. Jenom se musela otázka správně položit. O volných večerech si v lexikonu čítával jako jiní lidé v románu. Teď nalistoval heslo o španělské královně Isabelle a já je musel přečíst nahlas. Tatínek byl jen obyčejný výrobce konfekce, ale rád si hrál na učitele. Královna, předčítal jsem, přísahala, že si spodní košili nevymění tak dlouho, dokud její manžel nedobude nějaké nepřátelské město, už nevím které, a když hradby konečně padly, nebyla její košile už bílá, nýbrž žlutá.\nNesouhlasí! napsal bych dnes na okraj červeným inkoustem. Bílé košile, když se nosí příliš dlouho, nezežloutnou, nýbrž zešednou. V tom se vyznám.\nŽe jsem chtěl jezdit pořád stejným směrem, to si maminka vysvětlovala mou vrozenou tvrdohlavostí. Ale tak to nebylo. Musel jsem skrývat něco trapného. Můj dřevěný bělouš izabela byl jednooký. Vlevo a vpravo měl na hlavě přilepené půlky chalcedonu, či „kacedonu“, jak jsme my chlapci těm kuličkám s černými skvrnkami říkali. Ale levé oko můjhouací kůň ztratil. To byl důvod, proč jsem jako tříletý či čtyřletý brekem a pěstičkami bojoval za to, aby kůň běhal jenom jedním směrem. Před pozorovatelem, a o to mi šlo, muselo slepé oko zůstat skryté. Jinak by si někdo mohl všimnout, že to nebyl žádný opravdový kůň. Jako chlapec jsem byl vytáhlý a hubený. „Takhle rychle roste jen plevel,“ říkával tatínek.\nExistuje, ne, existovala fotografie pořízená o mých třináctých narozeninách. Tehdy stojím ve fotografickém ateliéru před nařasenouportiérou. Ještě si vzpomínám na její tmavě zelenou barvu. Na sobě mámoblek, svůj první. Pravděpodobně měly být nové dlouhé kalhoty zachyceny pro věčnost stejně jako já sám.\nDole vpravo na paspartě, která rámovala obraz, stálo vytlačenými zlatými písmeny Portrétní ateliér Alphons Tiedeke, Friedrichova ulice 78. Ale ten, kdo mě fotografoval, nemohl být sám pan Tiedeke. Kolem mě pobíhal mladík v bílém malířském plášti. Chtěl, abych mu pózoval, ale s žádnou z mých póz nebyl spokojený. Nakonec přivlekl křeslo, jaké se vytahuje ze skladu divadla, když se má vybavit nábytkem rytířský zámek. Měl jsem se opírat o opěradlo, bude to vypadat elegantně a nonšalantně. Jenomže já byl už tenkrát ve třinácti tak vytáhlý, že moje paže v rovné poloze nedosáhla až dolů k opěradlu. A tak na obraze stojím s rameny nakřivo. Nakláním se na stranu, jako by mi něco upadlo a já se nenáadně snažil po tom hmatat. Foto stálo mnoho let v rámečkuna maminčině toaletním stolku.\nJeště později je vzala s sebou do Holandska. Bylo v jejím kufru, když ji pak transportovali dál.\nOd onoho dne jsem se chtěl stát fotografem. Asistent pana Tiedeka na mě udělal dojem nejen svým oblečením – ozdobný kapesníček, který mu ležérně vyčníval z náprsní kapsičky malířského pláště, byl, jak odborně poznamenal tatínek, z pravého japonského hedvábí –, nýbrž hlavně tím, že se mnou mohl hýbat jako nějakou loutkou. To bylo porvé, že jsem zažil cosi na způsob režijní práce.\nSám jsem si vyrobil fotoaparát. Byla to kuchyňská židle, na jejížopěradlo jsem připevnil krabici od bot, natřenou černou barvou, a staré plátno na žehlení, pod které jsem se schoval, abych mohl dělat snímky. Byl jsem dvorní fotograf Gerson a můj kamarád ze školy a nejlepší přítel Kallepředstavoval Jeho Veličenstvo císaře a dal se ode mne vyfotografovat. Kalle se podílel na každé hře, kterou jsem vymyslel. Pokud v ní mohl být někým vznešeným. Jednou, když jsme si navzdory zákazu hráli se zápalkami, byl císařem Neronem a příšerně zpíval, zatímco já podpaloval Řím.\nDávali jsme přednost hrám, kde šlo o to, něco si vymýšlet, a vyhýbali jsme se sportovním aktivitám, jako byli třeba lupiči a policajti. Při běhu mi vždycky začaly překážet moje příliš dlouhé nohy. Zakopával jsem sám o sebe. Kalle měl něco s plícemi, a byl proto osvobozen z tělocviku.Pravděodobně by jednou umřel na tuberkulózu. Pokud by žil dostatečně dlouho.\nVe škole bychom bývali rádi seděli spolu v jedné lavici. Ale zasedací pořádek se přísně řídil podle dosažených známek. Místo úplně vpravo v první řadě bylo vyhrazeno premiantovi, což byl v naší třídě milý kluk a vůbec žádný šplhoun. Moje lavice byla někde uprostřed a Kalle seděl úplně vzadu. Hrozilo, že nepostoupí ze sekundy do tercie, ovšem u něho to hrozilo každý rok. Že to pokaždé zvládl s odřenýma ušima, souviselo spíš se soucitem kantorů než s jeho školními výkony.\nFotografování pro mě již brzy ztratilo půvab. Napadalo mě příliš málopozic, do nichž bych mohl svůj model naaranžovat. Císař Kalle mě vyznamenal posledním řádem a pak jsme kameru přebudovali na teleskop a inspirováni Halleyovou kometou objevili jsme mnoho nových nebeských těles.\nPři pohledu zpět mi připadá neuvěřitelné, jak dětinští jsme tenkrát ještě byli. A to roku 1910, jen čtyři roky předtím, než nás všechny přes noc prohlásili za dospělé a poslali do války. Na fotografii v novém obleku ještě nic netuším o tom, co mě čeká. Stojím tam vytáhlý a hubený. Nikdo nemohl tušit, že už brzy budu velice tlustý. A vůbec: Kalle.\nMně nepřipadal nemocný. Od maminky, která se trvale trápila se svým přecitlivělým žaludkem, jsem věděl, jak to má vypadat, když někdo není zdravý: Člověk si lehne do postele a mluví jen zcela tichým hlasem. Kalle ze sebe vyrážel ten nejhlasitější smích, jaký jsem kdy slyšel. Ještěhlasitější než smích ožralého Emila Janningse. Uslyšel jsem ten smích hned při našem prvním setkání, když jsme jako novopečení primáni nesměle vešli do gymnazijního dvora. Tatínek mi zeleno-bílou studentskoučepici koupil o číslo větší, protože mi prý hlava ještě poroste. Protože misoučasně dali ostříhat vlasy nakrátko jako na vojně, padala mi čepice přes uši. Kalle mě zahlédl, zarazil se a pak se mohl smíchy potrhat. Což u něho bylo víc než floskule, skutečně to tak vypadalo. Začal totiž lapat po dechu a dávil se. U jeho záchvatů veselí měl člověk beztak vždycky dojem, že se Kalle vzápětí pozvrací.\nCo ho při našem prvním setkání rozveselilo tak, že se až dusil, nebyl můj směšný vzhled, nýbrž to, že na tom byl stejně jako já. Také jemuobstaral otec příliš velkou čepici, vycházeje z úplně stejné předvídavé úvahy. Také jemu ostříhali vlasy nakrátko podle tehdejšího obvyklého pedagogického iniciačního rituálu. Protože já, do výšky ženoucí býlí, byl o hlavu větší než on, museli jsme spolu vypadat jako opravdu směšná dvojice.\nOd toho dne jsme byli kamarádi.\nVe skutečnosti se jmenoval Karl-Heinz. Když jsme v první hodiněmuseli uvádět svá jména do třídní knihy, velice zdůrazňoval, že se jehojméno nemá psát dohromady.\nNáš třídní ho pak, kdykoli ho vyvolával, ještě celý rok oslovoval: „Spojovníku!“\nV Amstrodamu jsem jednou zažil, jak právě spojovník někomu zachránil život. Aspoň načas. Ten člověk už byl na seznamu, ale protože mohl prokázat, že to z úředního hlediska nebylo korektní, poslali do transportu místo něho někoho jiného.\nNikdy mi nepřipadlo na mysl, že by Kallova nemoc mohla být vážná. No ano, kašlal a z tělocviku byl osvobozený – což jsem mu záviděl –, ale seznámili jsme se ve věku, kdy nám věci, jaké byly, připadaly jako dané od přírody a nezměnitelné. Kalle byl Kalle a Kurt byl Kurt.\nKallův otec byl soukromý učenec. Já si pod tím vždycky představoval cosi jako doktora Fausta, který tráví noci v laboratoři. Když jsem se s ním nakonec seznámil, byl to jenom přívětivý, duchem nepřítomný člověk, oblečený ještě v poledne do županu. A při čtení ho nikdo nesměl rušit. Nikdy jsem nezjistil, jakým vědním oborem se zabýval. Muselo to nějak souviset s hudbou. Jednou vyprávěl něco o tajných poselstvích,která lze najít v partiturách Johanna Sebastiana Bacha. Byl to zřejmě zcela neškodný snílek. Který si mohl dovolit, aby se celý život věnoval svému koníčku.\nNa rozdíl od mého vychovatelsky přehorlivého otce očekával od syna jen jedno, totiž aby ho pokud možno nerušil. Když jsme v Kallově pokoji chtěli dobývat Troju – já jako Achilles, Kalle jako král Menelaos –, pak jsme si předtím v kuchyni obstarali dostatečnou menáž a mohli si být jisti, že nás celé hodiny nikdo nebude rušit.\nKalle byl ten nejradostnější člověk, jakého jsem kdy poznal. Jeho smích byl tak nakažlivý, že jím jednou odzbrojil dokonce i tlustého Efefa, který své domovnické povinnosti bral s vojenskou vážností. Něco jsme vyvedli, už nevím, co to bylo, a Heitzendorff nás načapal. Hnedzačal hrozit krutými následky. Načež se Kalle začal chichotat. U každéhojiného by to Efef považoval za urážku svého majestátu vyžadující zostření trestu, ale místo toho se mu jeho služební knír začal cukat a stalo se něco neslýchaného: Heitzendorff, ta ztělesněná přísnost, se smál s ním, a my dva uličníci jsme nakonec unikli bez trestu.\nTakový byl Kalle.\nSmál se také později na naší maturitní slavnosti. Připadalo mupříliš legrační, že on, jehož nechali celá ta léta prolézt jen ze soucitu,skutečně udělal maturitu. Vůbec nemohl přestat. Celá černo-bílo-červeně vyzdobená aula se smála s ním. Ředitel gymnázia dr. Kramm musel přerušit svůj vlastenecký projev a káravě pronesl: „Už leckdo se usmál k smrti.“\nTo bylo jediné proroctví, v němž se nemýlil. Kdyby člověk věděl, kdyby zcela určitě věděl, že se film nikdy nedokončí, nebo že se dokončí, ale nikdo ho neuvidí, protože mezitím budepo válce... Říkalo se, že Američané se již vylodili ve Francii a Rusové že už jsou ve Vitebsku. Jásal jsem spolu s ostatními, velice opatrně a potichu, když mi to vyprávěli, a až pak jsem si uvědomil: Vždyť já vůbec nevím, kde leží Vitebsk.\nKdyby člověk zcela určitě věděl, že už začalo poslední dějství, které je podle divadelních pravidel vždycky nejkratší, kdyby člověk už mohl vidět oponáře připraveného s provazem v rukou a jen čekajícího na inspicientův pokyn, kdyby existoval někdo, nějaký prorok, který by mi to mohl zaručit, pak by to nebyl problém, pak bych nepotřeboval žádné tři dny, abych se rozhodl, pak bych mohl jít za Rahmem hned – jako by za ním někdo chodil bez vyzvání! – a mohl bych mu říct: „Ale s radostí, pane obersturmführere,“ mohl bych mu říct: „Bude mi ctí,“ a mohl bych dodat: „Jak byste si ten svůj film představoval?“\nKdyby to člověk věděl.\nVšichni jsme se celá ta léta snažili být proroky, a žádný z nás nicdoředu neuhádl. „Ti se dlouho neudrží,“ prorokovali jsme. A když se pak přece jen udrželi: „Budou mírnější, teď, když jsou u moci.“ Nebyli mírnější, naopak, a my prorokovali: „Ostatní země nepřipustí, abyrozoutali novou válku.“ A znovu jsme se klamali. Pěkný výraz, klamat se. Člověk to dělá sám a pak vinu svádí na druhého. Nic jsme neuhádli, ani blitzkrieg, ani žlutou hvězdu a dobytčáky, v nichž má místo mnohem víc lidí, než je napsáno venku. Vůbec nic.\nJestli se proroci zase mýlí, jestli válka bude trvat ještě věčnost, jestli dokonce vyhrají, jestli skutečně existují zázračné zbraně a nikdo nic podobného nemá, jestli se ten film natočí, sestříhá a bude promítat v týchž kinech, kde kdysi běžely moje staré, dnes zakázané filmy, pokud uspořádají gala premiéru v paláci Gloria, koberec před vchodem a ve foyeru šampaňské, pak ten škodolibý smích uslyším až do Terezína. Jestli se na plátně objeví text: Režie: Kurt Gerron\n„To je dobrá pointa,“ budou říkat v paláci Gloria. „Že ten film natočil zrovna Gerron.“ Budou se plácat do stehen a holínkami dupat do podlahy. Teď všichni nosí holínky.\nRahm chce, abych natočil film o Terezíně. Nikoli o Terezíně, kde jsem zavřený. O Terezíně, který chtějí ukázat světu. Jako to už předvedliČervenému kříži. Šťastný film ze šťastného města. Kde lidé chodí do kaváren. Sportují. Těší se z překrásné okolní krajiny. Kde zrána zvesela pochodují do práce – Hola hej, hola hej, veselí jsme, k nám se dej – a večer si užívají zasloužený odpočinek po práci.\nMěsto, kde ulicemi neprojíždějí den co den káry se starými lidmi,kteří zemřeli hladem.\nHola hej, hola hej...\nRahm mi nenabídl žádnou protislužbu. Ale film se nedá točit ve vlaku do Osvětimi. Dokud budu na filmu pracovat, budu v bezpečí.\nJako dítě jsem si Pána Boha představoval jako našeho ředitele školy. S úplně stejným plnovousem, jenž zakrýval půl tváře. Mizerní herci si rádi nalepí na tvář houští v naději, že budou působit impozantněji. Bůh, ke kterému se modlí, je provinční ochotník. Tak hrdý na svou hlavní roli, že nevnímá, v jakém paskvilu to hraje. Potlesk včetně květinových darů a vavřínových věnců si napsal sám hned do scénáře. Chválíme tě, chválíme tě. Aleluja, aleluja, hosana.\nMizerná provinční šmíra.\nA ještě ke všemu je hrdý na to, že tu hru napsal sám. Vševědoucí, všemohoucí, všedobrý. Divadelní ředitel, který uvede na svých plakátech takovéhle superlativy, stojí těsně před bankrotem. Musí za lidmi běhat, aby si od něho milostivě vzali pár volňásků. Senzace sezóny! Obrovský úspěch ve všech velkoměstech! To musíte vidět!\nNe, nemusíte. Protože v divadle světa není žádné hlediště. Všechna místa jsou na jevišti. Člověka přinutí, aby se na hře podílel, a ještě by za to měl být vděčný. Když si pak na svou roli stěžuje, dozví se: „Můžeš si za to sám. Zkrátka jsi z toho měl udělat něco víc.“\nObvyklá výmluva, když nějaká hra nefunguje. Brecht mi to také řekl u Happy Endu.\nAle celá záležitost je šikovně zorganizovaná. Lidé z divadelního spolku nosí talár a kolárek a stojí vždy na straně ředitelství. Normální smlouva je sepsána v latině nebo hebrejštině a člověk ji podepsal ještě dřív, než se naučil číst.\nPřitom ten pán s plnovousem nepochopil ani ta nejjednoduššídivadelní pravidla. Hra nebude lepší, když na jevišti bude ležet hromada mrtvol. S efekty se musí šetřit, jinak obecenstvo otupí. Do rolePánaboha měli obsadit Bassermanna. Ten by z té role něco udělal. Čtyři dějství sehrát se zataženou ruční brzdou, a pak v pátém náhle krátce zahřímat. Za tohle si herec vyslouží Ifflandův prsten.\nKdežto on – huláká hned od první scény. Hromy, blesky a hořící keře. Jeden ubohý efekt za druhým. Pořád jen válka, ještě jedna epidemie, ještě jeden pogrom. A kvůli tomu ho lidé mají mít rádi. Není divu, že se schovává za huňatými vousy. Obléká si každý exotický kostým, který se dá vyšťárat v kostymérně. Jehova, Alláh, Buddha.\nStejně to nepomůže. Provinční šmíra zůstane provinční šmírou.\nAle mezi lidmi, kteří tak horlivě odříkávají prastaré modlitby, musí být pár těch, kdo v něho opravdu věří. A zůstávají přesvědčeni o hlubším smyslu té hry. Ačkoliv jim už dávno musí být jasné, že jejich rolespočívá pouze v tom, aby umřeli přesně ve chvíli, kdy uslyší narážku. A ještě pořád volají „Bravo!“, přestože se jim kolem krku už stahuje smyčka.Počítají pevně s gáží, kterou si podle jejich mínění zaslouží za to, jak sehráli svou scénu umírání.\nVe Westerborku a tady v Terezíně jsem se setkal s mnoha lidmi tohoto druhu. Zvláštní, většina z nich nejsou žádní hlupáci. Naopak.\nHloupost bych uměl pochopit. Zůstat sedět na špatné hře aždo konce, protože jsem si jednou koupil lístek, nebo jsem ho dostal, doufat ještě v posledním dějství, že se představení přece jen zlepší – to bych uměl pochopit.\nAle jak může někdo říci: „Ta hra je špatná a bude pořád horší, a přesto jsem za ni vděčný“ – tak to mi nejde do hlavy. Jak může někdo zůstatabonentem, když se mu program divadla už dlouho nelíbí. Samozřejmě,pískání a nesouhlasné výkřiky představení nevylepší. Ale člověku se notně uleví.\nTomu tihle lidé nerozumějí. Chtějí svému šmíráckému komediantovi tleskat jako o život. Nedají si to vymluvit.\nNa ně ta droga působí. Dokážou být opilí tam, kde já zůstávám střízlivý. Mají onu záviděníhodnou chorobu, proti níž jsem já imunní.\nByl jsem proti náboženství očkován v příliš raném dětství. „Dokud mi někdo neukáže milého Pánaboha pod mikroskopem, tak v něho nemůžu věřit,“ říkával tatínek. Každý druh rituálu patřil podle něho do rubriky Mravy a obyčeje primitivních národů. „Ve dvacátém století už se netančí kmenové tance,“ tvrdil. „Až se nám podaří odstranit náboženství, zmizí i antisemitismus.“\nNebyl zkrátka vševědoucí, můj tatínek. Ze všech náboženství měl Židy rád nejmíň. Od tohoto postoje se nedalodvrátit ani skutečností, že sám byl Žid. Říkal jim Judskis. Dlouho jsemnevěděl, že takové slovo vůbec neexistuje. Myslel jsem si, že patří k soukromé slovní zásobě, kterou si tatínek přinesl z rodné obce. Nebo že to slovo bylo dokonce o generaci starší a pocházelo z ještě větší dálky, z východu.\nGlumskopp, hlava skopová, bylo taky takové slovo. Tatínek je používal vždycky, když jsem něco udělal neobratně – tedy často. Nebonachschrabsel, což znamenalo něco jako zlatíčko moje. A všecko, co bylo nápadné nebo senzační, označoval tatínek jako ambartschig.\nTak proč ne Judskis?\n„Já tyhle Judskis nemůžu vystát,“ prohlašoval. Maminka mu i při stém opakování dělala radost tím, že se vždycky zatvářila příslušně šokovaně. Sehrála šokovanost stejným způsobem, jaký jsem později viděl u Magdy Schneiderové. Jen přitom nekrčila šelmovsky nosík jakoMagda. Jeho provokace a její hrané pobouření patřily k jejich dobřesehranému manželství. Tatínek se pokládal za rebela vůči veškerým konvencím a tradicím, a ona ho nechala při tom. Stejně se mohl tomuto sklonu oddávat jen v kruhu rodiny. Jinak by to škodilo firmě. Jeho zákazníci, grosisté stejně jako majitelé malých krámků, byli z valné části Judskis.\nJestli něco takového existuje, pak byl tatínek ortodoxním ateistou. U nás se přísně ctily židovské tradice, aby se pak z principu nepraktikovaly. Proto jsme jednou do roka, na Jom kipur, navštívili novousynagogu v Oranienburské ulici. Nikoli ze zbožnosti, to chraň pánbu, aleproto, že tatínek byl mínění, že to od něho jeho zákazníci očekávají.\nByl to vždycky příjemný den. Já nemusel do školy a v synagoze jsem měl potěšení z varhanní hudby. Zatímco tatínek diskutoval se sousedy o obchodních vyhlídkách a o dodavatelích. Doma na nás čekal obzvláště vydatný oběd. Tak si tatínek sám sobě demonstroval, že židovský postní den pro něho nemá větší význam než třeba 27. leden, kdy se na císařovy narozeniny vyvěšoval z okna prapor, aniž jsme byli nadšenýmipřívrženci Hohenzollernů.\nŽe jsem přesně na třinácté narozeniny dostal své první dlouhékalhoty, to si umím vysvětlit jedině tak, že staré tradice byly pro tatínka přece jen živější, než byl ochoten sám sobě přiznat. Další rituály, které se pro židovského chlapce k tomuto datu vážou, jsem ale už absolvovat nesměl. Přitom bych byl hrozně rád vystoupil před celou obcí jako předčítač z thory. Vyhovovalo by to mému již tenkrát silně vyvinutému sklonu předvádět se.\nPrudkost, s níž tatínek odmítal všechno religiózní a zejména všechno židovské jako nemoderní a překonané, neměla nic společného s nějakými osvícenskými poznatky – ať o tom říkal Meyerův konverzační lexikon cokoli. Zkrátka byl přesvědčený, že každá forma religiozity je cosi provinčního. A provinční nechtěl být za žádnou cenu, stejně jako mnoho jiných lidí, kteří také pocházeli z provincie. Snažil se vypadatvelkoměstštěji než starousedlý Berlíňák, nikdy se mu však nepodařilo, aby se úplně zbavil melodie řeči svého mládí s hrčivým er a přiškrcenými vokály.\nSnad jsem onu fascinaci z předstírání zdědil po něm. Po celý život hrál jednu roli: Roli intelektuálního revolucionáře. Ovšem okolnosti – jak píše v jedné satirické básni Erich Mühsam: duchem revolucionář, civilnímpovoláním čistič lamp – se postaraly, aby jeho rebelie zůstala vždy jenv teoretické rovině. Navenek na něm nebylo nic vidět. V každou dobu,dokonce i doma, byl tak korektně oblečený, jak to lze očekávat od obchodníka s konfekcí ucházejícího se o lepší zákaznictvo. Oblek s decentním vzorkem a vesta, hedvábná kravata, nepohodlný tuhý límec. K tomu knír, který si sice nekroutil nahoru po způsobu císaře Viléma, který však přece jenvyžadoval pravidelnou péči s pomocí speciálního kartáčku.\nTatínek neměl vysokou postavu, podobně jako maminka. Kdykoli se mělo působit pedagogicky, musel jsem se já, dlouhé bidlo, posadit, aby při svém kázání nemusel vzhlížet ke mně nahoru.\nKdyby ještě žil, rád bych ho objal a pošeptal mu do ucha: „Ty jsi ale glumskopp!“ Co se týče rodičů, nemusím si nic vyčítat. Vždycky jsem se o ně staral, i v emigraci. Kdybych je mohl zachránit, zachránil bych je. Já bych je dokonce miloval, kdyby mi to dovolili. Ale můj v každé době racionální tatínek nemiloval citové výlevy a v maminčině světě dobře vychovaných lidí se něžnosti nepěstovaly.\nNestěžuji si. Nikdy mi nic nechybělo. Jenom jsem se leccos nenaučil. V domě bez hudby nevyrostou hudebníci. Jako režisér jsem byl dobrý v inscenování milostných scén. Protože jsem si i v běžném životěpokaždé musel rozvážit, jak to probíhá. Doma jsme to nenacvičili.\nRodiče mě milovali, tím jsem si jist. Jenom to neuměli dát najevo. Ne tak, jak si to představuji v rodině. Ne tak, jak bych já měl rád vlastní dítě. Ne tak, jak by mě milovalo toto dítě. Ne tak...\nBylo to, jak to bylo.\nUdělali toho pro mě hodně. Tak, jak jim to připadalo správné. Nevím to, ale možná že si po mém narození koupili knihu o výchově a tu pak bod po bodu naplňovali. A nebyla jejich vina, že se v knizenevyskytovaly žádné projevy citu. Maminka uměla oloupat pomeranč vidličkou a nožem, ale nevěděla, jak se obejme člověk. Nenaučili ji to. Naopak, v Bad Dürkheimu na vinné stezce to z ní vyhnali.\nKdyž jsem pak potkal Olgu, bylo pro mě na ní nejbáječnější to, žetakové věci byly pro ni úplně samozřejmé. Že o nich nikdy nemuselapřemýšlet. Narodila se ve zcela odlišné rodině.\nToho dne, kdy mě v Hamburku představila rodičům, jsem měl větší trému než před nejdůležitější premiérou. A pak mě její matka na uvítanou políbila na obě tváře a její otec mi položil ruku kolem ramen. Musel se kvůli tomu postavit na špičky, a tomu jsme se všichni hodně nasmáli.\nPak jsme oba jeli do Berlína a zase jsem to byl já, kdo měl trému. Olga byla úplně klidná. Myslím, že si vůbec nevšimla té neosobní strojenosti, s níž byla v nové rodině přijata. Olga měla odevždy vlastnost, která mi naprosto chybí: Brala lidi takové, jací jsou. Já je musím vždycky nějak předělávat. Musím je v hlavě inscenovat jinak.\nPři prvním setkání natáhla maminka ruku k nové snaše s takpřepjatou elegancí, že se Olze podařilo zachytit jen špičky jejích prstů. Tatínek se napůl uklonil, tak jak to naučil i mě, a pronesl: „Velice mě těší, že vás poznávám, slečno Meyerová.“ Já ji představil křestním jménem, ale to mu nepřipadalo dostatečně korektní.\nPřitom byl tatínek Olgou nadšen od prvního okamžiku. A jediné, co maminka Olze trochu zazlívala, bylo to, že pracovala. V jejím světě si ženy nevydělávaly vlastní peníze.\nOpravdu ji měli rádi. Ale neuměli to projevit. Chyběly jim k tomu vlohy.\nKdybych se jako malý chlapec tatínka zeptal: „Máš mě rád?“odpověděl by mi: „To je přece samozřejmé.“ Co je samozřejmé, to přece nemusí logicky uvažující člověk dodatečně nějak demonstrovat.\nNa marodce ve Westerborku jsem začal, když se mi udělalo líp, číst bibli. Člověk to jednou v životě musí udělat. Aby pochopil, proč nadchla tolik lidí.\nCti otce svého i matku svou, je tam psáno. Je na to zapotřebí speciální zákon, protože to právě není samozřejmé.\nNejsem žádný náboženský člověk, ale o tomto přikázání mohu s dobrým svědomím prohlásit, že jsem je po celý život dodržoval.\nJenže – vyrostl by ze mě jiný člověk, kdybych nevyrůstal v hyperkorektní atmosféře Klopstockovy ulice. Stejně jako by maminka byla bez Bad Dürkheimu někým jiným. Nebo tatínek bez svého rodného hnízda Kriescht. Kriescht.\nČlověk musí to jméno vyslovit nahlas, aby správně vycítil, jak ošklivé je.\nKdo by chtěl pocházet z místa, které se takhle jmenuje? Dokonce ani Napoleon by neudělal kariéru, pokud by se narodil v Krieschtu. Stal by se z něho nanejvýš poddůstojník, při tom jeho vzrůstu. Ale nikdy císař.\nBraunau, to je jméno pro místo narození. V něm je už obsažena i barva košilí. Ale Kriescht v žádném případě.\nU nás doma to byla nadávka. Označovala všechno, co nepatřilo k dobrému tónu. Když jsem se šťoural v nose, nebo jsem při jídle položil lokty na stůl, vybafli na mě: „Tady nejsme v Krieschtu!“ Občas tatínek přinesl domů vzorek nové halenky nebo sukně k posouzení; matka koneckonců vyrostla v konfekci, jak tomu říkala, a v těchto věcech mělazaručený vkus. Moc toho přitom nenamluvila, buď souhlasně kývla hlavou, nebo jí odmítavě zavrtěla. A někdy – to byl její naprosto zničující soud – pronesla se špičatou hubičkou: „Kriescht“. Což znamenalo nemožné, provinční, pro Berlín naprosto nepřijatelné.\nTatínek o svém mládí v Braniborské marce příliš nevyprávěl. Asinebylo zvlášť příjemné. „Existují místa,“ říkával, „na která nevzpomínáme. Zapomeneme je.“\nCož samozřejmě nesouhlasí. Právě místa, na která nechcemevzpomínat, nikdy nezapomeneme.\nA přece jen do Krieschtu ještě jednou zajel. Asi ne dobrovolně, nýbrž proto, že se tomu nedalo vyhnout. Někdo umřel, už nevím kdo,a musela se tam vyklidit domácnost. Mně tenkrát nebylo víc než pět nebo šest let a musel existovat nějaký důvod, že jsem směl jet s ním. Možná měla maminka zase problémy se žaludkem a potřebovala klid. Rodiče asi nedůvěřovali hospodyni – nedokážu se upamatovat ani na její tvář, ani na jméno –, že by mě dokázala udržet v dostatečném klidu. Dědeček se jistě nabídl, že mě na pár dní vezme k sobě. Stejně tak jistě oni tunabídku odmítli. Kvůli doutníkovému kouři a nepedagogickým příběhům.\nAť tomu bylo jakkoli, malý Kurt Gerson, který ještě nikdy neopustil Berlín, se směl vydat na cestu. Směl poprvé nastoupit do vlaku a jethrozně daleko. Až do Krieschtu, který jsem si představoval jako místo plné exotických hrozeb a nebezpečí, aniž jsem přitom pociťoval sebemenší strach. Proč bych se také měl bát, když tam bude tatínek?\nMěl jsem tenkrát obrázkovou knížku a v ní nesl obrovitý černoch na ramenou malého chlapce přes řeku, zatímco za nimi muž v tropické helmě střílel na krokodýla. Představoval jsem si, že to bude podobná expedice. Pochopitelně bez krokodýlů, tolik jsem tenkrát už věděl. Ale přinejmenším stejně vzrušující. Abych byl připraven na všechny objevy, vyzbrojil jsem se botanickou torbou, v níž jsem z nedělních vycházek v parku Tiergarten vláčel domů červy a brouky.\nJak pevně v nás uvíznou pocity! Když si vzpomínám na náš odjezd, cítím znovu údiv nad tím, že si tatínek s sebou vzal jen malý kufřík.Nevím, co jsem očekával – karavanu těžce naložených velbloudů? –, ale ve své dětské logice jsem pokládal za nemožné vydat se na tak dalekou cestu jen s jedním zavazadlem.\nAž mnohem později jsem se musel naučit, že do jednoho kufru se může vejít celý život.\nPocity jsou – podobně jako vůně – zařízení na uchování vzpomínek. Stačí, abych na tu cestu jen pomyslel, a už cítím onu natěšenost a cestovní horečku, ale i onen druhý, hořký pocit, který navždy spojuji s Krieschtem.\nNáš vlak odjížděl ze Slezského nádraží. Cedule na vagonu ohlašovala exotické cíle: Královec, Eydtkuhnen, Petrohrad. My jeli jen do Küstrinu a odtud lokálkou, která uměla nádherně hlasitě pískat, až do Krieschtu. Kde nic nebylo tak, jak jsem očekával. Přesně jako tenkrát já se musí cítit starý člověk, který ještě pořád věří v principiální korektnost německých úřadů, a proto investoval veškeré své peníze do smlouvy na zakoupení bytu v Terezíně. Do bytu s balkonem a výhledem na jezero. Pak projde „šlojskou“ a tady se dozví, že tu žádné jezero není, ani balkon a samozřejmě ani žádný byt.\nV Krieschtu nebylo vůbec nic. Ještě pořád cítím to zklamání. Se zklamáními mám svoje zkušenosti.\nBylo tam jen jediné nástupiště a cosi, co si říkalo nádraží. Proberlínského kluka zvyklého na jinačí rozměry to byla lepší kůlna. Kolemvelkého prázdného náměstí, páchnoucího po kravské mrvě, stála jedna či dvě větší budovy. Hrázděný kostel a válečný pomník. Tak rozházené bezjakéhokoliv plánu, jako by někdo vysypal do krajiny dětskou stavebniciNěmecké provinční hnízdo bez ladu a skladu. Hned jsem ucítil, že ve zdejším vzduchu nemůžu čekat ani závan dobrodružství. Nejradši bych jel zase zpátky.\nA pak tatínek ještě ke všemu dodal: „Ještě tam vůbec nejsme.“\nJeho Kriescht, vysvětlil mi, není tady, kde se vesnice bez talentu navlékla do kostýmu městečka, nýbrž o pár kilometrů dál, v místní části zvané Nesselkappe. Tam nejezdila žádná dráha a drožky, jaké v Berlíně stojí na každém rohu, tu také nebyly. Museli jsme pěšky. Proto si vzal tak málo zavazadel.\nNemohlo to být v zimě, ačkoli jsem to tak pociťoval. Bylo chladno a cesta byla dlouhá. Vzpomínám si na celá hejna meteoritů ze suchého listí, které nám vítr vháněl do tváří. Můj kabát, určitě z vlastní produkce, Max Gerson & Cie., mě už brzy nestačil zahřát. Už nikdy jsem tak nemrzl jako na onom pochodu.\nTo nesouhlasí. Často jsem mrzl mnohem víc. Ale ve všech ostatních případech jsem už věděl, že mrznout zdaleka není to nejhorší, co se člověku může stát. Už jsem se naučil, že svět nedodržuje pravidla.\nTatínek šel přede mnou, aby mě chránil před větrem, který foukal proti nám. V jedné ruce nesl kufr, druhou si přidržoval klobouk. Zezadu tovypadalo, jako by salutoval. Vymyslel jsem si k tomu příběh: Byli jsme dvavojáci, co táhnou do války. Nebo jsme ji už vyhráli a pochodovali teď domů, abychom podali hlášení o vítězství. Možná jsme byli zranění, ale to jsme na sobě nedali znát. Něčemu takovému jsme se jen smáli. A pochodovali zpříma, pevným krokem. Fantazie mi pomáhala – jak mi má fantazie často pomohla i později –, ale po čase jsem už nedokázal s tatínkem držet krok. Možná šel rychleji, aniž si to uvědomil, stále rychleji, protože se jeho tělo snažilo intenzivnějším pohybem zahřát. Nebo já byl pomalejší. Ať tak či onak, v jednu chvíli jsem už nedokázal jít tak rychle jako on.\nNevolal jsem ho. Něco takového hrdinové nedělají.\nNajednou tu byla už jen silnice, vlevo i vpravo lemovaná křovím,štěrková cesta plná výtluků a louží. A na té cestě jsem byl sám, úplně sám. Tatínek zmizel za ohybem. Nebylo po něm ani vidu ani slechu. Rozběhl jsem se, udýchaný a uplakaný, o něco jsem zakopl, upadl, posbíral se a pádil dál, tvář ve větru celou umazanou od slz a nudlí.\nA pak tam byl ohyb a za ním křižovatka s ukazatelem do čtyř směrů, kde nikde nic nebylo.\nStál tu jen jeho kufr.\nMyslel jsem, že jsem tatínka ztratil. Navždy ztratil.\nStál jsem tam celou věčnost úplně sám. Krátkou věčnost. Jak dlouho trvá člověku, než se vyčurá? Tatínek se vynořil z křoví, otřel mi tvářa utěšoval mě. „Ty jsi můj ubohý nachschrabsel,“ řekl.\nKdyž jsem se konečně uklidnil, přečetl mi, aby mě přivedl na jiné myšlenky, jména na ukazatelích. Nesselkappe stálo tam a už to nebylopříliš daleko. Na dalším ukazateli: Sonnenburg. Což mi, jak jsem byl zmrzlý, připadalo jako lákavý cíl: Sluneční hrad!\n„Ale tam nepůjdeme,“ upozornil mě tatínek. „Tam je jen káznice.“\nPozději – doslechl jsem se o tom v Paříži – se z káznice stalkoncentrační tábor. A člověku nepomohlo, když řekl: „Ale tam nepůjdeme.“ A pak ten cizí byt.\nVlastně ani ne tak moc cizí. Byt příbuzného, ačkoli dnes bych užnedokázal říci, ke které větvi našeho rodokmenu patřil. Po orkánu nemá smysl počítat ulámané větve.\nNa tom bytě nebylo nic zvláštního, ale já se v něm cítil stísněně. Byli jsme vetřelci, vlastně jsme byli lupiči. Jednu zásuvku psacího stolu, k níž nenašel klíč, tatínek vypáčil. A majitel všech těch věcí teprve nedávno umřel. Uhnízdili jsme se v pokojích mrtvého.\nA k tomu ten zápach, ta nevětraná zatuchlost. U nás v Klopstockově ulici se také jednou rozšířil nepříjemný zápach, byl každým dnem silnější a nakonec to byla myš, která se rozkládala v rouře od topení. Když jsme ji našli, byla už úplně vysušená, a tatínek přečetl z Meyerova konverzačního lexikonu něco o egyptských mumiích.\nZemřelý člověk, tak jsem to tehdy chápal, je ještě mnohem mrtvější než zetlelá myš. Když jsem v noci ležel vedle tatínka v té cizí manželské posteli, když jsem ve tmě naslouchal cizím zvukům či nezvyklémunedostatku zvuků, nemohl jsem pak strachy usnout. Byl jsem si jist, žezemřelý se tu může kdykoli znovu objevit a nám vetřelcům něco udělat.\nPo celý život jsem měl v každém opuštěném bytě tentýž pocit.Nehrálo roli, jestli tam někdo umřel, uprchl odtud, nebo byl deportován.\nVe dne vyjednával tatínek s lidmi, kteří si chtěli z pozůstalosti něco koupit. Nejdřív jsem si myslel, že všichni jsou jeho přátelé. V rozhovoru s nimi ztrácela jeho řeč stále více berlínský nádech a dostávala nářeční zabarvení, jaké si jindy dovoloval jedině v důvěrném rodinném kruhu. Ale tihle muži nepatřili do rodiny. Zdálo se, jako by se jich z nějakého důvodu bál. Dalo se to zřetelně vycítit, i když mou pozdější otázku odbyl smíchem.\nPravděpodobně prodal všechno příliš lacino. Téměř žádný zezájemců neodešel s prázdnýma rukama. Každý odvlekl aspoň židli nebo prádelní koš plný nádobí. Vzpomínám si na stojací hodiny, které najednou začaly bít, právě když je někdo odnášel. Jednou, když čtyři muži s klením táhli po schodech dolů těžkou kredenc, jeden z nich ulomil vyřezávanou nožičku a oni za vzniklou škodu žádali snížení ceny.\nHned první den jsem našel v zaprášeném koutě, kde už po desetiletí stál noční stolek pořád na stejném místě, pruský stříbrný groš z roku 1850. Na něm bylo napsáno Scheidemünze, cizí slovo, které na mě udělalo dojem. Směl jsem si ten groš ponechat a ještě jako dospělý jsem ho celá léta nosil v peněžence jako talisman. Až pak jednoho dne tu už nebyl, jako mnoho jiného.\nByt se stále víc prázdnil a jako by se přitom zvětšoval. Stěny, aspoň tak mi to připadalo, rostly do výše. Na tapetách se objevovala světlá místa, kde dříve visely obrazy. Všechno šlo pryč a poslední noc jsme mělimatrace na podlaze, protože už i manželská postel byla prodaná.\nJen malou hromádku knih nikdo nechtěl. Byly psané podivným písmem a tatínek tvrdil, že to všechno je židovský brak a nemá cenu ho schovávat.\nAle to nebylo to nejdůležitější, co se v Krieschtu stalo. Tonejdůležitější bylo něco jiného.\nNěco mnohem nepříjemnějšího. Muselo se to přihodit druhého nebo třetího dne po našem příjezdu.Počasí se zlepšilo. Tam, kde hluboko stojící slunce zářilo oknem jakosvětelný kužel divadelního reflektoru, tančila zrníčka prachu. Když se tlesklo do dlaní, na okamžik se rozlétly, jako by je ten zvuk vylekal. Ale není vyloučeno, že vzpomínka na tento dětský experiment nesouvisí s tímto dnem, a moje paměť ji tam jen dodatečně přiřadila.\nAť jsem si krátil čas v tom cizím bytě čímkoli, pro méhovynervovaného otce to bylo moc nahlas. Navrhl mi, abych šel dolů na ulici, kde bylo slyšet hlasy hrajících si dětí. Byli to chlapci mého věku. Tatínek říkal, že si s nimi určitě budu báječně rozumět.\nHráli jsme si pak společně, něco složitého, kdy se muselo sezavřenýma očima odskákat kus cesty, ale na určitém místě se nesmělo nohou dotknout země. Dovolená a zakázaná políčka byla vyryta do vlhké země větví. Udusaná země, do níž se dalo rýt, mi při srovnání s berlínským asfaltem připadala jako velký pokrok.\nNeznal jsem pravidla a dělal všechno špatně. Těm druhým se tolíbilo. Mohli se mi při každé chybě vysmát, což dělali, ale nemysleli to zle. Vzpomínám si na jednoho malého chlapce v roztrhané košili, který se samým nadšením z mé neobratnosti nemohl uklidnit. Tahal jednu nohu za sebou, a než jsem přišel já, byl vždycky on ten nejhorší.\nBrzy jsem pravidla pochopil a jednotlivá pole si zapamatoval. Také později jsem se texty rolí velmi rychle učil nazpaměť. Nescházelo mnoho, abych skákání bezchybně zvládl, ale vtom se mi někdo postavil do cesty. Někdo, kdo byl větší než já. Mnohem větší. První, co jsem z něho viděl, když jsem otevřel oči, byl jeho hrubě pletený svetr.\nByl to hoch asi šestnáctiletý. A nebyl sám. Byli tam ještě dva další. Právě naučená pravidla byla pro mě v tu chvíli tak důležitá, že mě jako první věc napadlo: Vždyť oni stojí na zakázaných polích. Proč jim to nikdo neřekne?\nJenže tam už nebyl nikdo, kdo by jim to mohl říci. Moji kamarádi zmizeli.\nTi tři mladíci, kteří mi připadali jako dospělí muži, jako obři, mě podrobili výslechu. Jak se jmenuji, odkud jsem a co tu pohledávám.\n„Jmenuji se Kurt Gerson,“ řekl jsem a dodal, jak mi vtloukali do hlavy pro případ, že bych se ztratil: „Klopstockova ulice 19.“\n„Klopstockova,“ opakoval mladík. „To není špatné. Tak co kdybychom ti udělali na záda klop, klop?“\nTi druzí řvali nadšením nad tou slovní hříčkou. Jako ožralínávštěvníci kabaretu u dvojsmyslného vtipu.\n„Ne,“ řekl jsem, „prosím ne.“\n„Ještě jednou: Jak se jmenuješ?“\nByl mi tak hrozivě nablízku, že jsem nemohl uniknout jehonemytému pachu. Byl bych rád ustoupil o krok dozadu, ale netroufal jsem si. Existuje reklamní fotografie, kde drobný Heinz Rühmann stojí přede mnou a vzhlíží ke mně nahoru, nos téměř u mého tlustého břicha. Tenkrát musely být výškové poměry obdobné. V ateliéru mi dali pod nohy bedýnku. Mladík v Krieschtu nepotřeboval nic takového, aby na mě shlížel z výšky.\n„Jmenuji se Gerson,“ opakoval jsem. Hlas se mi začal třást. „KurtGerson, ano.“\n„Gerson...“ Zdálo se, že můj trýznitel hledá pointu, která by


Potřebujete pomoct nebo poradit? Tweetněte na @vodafone_pece Jednak jsme našemu Twitteru @Vodafone_cz dali nový, víc osobitější vzhled a jednak jsme odstartovali úplně novou kapitolu na Twitteru, kterou je kanál @Vodafone_pece. Tady v podstatě najdete stejně kvalitní informace jako na naší lince Vodafone péče o zákazníky *077. Na tomhle kanálu se o vás, stejně jako na zákaznické lince, budou starat naše šikovné holky a kluci z Chrudimského\n50 % Populace ČR\nJsme nejlepší v 3G pokrytí Momentálně máme 3G pokrytí už v polovině české republiky. Pokrýváme totiž celých 50 % populace v České republice!\ncall centra. Už pár hodin po spuštění měli spoustu přihlášených uživatelů. Tak doufáme, že to nejvíce přinese hlavně vám, našim zákazníkům. Mimochodem na Twitteru Vodafonu je momentálně 3800 uživatelů. Najdete tady aktuální informace o tom, co se ve Vodafonu děje, ale taky třeba o soutěžích, nebo si jen můžete s Vodafonem pokecat. \nBazar Vodafone Nabídka telefonů se zárukou jednoho roku Máte v plánu pořídit si druhý nebo nový telefon a zrovna se vám nehodí nebo nechce utratit za něj větší sumu peněz? Tak přesně pro vás tady máme docela fajn záležitost. Vodafone Bazar. Najdete ho exkluzivně v našem eshopu na www.vodafone.cz/bazar. A v nabídce jsou telefony až se 75% slevou. Nejde o žádné vadné nebo poruchové mobily. Nabízíme telefony vrácené v 30denní záruce spokojenosti. Za takové ceny, jako je máme v bazaru my, je jen tak někde nenajdete. Tak neváhejte dlouho s rozhodováním, protože počet kusů je logicky omezen. Momentálně pro vás máme 4 modely.\nNokia C5 Sony Ericsson Xperia mini pro HTC Magic Nokia 6370\nA co víc, doručení je zadarmo, a pokud využijete naší nabídky vyúčtování Po svém a vzdáte se papírové faktury, ušetříte dalších 10 %. Cena telefonu se pak odvíjí od toho, s jakým balíčkem si telefon pořídíte. Balíčky nabízíme 4. Může se stát, že vám teleon přijde v mírně poškozené krabici. Buďte v klidu, na jeho funkčnost to vliv mít rozhodně nebude. \nFacebook žije a my s ním! Protože si ceníme, že nám na Facebooku fandíte, připravili jsme pro vás, naše fanoušky, speciální odměnu. Čeká na vás extra balíček se slevou od 186 do 215 korun. Díky němu pak budete o něco levněji vždycky ve spojení se svými přáteli.\nVe zvýhodněném balíčku najdete datové é přiři pojení, neomezené volání a SMS na 4 kamarády v síti Vodafone a k tomu další služby podle vašeho výběru. A je jedno, jestli už u Vodafonu jste, nebo se pro nás nově rozhodujete.\nS čí vyplnit Stačí l i fformulář lář a my se vám á d do konce k vašeho zúčtovacího období ozveme. Změna tarifu vám pak proběhne s platností hned od nového zúčtovacího období. Kolik přesně balíček stojí a všechny ostatní informace najdete na Facebooku Vodafonu. Konkrétně na záložce Speciální nabídka pro fanoušky.


Dovolená ve městě, nebo na pláži? Která je pro vás ta pravá? | Čas jen pro mě\ndatum: 14. 1. 2022 15:00 autor: -red-\nJaké jsou výhody a nevýhody těchto dvou variant a ke které se nakonec přikloníte? Možná zjistíte, že chcete vyzkoušet jinou podobu prázdnin, než na kterou jste zvyklí. Podívejte se, jak by mohla vypadat vaše příští dovolená.\n„Nelež jenom u moře, oddej se také nějakým aktivitám. Ale vždyť na dovolenou si jedu odpočinout, ne se fyzicky zřídit.“ Perou se ve vás tyhle myšlenky a nevíte, kudy z toho ven? Pojďme si je rozebrat a možná na to společně přijdeme.\nDopřát si odpočinek a konečně vypnout\nV práci máte pořád shon a doma si klid také neužijete? Dovolená je pro vás příležitost konečně zastavit a odpočinout si? Tak si relax dopřejte bez výčitek. Nechte se hřát slunečními paprsky, poslouchejte šumění moře a řešte jen to, jaký nápoj vám celou tu idylku podtrhne.\nTahle plážová pohoda není totiž jen zahálka. Dobít baterky na další maraton povinností nějak musíte. Navíc mořská voda i vzduch mají blahodárné účinky na tělo, sluníčko vám doplní vitamin D a vy po tom všem budete jako znovuzrození. Takový čas se přece nemůže považovat za promarněný.\nHlavu ale trochu zaměstnejte\nJediné, co byste opravdu měli zaměstnat, je hlava. Není radno dávat myšlenkám přílišnou volnost. Můžou totiž snadno zavítat zpět domů a zaobírat se povinnostmi, které tam na vás čekají. Na dovolené si ale od nich máte odpočinout! Vezměte si proto na pláž časopis, sudoku, knihu, kterou chcete už dávno přečíst, apod... Cestujete s partou či rodinou? Tak to si nezapomeňte přibalit společenskou hru nebo míč.\nVypravit se objevovat historické i kulinářské zajímavosti\nNa dovolené se nechcete nudit a zajímají vás krásy dané země? Vypravit se za nimi není nic složitého. Bariérou vám nemusí být ani neznalost jazyka. Základem je osmělit se a vyrazit. Nohama a rukama se domluvíte všude. Odměnou za odhodlání vám bude pohled na dechberoucí památky, příběhy, které se za nimi skrývají, a také jedinečná atmosféra zdejšího místa.\nVydat se do města se vyplatí ještě z dalších, přímo lahodných důvodů. Právě tady najdete podniky s místními pokrmy a jedinečnými nápoji, které doma ani v hotelu neochutnáte. A třeba taková italská zmrzlina? Pro tu bychom šli světa kraj.\nMožná se to nezdá, ale i chození po městě vyžaduje přípravu, kterou byste neměli podcenit. V první řadě nezapomeňte pořádně pít. Tělo má při pohybu větší spotřebu vody a pokud se má chodit ještě v horku, při nedostatku tekutin byste měli pěkný malér. Pokrývka hlavy se také vyplatí. Jestli máte chuť navštívit i církevní stavby, oblékněte si vhodný oděv, který zakrývá ramena a kolena. Bez něj byste se mohli dostat do nepříjemností. Myslete také na svá chodidla a dopřejte jim boty, ve kterých si budou lebedit i po pěkných pár kilometrech. Nakonec nezapomeňte nabít fotoaparát, protože o ty krásné úlovky určitě nechcete přijít.\nKterou dovolenou nakonec zvolit?\nOslovují vás obě možnosti? Tak to si zadejte do hledáčku „dovolená Itálie“. Právě Itálie je totiž zemí, která nabízí obě varianty. Milovníci historie i lahodné gastronomie budou zbožňovat toulky po městech, kde se psala historie evropské civilizace. Ovšem i pohodáři si přijdou na své. V oblíbeném přímořském letovisku si vychutnají příjemný odpočinek na pláži. Klidně věnujte několik dnů odpočinku, kdy nebudete muset nic řešit, a až se dostatečně zrelaxujete, nazujte boty a vydejte se objevovat krásy měst. V každém z nich je co obdivovat.


Informační a edukační centrum Masarykův onkologický ústav Brno\nDomů → Než k nám přijdete → Informační a edukační centrum\nInformační a edukační centrum (IEC) je zodpovědné za tvorbu a přípravu edukačních materiálů a kampaní pro pacienty a veřejnost. Naleznete u nás nespočet informačních brožur a návodů, které Vám pomohou snadněji pochopit problematiku prevence, onkologické léčby i předoperační a pooperační péči. Nabízíme také možnost využití počítače s připojením k internetu a barevnou tiskárnu. V případě potřeby Vám také rádi okopírujeme či oskenujeme potřebné dokumenty.\nPracovnice IEC poskytují základní edukaci každého nového pacienta MOÚ. Pacientům i jejich blízkým poskytnou materiály, vysvětlí vše potřebné. V IEC jsou zdarma k dispozici tiskové materiály týkající se léčby, operací, nemoci, výživy, a dalších témat souvisejících s onkologickým onemocněním. Veškeré edukační materiály máme v tištěné podobě, v elektronické podobě ke stažení, v audio formátu i ve formě videa. V IEC je pacientům k dispozici počítač, tiskárna, kopírka i scanner.\nInformační a edukační materiály nabízíme v tištěné podobě v IEC nebo volně ke stažení níže. K dispozici jsou také edukační videa a audio nahrávky brožur.\nInformační a edukační centrum je pro Vás otevřeno vždy od pondělí do pátku v čase 8.00-15.00. Zajišťujeme edukaci nových pacientů, každému nového pacientovi se věnují pracovnice IEC tak, aby mu vysvětlili vše podstatné pro jeho pobyt v nemocnici.\nJsme Vám k dispozici na bezplatné nádorové lince vždy od pondělí do pátku v čase 8.00 –15.00.\nMOÚ navazuje na činnost neziskové organizace Mammahelp, která ukončila činnost v roce 2020. Současně se zavazujeme, že budeme plnit poslání Mammahelp a budeme tuto značku udržovat.\n2Vzdělávání a projekty\nVzdělávání a semináře pro školy →\nNabízíme exkurze pro školy v nemocnici nebo přednášky a workshopy (téma primární, sekundární prevence, screening) ve školách.\nVzdělávání a semináře pro firmy, skupiny →\nNabízíme přednášky a workshopy na téma primární prevence, sekundární prevence, screening a životní styl.\nProjekt Nebýt na to sama →\nProjekt oceněný obyvateli města Brna v rámci Participativního rozpočtu. Tento projekt pomáhá pacientkám zvládnout onkologickou léčbu.\nProjekt AZV – NU21-09-00558 →\nVliv řízené pohybové aktivity na dysbalanci autonomního nervového systému, imunitního systému a sníženou zdatnost u onkologických pacientů po adjuvantní chemoterapii.\nSaste Roma →\nProjekt zaměřující se na přípravu edukačních materiálů pro minoritní skupiny. Projekt je uskutečňován ve spolupráci s hlavním řešitelem FNUSA.\n3Kde nás najdete\nSídlíme ve 3. patře Švejdova pavilonu, vedle Oddělení klinických studií, o patro výš než je centrální evidence. V případě, že si nebude jistí, kde nás najít, zeptejte se na vrátnici, rádi Vám poradí kudy k nám.\nPacientům i široké veřejnosti poskytujeme poradenství v řadě oblastí souvisejících s onkologickou léčbou, diagnostikou i prevencí. Nabízíme širokou škálu informačních brožur, ale i osobní, e-mailové či telefonické konzultace.\n+420 800 322 222\nInformační a edukační\nOnkologická léčba v rodině\nNevíte co Vás čeká a máte obavy? Chcete vědět, jak bude probíhat Vaše léčba? Kontaktujte nás pomocí formuláře Onkologické poradny, telefonicky na bezplatnou linku nebo nás navštivte přímo v IEC.\nMůj blízký je onkologický pacient →\nPostihlo nádorové onemocnění někoho z Vašich blízkých a chcete se dozvědět víc o průběhu léčby, hospitalizaci nebo pooperační péči? Potřebujete poradit, jak fungovat, postupovat při výměně katétru blízké osoby nebo jakou zvolit výživu při léčbě? Rádi Vám pomůžeme se v daných problémech zorientovat. Může nás kontaktovat pomocí Onkologické poradny nebo nás navštívit přímo v IEC.\nMůj rodič je onkologický pacient →\nOnemocněl/a jste a nevíte, jak to sdělit svým dětem? Doporučíme Vám, jak dětem vysvětlit, co je nádorové onemocnění, jak probíhá léčba i jaké jsou její vedlejší účinky. Můžete nás kontaktovat pomocí Onkologické poradny, telefonicky nebo náš osobně navštívit v IEC.\nDětští pacienti →\nOzařování dětí v MOÚ\nLéčíme také dětské pacienty. Onemocnělo Vaše dítě a čeká jej ozařování? MOÚ vytvořil ve spolupráci s Univerzitou Tomáše Bati ve Zlíně edukační video pro ozařované děti.\nMěl/a jsem rakovinu\nInformace a edukace pro osoby, které prodělaly onkologické onemocnění. Programy pro přeživší. Poradenství pro přeživší.\nZadejte, prosím, Váš požadavek nebo dotaz. V nejbližší možné době Vám na něj odpovíme.\nInformační a edukační centrum je úzce propojena také s pacientskými organizacemi. Řada aktivit centra se uskutečňuje právě v koordinaci s nimi. Mezi hlavní organizce, s nimiž kooperujeme patří:\nAliance žen s rakovinou prsu →\nProjekt Aliance žen s rakovinou prsu, o.p.s. Zaměřuje se na pomoc a podporu mladých pacientek (v produktivním věku), které procházejí nebo prošly léčbou spojenou s nádorovým onemocněním prsu.\nLiga proti rakovině Brno →\nLiga proti rakovině Praha →\nKlub Diana →\nČeské ILCO →\nSIC – Sharing is Caring, Sdílení i café\nPovídání, sdílení vzájemných rad, zkušeností a zážitků, to je SIC. Sharing is caring, Sdílení i café pro pacientky s diagnózou karcionomu prsu. Možnost sdílet své strasti, obavy a strachy s těmi, kteří mají a znají Vaše problémy, je k nezaplacení. Právě proto vznikla v Informačním a edukačním centru MOÚ nová aktivita SIC. Příjďte si posedět u kávy s těmi, kteří tuší, jak se cítíte.\nPrvní setkání proběhlo 1. 2. 2022. Další setkání plánujeme na úterý 24. 5. 2022.\nJak funguje SIC? →\nIEC nabízí novou aktivitu zaměřenou na pacientky před, v průběhu i po léčbě rakoviny prsu. Cílem je podpořit pacientky s karcinomem prsu při jejich zvládání nemoci, a nabídnout jim přátelské prostředí, kde mohou sdílet své zkušenosti, obavy, ale i radosti. MOÚ chce navázat na některé činnosti úspěšné neziskové organizace Mammahelp, která v loňském roce ukončila svoji činnost. Jednou z nich je právě nově spuštěná aktivita SIC, která nabídne pacientkám možnost sdílení v příjemném a klidném prostředí u kávy či čaje.\nNaše vyškolené peer poradkyně pacientky vyslechnou, navedou, poradí v otázkách osobních, rodinnýc i sociálních a podělí se o zkušenosti s léčbou. Do SIC může přijít kdokoliv. Nečekejte odbornou lékařskou nebo zdravotnickou pomoc, ale zkušenosti pacientek, které nemoc prodělaly. Pacientka mají možnost se setkávat pravidelně v úterý od 15.00 do 17.00, vždy jednou za 3 týdny v Informačním a edukačním centru Masarykova onkologického ústavu.\nVíce informací získáte na E [obfuscate_1_|100|91|116|96|98|109|107|113|114|106|63|100|110|114|43|98|113]\n6Centrum v číslech\nPrůměrně zodpovíme kolem 120 telefonických dotazů měsíčně.\nPrůměrně zodpovíme kolem 60 e-mailových dotazů týdně.\nVíce než 180 brožur\nNabízíme více než 180 druhů edukačních materiálů.\nVíce než 55 druhů brožur\nVíce než 30 druhů brožur\nVíce než 40 druhů brožur\nVýživa při léčbě\nVíce než 15 druhů brožur\nVíce než 20 druhů brožur\n7Jak nás vidí pacienti\nNašim pacientům nabízíme poradenství v oblasti prevence i onkologické léčby.\nPodcast Co Vy na to, doktore?\nVšechny naše informační a edukační materiály nabízíme také volně ke stažení.\nŽádanka o edukaci v IEC\nHospitalizace a ambulance →\nH1_Vnitřní řád a práva a povinnosti pacientů a dalších osob při poskytování zdravotních služeb_2020 (325,64 kB)\nH2_Hygiena rukou_2018 (80,11 kB)\nH3_Základní informace při příjmu pacienta na oddělení_2019 (168,87 kB)\nH4_Příprava před operací na tlustém střevě nebo konečníku_2009 (92,14 kB)\nH6_Základní informace při propuštění pacienta z oddělení_2019 (127,82 kB)\nH7_Naší prioritou je kvalita a bezpečí zdravotní péče_2016 (690,28 kB)\nH8_Jewett korzet_2011 (467,46 kB)\nH9_Bazální stimulace_2012 (2,5 MB)\nH12_Dočasná pracovní neschopnost_2014 (189,88 kB)\nOrientační plán pro pacienty (3,03 MB)\nH11_Informace pro pacienty s poklesem bílých krvinek po protinádorové léčbě a s rizikem vzniku febrilní neutropenie_2013 (215,92 kB)\nDE1_Základní informace pro prevenci dekubitů (proleženin)_2021 (78,41 kB)\nDE2_Dekubity - stop_2022 (196,39 kB)\nP1_Prevence pádu (Základní informace pro prevenci pádu určené pacientům)_2018 (127,24 kB)\nP2_Pády v domácím prostředí (Co mám dělat, když doma upadnu)_2016 (419,07 kB)\nA1_Monitorace stravy (Jak správně monitorovat příjem stravy a tekutin)_2019 (133,45 kB)\nA2_Nutriční péče_2009 (37 kB)\nA3_PEG_2020 (770,35 kB)\nD2_Dieta šetřící s omezením tuků_2021 (55,54 kB)\nD4_Dieta diabetická_2012 (291,19 kB)\nD5_Dieta diabetická nízkobílkovinná_2012 (308,43 kB)\nD6_Dieta diabetická šetřící u onkologického onemocnění_2012 (294,76 kB)\nD7_Dieta diabetická šetřící s omezením hrubé vlákniny_2012 (303,82 kB)\nNP5_Doporučení při suchosti v dutině ústní_2005 (104,55 kB)\nNP8_Doporučení při onemocnění ledvin (Co potřebujete vědět o výživě při onemocnění ledvin)_2005 (99,74 kB)\nNP10_Co potřebujete vědět o výživě po operacích střev_2005 (101,57 kB)\nNP11_Co potřebujete vědět o výživě po operacích žaludku_2005 (95,66 kB)\nNP14_Vitamíny a minerální látky ve výživě onkologicky nemocného_2005 (114,59 kB)\nNP18_Vánoční_mlsání_pro_onkologické_pacienty (16 MB)\nB1_Vaše bolest nás zajímá_2022 (63,82 kB)\nB2_Co potřebujete vědět o léčbě bolesti_2007 (304,45 kB)\nB3_Pokyny pro aplikaci náplasťové formy léků proti bolesti_2016 (208,77 kB)\nCévní vstupy →\nCV1_Odběry krve a biologického materiálu v ambulantním režimu (Odběr krve a biologického materiálu informace pro ambulantní pacienty)_2018 (92,11 kB)\nCV2_Doporučení pro pacienty se zavedenou žilní kanylou-flexilou_2017 (89,5 kB)\nCV3_PORT - Informace pro pacienty_2017 (877,39 kB)\nCV4_Extravazát (Pokyny pro pacienta s podezřením na vznik extravazátu)_2016 (173,46 kB)\nCV5_Picc (Pokyny pro pacienta s PICC)_2018 (390,55 kB)\nCV6_Centrální žilní katétr (CŽK)_2018 (321,79 kB)\nCV7_Jehla s křidélky_2016 (415,92 kB)\nMočový katétr →\nMK1_Jak správně pečovat o močovou cévku v domácím prostředí_2021 (48,11 kB)\nS1_Péče o stomii (Informace pro pacienty se stomií)_2016 (48,1 kB)\nS2_Urostomie (Péče o urostomii)_2012 (149,01 kB)\nS3_Tracheostomie (Informace pro pacienty s trachostomií)_2012 (456,05 kB)\nS4_Nefrostomie (Jak pečovat o nefrostomii - informace pro pacienty)_2012 (961,22 kB)\nSociální a paliativní péče →\nSP1_Paliativní péče_2018 (180,12 kB)\nV1_Informace pro pacienty_2019 (494,07 kB)\nV2_Onkologické informační centrum - leták_2016 (669,38 kB)\nV3_Výtvarná dílna a relaaxační centrum - leták_2013 (1,16 MB)\nV4.1_Informace o dobrovolnictví v MOÚ - pro pacienty_2015 (612,57 kB)\nV4.2_Informace o dobrovolnictví v MOÚ - pro zájemce_2015 (613,74 kB)\nV5_Průvodce Anesteziologicko-resuscitačním oddělením a Jednotkou intenzivní péče_2018 (4,84 MB)\nV6_Několik rad pro onkologicky nemocné_2010 (865,08 kB)\nV7_Imunita a zhoubné nádory_2005 (57,36 kB)\nV8_Průvodce pacienta klinickými studiemi_2022 (1,16 MB)\nV9_Psychologický průvodce pro onkologické pacienty_2003 (87,8 kB)\nV11_Vyšetření plicní difuze_2009 (372,95 kB)\nV12_Aplikace podkožní injekce (Pokyny pro pacienta k aplikaci podkožních injekcí)_2020 (324,84 kB)\nV14_Chemoterapie a vy_2013 (974,05 kB)\nV15_Bezpečná_chemoterapie_doma_2022 (1,19 MB)\nV16_Pacientská rada_2017 (446,65 kB)\nV21_Osobní věci na ARO_JIP_2020 (134,25 kB)\nVšeobecné informační materiály →\nEndoskopické vyšetřovací metody →\nE1_Kolonoskopie_2015 (122,68 kB)\nE2_Rektoskopie_ anuskopie_2009 (39,84 kB)\nE5_Příprava před vyšetřením tlustého střeva_2017 (177,97 kB)\nN1_PET_CT_2020 (400,55 kB)\nN3_Scintigrafie skeletu_2013 (2,86 MB)\nN4_Lymfoscintigrafie_2013 (1,63 MB)\nN6_Scintigrafie štítné žlázy_2013 (1,67 MB)\nN7_Scintigrafie plic_2009 (144,78 kB)\nN8_Scintigrafie ledvin - DTPA_2013 (1,53 MB)\nN9_Scintigrafie srdce_2013 (1,76 MB)\nN11_Celotělová scintigrafie -111In OsteoScan (pokyny pro pacienty s celotělové scintigrafii)_2016 (493,16 kB)\nN12_Léčba bolesti pomocí stroncia 89 - přípravek Metastron_2016 (147,25 kB)\nR1_Ultrazvukové vyšetření_2013 (461,12 kB)\nR2_CT vyšetření_2017 (1,52 MB)\nR3_Magnetická rezonance_2016 (599,47 kB)\nR4_Kontrastní rentgenové vyšetření_2009 (135,14 kB)\nR5_Klasická rentgenová vyšetření_2009 (108,22 kB)\nR6_Mamografické vyšetření_2014 (1,51 MB)\nR7_Biopsie, drenáže a punkce_2009 (643,12 kB)\nR8_Angiografická vyšetření_2009 (140,84 kB)\nR9_Ultrazvukové vyšetření konečníku_2004 (292,97 kB)\nR10_CT kolonoskopie_2013 (1,75 MB)\nR11_Magnetická rezonance pánve - rekta_2017 (503,7 kB)\nRadiační onkologie →\nOsvětové materiály →\nOS4_Co je kolorektální karcinom_Týká se to i Vás_2009 (814,82 kB)\nOS5_Samovyšetření prsu_2009 (1,07 MB)\nOS11_Dědičnost jako rizikový faktor pro vznik nádorů _2016 (1,65 MB)\nOS12_Dědičná nádorová rizika _2010 (458,63 kB)\nOS13_Kalendář prevence pro muže_2021 (1,53 MB)\nOS14_Kalendář prevence pro ženy_2021 (1,27 MB)\nOS15_Informace o preventivních kontrolách pro příbuzné onkologických pacientů_2013 (69,16 kB)\nOS16_Dědičná dispozice k nádorům prsu a vaječníků_2020 (507,63 kB)\nOS17_Sortiment kompenzačních pomůcek v MOÚ_2021 (598,65 kB)\nK2_Típni to_(skládačka)_2013 (995,46 kB)\nK5_Samolepka_Dej si další_2009 (103,17 kB)\nK6_Nemáme vzdělání, ale nekouříme (pohlednice se psy)_2009 (326,7 kB)\nDG1_Pacientky s karcinomem prsu_2016 (1,53 MB)\nDG3_Co potřebujete vědět o nádorech dělohy_2019 (191,67 kB)\nDG4_Co potřebujete vědět o nádorech vaječníků_2018 (1,26 MB)\nDG5_Co potřebujete vědět o nádorech čípku děložního_2019 (173,44 kB)\nDG6_Co potřebujete vědět o nádorech ledvin_2019 (203,59 kB)\nDG7_Co potřebujete vědět o nádorech močového měchýře_2019 (265,14 kB)\nDG8_Co potřebujete vědět o nádorech varlat_2018 (784,45 kB)\nDG10_Co potřebujete vědět o nádorech tlustého střeva_2018 (991,24 kB)\nDG11_Co potřebujete vědět o nádorech žaludku_2018 (953,38 kB)\nDG12_Co potřebujete vědět o nádorech slinivky břišní_2018 (959,31 kB)\nDG16_Co potřebujete vědět o nádorech hlavy a krku_2018 (850 kB)\nDG17_Co potřebujete vědět o nádorech jícnu_2019 (200,28 kB)\nDG18_Co potřebujete vědět o nádorech plic_2018 (915,12 kB)\nDG19_Co potřebujete vědět o nádorech kůže_2018 (1,02 MB)\nDG20_Co potřebujete vědět o nádorech kostí a pojivových tkání_2018 (967,37 kB)\nDG21_Co potřebujete vědět o alternativní medicíně_2020 (85,05 kB)\nDG23_Zhoubné nádory v onkogynekologii_2021 (4,01 MB)\nOpatření při infekci →\nI1_Multirezistentní stafylokok (MRSA)_2009 (56,59 kB)\nI2_Clostridie (Infekce vyvolaná clostridium dificile)_2012 (389,89 kB)\nPO1_Mamární sestra_2022 (47,35 kB)\nPO3_Informace_pro_pacienty_po_ukončené_onkologické_léčbě.pdf (83,9 kB)\nPO4_Onkokosmetická_poradna_v_MOÚ (328,37 kB)\nPohyb_AZV_leták (513,08 kB)\nPoradna_pro_pohybové_aktivity_pro_onkologické_pacienty (532,14 kB)\nPoradna_nutričních_terapeutů_leták (1,07 MB)\nAliance-LOGO-barevne-bez-podkladu-400px.png (14,69 kB)\nVzdělávání a projekty


Cenné papíry kryté aktivy (ABS) | Capital.com\nKurzy Deriváty a jak na rizika obchodování Co jsou cenné papíry kryté aktivy\nDeriváty a jak na rizika obchodování\nCo jsou cenné papíry kryté aktivy\nPředpokládejme, že finanční společnost převezme nelikvidní aktivum, například půjčku nebo hypotéku, a přemění ji na něco jiného, co lze snadno prodat v podobě akcie or cenného papírusecurity. To se nazývá sekuritizace.\nTypickým příkladem je cenný papír krytý hypotékou. Podívejme se na to podrobněji.\nV tomto příkladu nakoupila společnost Omega Investments řadu hypoték z úvěrového portfolia banky Beta Bank. Tyto hypotéky jsou směsí různé kvality: jsou velké půjčky velkým vypůjčovatelům s velkým čistým jměním, až po menší půjčky rizikovějším vypůjčovatelům.\nSpolečnost Omega Investments je uspořádá do tranší podobné výpůjční kvality a poté rozdělí každou tranši na akcie, které je možné prodávat investorům, kteří budou dostávat platby (výnos) v pravidelných intervalech, jak jsou hypotéky spláceny svými vypůjčovateli.\nTranše dostanou ratingy od ratingových agentur. Výnosy nejvyšší kvality, tranše kryté vyšší hodnotou, budou menší než výplaty z nekrytých tranší. To odráží menší riziko vypůjčovatelů nesplácejících hypotéky.\nCenné papíry kryté hypotékou jsou ve dvou variantách: kryté bytovými hypotékami (RMBS) a kryté komerčním majetkem (CMBS). Ostatní typy půjček je možné sekuritizovat podobnými způsoby – z nich nejběžnější je kolaterizovaný úvěrový závazek (collateralised loan obligation - CLO).\nMinimální částka investice pro tyto typy cenných papírů je kolem 10 000 USD, takže je pro maloobchodní investory běžnější dostat se na tento trh prostřednictvím fondu.\nRiziko existuje u většiny cenných papírů a prostředky kryté aktivy nejsou výjimkou. Vzpomeňte si, že špatně podložené cenné papíry kryté hypotékou vyvolaly poslední globální finanční krizi (2006-2008).\nNa stabilním majetkovém trhu jsou to původci hypoték – ti, kdo vydali původní půjčky – mohou mít zisk z prodeje půjček, což napomáhá snížení rizika v rámci jejich vlastních rozvah.\nTi, kteří sekuritizují půjčky mohou za určitých okolností rovněž získat. Poskytují více kapitálu na bydlení na základě poskytování měřítka likvidity na trh – prostřednictvím jejich zájmu o další sekuritizace půjček.\nInvestoři mohou profitovat z pravidelných výplat, kdy zároveň drží MBS, ačkoliv mohou tyto cenné papíry kdykoliv koupit nebo prodat. Nezapomínejme ale, že cena, za kterou prodávají, je velice různá (v závislosti na podmínkách trhu v místě prodeje).\nRovněž mějte na paměti, že neočekávané změny úrokové míry, prohlášení centrálních bankéřů nebo politické události mohou postihnout cenné papíry kryté hypotékou v každé jurisdikci. Jejich specializovaná povaha rovněž přispívá jejich nestálosti a cenovému riziku.\nCo znamená zkratka CLO v případě cenných papírů krytých aktivy?\nChief Legal Officer (Nejvyšší právní referent)\nCollateralised Loan Obligation (Zajištěná úvěrová obligace)\nCash Loan Organisation (Společnost pro hotovostní půjčky)\nCat Lovers Organisation (Společnost milovníků koček)\n5 Co jsou forwardové kontrakty? 1 minuta Pokračovat\nCapital.com Cenné papíry kryté aktivy (ABS)


Duely Baníku s Teplicemi slibují gólovou nadílku — Fotbal — ČT sport — Česká televize\nDohrávka Gambrinus ligy\n25. 11. 2013 06:45, autor: ČT sport\nautor: Ožana Jaroslav, zdroj: ČTK/\nRadost fotbalistů Baníku\nČtyřmi trefami do vzájemné bilance přispěli Štěpán Vachoušek a Aidin Mahmutovič, který je však nyní dlouhodobě mimo hru. Kouč Baníku Martin Svědík považuje jeho absenci za citelné oslabení teplické ofenzivy. "Ale mají kádr na to, aby ho nahradili. Především další zahraniční hráči vnesli do hry Teplic nadstandard a kreativitu, umí si vytvářet šance i dávat góly," řekl ostravský trenér.\nSlezané se potácejí na srovnaném chvostu prvoligové tabulky a i vinou šňůry pěti zápasů bez vítězství dlouhodobě figurují nad sestupovým pásmem. Svědík dal v reprezentační přestávce i na konci podzimní části hráčům zabrat a věří, že nahoru půjdou i individuální výkony. "Nejen co se týče proměňování šancí, ale také v předfinální fázi, konstruktivním odebráním míče a v kreativitě. Individuální výkony hráčů, kteří se o ofenzivu zasluhují, musí jít nahoru," řekl Svědík.\nTeplice si za poslední čtyři kola připsaly jedinou výhru. I tak už jsou jistým třetím týmem podzimní části, k čemuž jim dopomohlo sobotní zaváhání Liberce s Duklou. "Po domácí remíze s Libercem je v nás touha dohnat bodovou ztrátu," řekl kouč Zdeněk Ščasný. Baník je pro něj nepříjemný svou nevyzpytatelností. "Dokáže kohokoliv porazit, jako například Liberec, na druhou stranu dokáže s kýmkoliv prohrát, což ale provází skoro všechna mužstva v letošním ročníku. Je to mladé, bojovné mužstvo s rychlým přechodem do útoku," podotkl Ščasný.\nOstrava po přídělech v úvodu sezony dokázala stabilizovat a stmelit defenzivu. Svědík tuší, že bude klíčové, jak se tým vypořádá s potentním útokem soupeře. "Ofenziva je největší silou Teplic. Dávají hodně branek, ale na druhou stranu prohrály například v Brně 2:3 a tam se ukázalo, že to je hratelný soupeř," dodal Svědík.\nŽelezná jedenáctka a tribuna po Kvašňákovi: Sparta slavila výročí, 23. 11. 2013\nPospěch zařídil Dukle vítězství nad Libercem, 23. 11. 2013\nPříbram nasázela Jihlavě pět gólů, 23. 11. 2013


STOLETÁ (vesuvanka) | Písmák.cz\ndatum / id 27.12.2004 / 140790 Vytisknout |\nupřesnění kategorie výročí\nTo výročí nelze přejít beze slova....\nBlíží se rok 2005 a s ním i různá výročí, z nichž jedno si připomeneme.\nPřed sto lety, přesně 1. ledna 1905 zahájila svoje\npravidelná denní pozorování naše první horská meterologická stanice, která byla postavena v roce 19O4 na vrcholu Milešovky.\nJe to jedno z nejpříhodnějších míst pro sledování počasí. Nilešovka, nejvyšší hora Českého středohoří 837 m nad mořem) je vyjímečná i po stránce meteorologické.\nNe náhodou se německy nazývá "Donnersberg", což je hromová hora. Nejvíce bouří u nás je zaznamenáno právě na Milešovce.\nJe to i naše největrnější hora, průměrná rychlost větru se pohybuje kolem 28 km/hod., ale nejsou výjimkou vichřice, které dosahují rychlosti až 140 km(hod. Jedna taková vichřice byla zaznamenána letos z 21. na 22. března (133 km/hod.). Průměrně bývá ročně pouhých 8 dní bezvětří a spadne cca 55 mm srážek ročně.\nPrvním ředitelem meteorologické observatoře byl Dr. Rudofl Spitaler, který zde působil do roku 1929.\nObservatoř se kromě denního sledování počasí věnuje studiu srážek a krystalických struktur sněhových vloček a námraz, výzkumu oblačnosti. V posledních letech se na Milešovce provádějí v rámci výzkumných měření i odběry vody z mlhy a z nízké oblačnosti. Zpracovávají se tu klimatické charakteristiky Milešovky, které jsou cenné pro studium změn klimatu. Observatoř na Milešovce je součástí mezinárodní sítě meteorologických měření a pozorování.\nDvakrát ročně jsou zde pořádají tzv. "dny otevřených dveří", zpravidla kolem 23. března a koncem září, kdy je na observatoř i na rozhlednu přístup zdarma i s odborným výkladem a možností prohlédnout si některé měřící přístroje. Můžeme si zde prohlédnout zajímavou výstavku fotografií různých meteorologických jevů (východy slunce, mlhy, oblačnost) - zajímavé jsou i historické snímky a mapa.\nMeteorologickou stanici na Milešovce jsme navštívili několikrát a vždy to byl pro nás pěkný a zajímavý zážitek spojený nejen s poučením, ale také i s nádherným rozhledem do středohorské krajiny, považovaným Alexandrem Humboldtem za třetí nejkrásnější na světě....\nPřeji Vám krásný výlet plný pohody a sluníčka\nHromová hora... *\ndíky za milé zastavení i tip....Když jsem se poprvé s tímto názvem setkala, také mě to zaujalo a v němčině to zní ještě "hromověji" - "Donnersberg"\nJe to moc hezké... děkuji... a propos, jaké jsou ty první dva pohledy, nevíš...\nPetře, díky moc za milou návštěvu, slova a tip.\nTaké jsem pátrala po prvních dvou pohledech. Jeden z naší party Poutníků Českého středohoří mi říkal, že jeden pohled měl být někde v Brazílii, ale bližší místo přesně nevěděl.\nA na další jsem narazila - ke svému velikému překvapení a radosti v německé knížce "Golf von Neapel" (autora si nepamatuji, myslím, že jich bylo více - knihu jsem měla vypůjčenou z Městské knihovny na Mariánském náměstí), že právě pohled na Neapolský záliv považoval Humboldt za nejkrásnější na světě...\nDíky moc... takže Tobě už zbývá jenom ta Brazílie.. že jo...?\nano, zbývá už jen Brazílie, ale já jsem šťastná, za to co mám, co jsem měla možnost navštívit, kam se ráda vracím a co je pro mě tou zářivou jiskrou či jiskrami radosti a zdrojem inspirace.... díky a měj se krásně...\n30.12.2004 00:00:00 dát kritice tip rainman\nkrásné místo a neméně krásné dílko :-)))***\nTvého ocenění tohoto díla si obzvláště vážím - děkuji moc i za tip :-)))\n29.12.2004 00:00:00 dát kritice tip Holan\n* Koukám na ní z vokna, ale ještě jsem nedošel .-)))\nHolan - díky za přečtení a tip. Věřím, že jednou na ni vystoupíš. Já jsem Milešovku poprvé navštívila až v roce 1998 a snila jsem o ní hodně dlouho předtím....\n28.12.2004 00:00:00 dát kritice tip andromeda\nděkuju za spoustu zajímavých informací, které jsem vůbec nevěděla........T I P a krásný den\nandromeda - díky moc za milé zastavení i slovíčka a tip\n28.12.2004 00:00:00 dát kritice tip MilanH\nZajímavé. Akorát nesouhlasím z Humboldtem. Dle mého je to první nejkrásnější rozhled na světě :-) :-) :-)\nMilanH - díky moc za milé zastavení, slovíčka i tip. Měj se moc pěkně\nMilane, díky za zařazení do klubu :-)))\nDozvídám se od Tebe tolik zajímavostí a dodáváš mi chutě k navštívení krásných míst u nás doma, díky a T\nMarkel - díky moc! Tvoje milé zastavení i slova mě vždy potěší\ntiše a děkuji...\ntaky jsem to nevěděla...děkuji, ves....:-)\n28.12.2004 00:00:00 dát kritice tip zvedavec\n* aj ja ďakujem za informáciu :)\nTuším by si mohla vydávať (aspoň) internetové noviny so zameraním, ktorý vystihuje Tvoj záujem. To by mohlo byť celkom zaujímavé. Alebo by si mohla ponúknuť svoje okienko do existujúcich novín neelektronických. Je to spústa zaujímavých infrmácií, ktoré nám vždy prinášaš :)\nkouzelná_květinka - i já moc děkuji, i za tip\nCraerassy - díky moc... i za tip\nTvoje slova mě potěšila. Zatím mi vycházely na pokračování výlety po Českém Středohoří a několik básní věnovaných této krajině v Lovosickém dnešku.... díky za přečtení a tip\n27.12.2004 00:00:00 dát kritice tip devi\njsem vůbec něvědíla :-))\ndevi - díky za přečtení a tip :-)))\nrád se něco novýho dozvím:)\nslavonic_dance - díky za přečtení\navi.... (nevím jak poslat hromadně avi)\n- omlouvám se všem čtenářům za překlep - správně má být 555 mm srážek (nikoliv 55). Chybu jsem opravila, ale po odeslání změny se mi objeví "Server error a ještě Error 500"...\nZkusím časem navštívit...o)\nVesly - díky za návštěvu i zájem :-)))\nAlexandr Humboldt.. to je ovšem pojem:o)))\nS těma vločkama je to zajímavý. Podle vzhledu toho ledového fraktálku umějí zasvěcení trochu poznat co se nahoře vaří:o)\ndíky za přečtení a tip. Alexandra Humboldta si my "Středohoráci" také považujeme. Vždyť on slezl i mnohé hory i v Andách, takže měl s čím srovnávat. Sněhové vločky jsou moc zajímavé. Mě zaujalo, že každá má trochu jiný tvar, což se zdá se to neuvěřitelné... :-)))\n:))) no jo, ale já o tom pánovi čtu prvně, proto mě pobavilo vyzdvižení názoru tohoto (jinak jistě) velikána:o)) a ještě to pořadí\nNení zač.. ještě se tu nakonec poučím:)\n27.12.2004 00:00:00 dát kritice tip Nevyřčený\n"Nilešovka, nejvyšší hora Českého středohoří " - Milešovka, ne?\n27.12.2004 00:00:00 dát kritice tip jan(ek)\nVesu, v pátem řádku máš Nilešovku místo Milešovky... :-)\nvesu..v současné době opravy děl nejdou :)) změna bude oznámena\nJeheheman - díky. Já jsem byla také překvapena, že Humboldt považoval výhled na Středohoří z Milešovky za třetí nejkrásnější na světě...\ndíky za přečtení a upozornění... já vím, mám tam ještě další překlep v číselném údaji o srážkách, ale ono mi to bohužel nejde opravit. Když upravím dílo a kliknu odeslat, objeví se mi tam "Server error" a "Error 500" s nějakým anglickým textem... nevím, jestli je to porucha anebo jestli se to teď už nedá opravovat.... zkusím to ještě jednou, ale pochybuji, že se mi to podaří odeslat, je to škoda, kazí mi to dílko.\njan(ek) - díky za tip\njo, ta úprava nejde a já mám pocit, že je to záměr Písmáku\n...podle mě je hloupost znemožnit úpravu děl, přestože chápu zneužití\ntak prý ne, tak to záměr asi nebude, ale jen chyba\ndíky moc za zastavení i za informaci. Teď jsem dostala na svůj dotaz i avi od Lyryka, takže je to vpořádku a dílko opravím, jakmile to půjde\nNevyřčený - je to jenom porucha, která bude opravena...


Laurel 90, odsavač par, 90cm, 350 m³/h, LED, dotykový, bílý\nLaurel 90 odsavač par\nProduktové číslo: 10033769\nČistý luxus: sklopná bílá přední část z bezpečnostního skla a bílá konstrukce\nPohodlný: jednoduché ovládání pomocí LED dotykového panelu\nČistý vzduch: omyvatelný hliníkový tukový filtr & volitelný filtr s aktivním uhlím pro recirkulační provoz\nNejlepší vzduch v kuchyni: odsavač par Klarstein Laurel 90 dodá kuchyním elegantní rys a spolehlivě odstraní páru a výpary během vaření.\nDigestoř Klarstein Laurel 90 se s výkonem motoru 65 W postará o vzduch bez výparů v malých až středně velkých kuchyních. Tři výkonové stupně s maximálním průtokem vzduchu až do 350 m³ / h se cíleně zaměřují na oblast varné desky. Výpary jsou nasávané silným rohovým výkonem s odsáváním na okrajích, elegantní přední část ze skla zůstává během provozu zavřená. Obzvláště praktická je konstrukce směřující do výšky o šířce 90 cm s volným prostorem na hlavu, což zajišťuje dostatek prostoru nad pracovní plochou, i volnost pohybu. Digestoř přitom nepotřebuje mnoho místa ani do hloubky. Větrání a osvětlení se ovládají pomocí přední ovládací části. Funkce časovače vypnutí nekomplikovaně větrá vzduch ještě 1 až 9 minut a potom zařízení vypne. Elegantní digestoř se velmi jednoduše ovládá pomocí integrovaného dotykového panelu s digitálním displejem. Zapínatelné světlo s 2 x 1,5 W LED žárovkami efektivně osvětlí varnou plochu.\nNástěnný odsavač par Klarstein Laurel 90 přesvědčí nejen silným výkonem, ale i svým luxusním designem. Bílá přední část se sklopným panelem z lesklého bezpečnostního skla dodává zařízení moderní vzhled, který je doplněn dvoudílným obložením komína. Výkonný, skleněný luxus do kuchyně.\nDigestoř lze přestavět pomocí filtru s aktivním uhlím (produkt 10032844) na recirkulační provoz.\nVše na dohled: zapínatelné LED osvětlení varné plochy (2 x 1,5 W) s třídou světelné účinnosti A\nVýkonnost: 90 cm široká odsávací digestoř s výkonem motoru 65 W v 3 úrovních\n2dílný komínový obklad s výškou od 40 do 75 cm\ncelkový příkon při zapnutém světle na nejvyšším stupni: 68 W\nvčetně výsuvné odpadní hadice (cca 45 - 180 cm) s průměrem 150/153 mm\n1 x montážní sada (nástěnný držák, rozpěrky a šrouby)\nrozměry (bez obložení komína): cca 90 x 32 x 32,5 cm (Š x V x H)\nrozměry (skleněný panel): cca 89,5 x 35 cm (Š x V)\nrozměry (komín, jedna část): cca 20,8 x 40 x 16,8 cm (Š x V x H)\nvýška krytu komínu: cca 40 - 75 cm\nFiltry s aktivním uhlím do digestoří, náhradní díl, 2 filtry, recirkulační režim, Ø 10,5 cm


Aguti zlatý – Wikipedie\n4 Aguti zlatý v českých zoo\nAguti zlatý v zoologické zahradě ve Stuttgartu\nAguti zlatý je 41–62 cm dlouhý savec s hmotností pohybující se mezi 1 až 3 kg a téměř zakrnělým, jen 1,5 cm dlouhým ocasem. U tohoto hlodavce není příliš rozvinut sexuální dimorfismus, samice je jen o něco větší než samec. Na každém chlupu má několik tmavě černých a zlatavých proužků, což má za následek nápadný hnědozlatý odstín srsti, díky kterému se snadno rozpozná od ostatních zástupců své čeledi. Hřbet bývá tmavší než boky a srst na hlavě, břišní část těla a hrdlo bývá světlejší, v mnoha případech i nažloutlé až bílé, na hýždích se často objevuje červená skvrna. Na zadních končetinách, které jsou delší než přední, má 3, na předních 4 prsty zakončeny ostrými drápy.\nŽije v párech nebo v menších rodinných skupinách, které se pohybují na velkém území o rozloze mezi 30 000 m2 a 85 000 m2. Aktivní je přes den, výjimečně ho můžeme spatřit i za jasných nocí. Je to skvělý běžec, skokan, ale také hrabač, který si buduje rozsáhlé nory v říčních březích nebo pod stromy, v kterých většinou odpočívá. Při hledání potravy, kdy často opouští své skrýše, je velmi ostražitý a každou chvíli se staví na zadní končetiny a rozhlíží se do okolí. Mezi jeho hlavní predátory patří hadi, oceloti velcí a lidé. Živí se především rostlinnou stravou – kořínky, listy, kůrou, částmi rostlin nebo plody – ale rád si jídelníček zpestří i drobnými bezobratlými, např. hmyzem a drobnými plazy. Podobně jako jiné druhy agutiů si dělá na nepříznivé období zásoby semen, které však často nespotřebuje. Z toho důvodu napomáhá šíření některých pralesních stromů včetně juvie ztepilé a obnově jejich porostů.\nAguti zlatý se může rozmnožovat i dvakrát ročně. Samice rodí po 104 až 120 dnech březosti ve své noře jedno až tři mláďata, která se rodí dobře vyvinutá a matku opouští ve věku 20 týdnů. V zajetí se může aguti zlatý dožít i více jak 18 let.\nKresba od Gustava Mützela\nAguti zlatý bývá často pronásledován pro své maso, ale hlavně srst, která je v současné době vysoce ceněna. Díky jeho přizpůsobivosti v lokalitách poblíž lidských obydlí se na jeho početnosti zatím neprojevila ani masivní ztráta přirozeného biomu – tropických deštných lesů. V Červeném seznamu IUCN jej nalezneme v kategorii málo dotčených druhů.\nAguti zlatý v českých zooEditovat\nV České republice chovají agutiho zlatého následující zoologické zahrady:\nV tomto článku byl použit překlad textu z článku Brazilian Agouti na anglické Wikipedii.\nObrázky, zvuky či videa k tématu aguti zlatý ve Wikimedia Commons\nTaxon Dasyprocta leporina ve Wikidruzích\nAguti zlatý v ZOO Olomouc\nCitováno z „https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Aguti_zlatý&oldid=17779649“\nNaposledy editováno 28. 10. 2019 v 23:45


Šperkovnice JKBox SP-1811/A7\nŠperkovnice JKBox SP-1811/A5\nPřehledná dvoupatrová šperkovnice pro uložení šperků a hodinek. V boční části jsou dva flexibilní polštářky na uložení hodinek nebo náramků. Na vnitřní straně víka je praktické zrcátko, kapsička na drobné šperky a háčky na řetízky. Víko šperkovnice je uzamykatelné.\nRozměry: 23,5 x 19 x 8 cm\nVíko: zrcátko, kapsička na drobné šperky, háčky\nŠperkovnice Miranda Martha Red\nŠperkovnice Miranda Martha White


Ing. Josef Bečvář | Víceúčelová terénní vozidla pro AČR\nVelkou radost mi v posledních dnech udělala zpráva, že naše dceřiná společnost Glomex MS Polska uspěla ve výběrovém řízení polské armády a že v příštích třech letech dodáme k našim severním sousedům více než pět stovek terénních pickupů Nissan Navara. Je možná zajímavé v této souvislosti říci, že Poláci nový automobil pro svoji armádu vybírali déle než pět let a konečné rozhodnutí udělali až napošesté. A to mi trochu připomnělo situaci, s níž se potýká také naše armáda.\nJedním z úkolů modernizace ACR je vyřadit postupně vozidla typu UAZ a Land Rover. Vozidla, která si jistě zaslouží uznání za práci, kterou odvedla ve prospěch jednotek AČR. Nastal nejvyšší čas, kdy musí do vojsk přijít technika, která generačně i funkčně odpovídá nárokům současné vojenské logistiky. Vzpomínám, jak jsem se ještě jako NGŠ zúčastnil ve Vyškově prezentace nejméně patnácti různých typů víceúčelových terénních vozidel, která by mohla nahradit výše uvedené typy. Myslím, že AČR má z čeho vybírat, v převážně míře se jednalo o automobily renomovaných značek, které se zaslouženě těší výborné pověsti.\nPřeji těm, kteří mají ve své gesci výběr nového vozidla pro armádu, nejen odborný přehled, ale zároveň trochu odvahy. Odvahy k tomu, aby armáda dostala vozidlo, které bude pokrývat nejen její potřeby, ale také potřeby IZS, případně potřeby státních institucí při výjimečných situacích podobných té, kterou prožíváme nyní. Vozidlo, které by v takovém případě mohlo být k dispozici i PČR a hejtmanům. A hlavně, aby to bylo vozidlo s účinnou a jednotnou logistickou podporou. Rozhodně neuškodí podívat se k našim nejbližším spojencům, jak modernizaci svého autoparku řeší oni. Myslím, že se hodně můžeme inspirovat u našich severních sousedů, a to nejen při výběru automobilů…


nehojici zlomenina | uLékaře.cz\nuLékaře.cz Poradna lékaře nehojici zlomenina\nOrtopedie adam 22.12.2015\ndobry den mam třištivou frakturu třeti diafyzy metatarus po 3 mesicich lečby mam úlomky v dobrem postaveni nohu trochu oteklou bez svalku vůbec tam není. lekař stim nic nedela .nemelobyseto začit rešit melsem mesic sadru a další dva bez sadry chuze o berlich dekuji za radu\nDobrý den. Při tomto typu zlomeniny je na rtg snímku patrný svalek či hojení až po několika měsících. K léčbě je vhodné doplnit magnetoterapii a vodoléčbu a postupně začít zatěžovat.\nOperační řešení v této lokalitě je nepravděpodobné a zlomenina se postupně zahojí.\nProsím o konzultaci zlomeniny zánártní kosti s posunutím....\nDobrý den, už 2 dny mám vážné problémy se zády. Když dám ruce nahoru nebo sedím...


Šéf ČEZ Roman neodolal tlaku premiéra Nečase na odvolání Schmalze a rezignoval - MotejlekSkocdopole.com\nŠéf ČEZ Roman neodolal tlaku premiéra Nečase na odvolání Schmalze a rezignoval\n14. září 2011, 17:56\nNa ODS přicuclí pražští kmotři žádali hlavu Vladimíra Schmalze. Čtyřiačtyřicetiletý ředitel úseku fúzí a akvizic patří mezi jedenáctku klíčových manažerů polostátního energetického holdingu. Parta kolem Romana Janouška mu nemůže odpustit, že postavil na stranu primátora Bohuslava Svobody, tedy proti nim. Kmotři proto chtějí proto demonstrovat sílu a Schmalze, vlivného člena ODS a pražského zastupitele, „popravit“.\nNašli k tomu vhodného spojence – notně oslabeného premiéra Petra Nečase. Dlouholetý pštros české politické scény je pod tlakem nucen uzavírat různé pochybné dohody. Součástí té s kmotry byl tlak na šéfa ČEZ Martina Romana, aby se Schmalze zbavil. Roman dosud své lidi vždy podržel a za Schmalze se postavil. To se mu stalo osudným, premiér zřejmě už ovládaný kmotry, trval na svém. Roman proto přistoupil na vlastní připravený scénář a rezignoval. Jeho nástupce Daniel Beneš je „Romanovec a Severomoravan“ a proto se zatim nedají očekávat žádné převratné změny. I když v pozadí čihá připravený kandidát Petr Žaluda, toho času ředitel Českých drah. Roman by se měl přesunout do čela dozorčí rady.\nJe třeba přiznat, že Schmalz v minulosti udělal minimálně jeden přehmat. Využil služeb skupiny J&T, s níž ČEZ udělal poměrně velké množství obchodů a transakcí. Schmalz je jediným vlastníkem společnosti Opifer. Minimálně devadesát procent firmy koupil od jedné z kyperských společností, které spadají pod skupinu J&T. Konkrétně jde o Altaneru Investments. Opifer zároveň sídlí v tuzemské centrále skupiny J&T. Vzhledem k citlivosti vztahů mezi ČEZ a J&T, je tato situace poněkud nešťastná a může vyvolávat řadu divokých spekulací. Schmalz si „omyl“ uvědomil a dnes je Opifer v likvidaci.\nSchmalz, který vydělal na štědrém opčním akciovém programu pro manažery ČEZ přes 60 milionů v hrubém, je/byl blízkým spojencem ministra obrany, bojovníka za zájmy cigaretových koncernů a jednoho z nejzlobbovanějších členů vlády Alexandra Vondry. Ten se stal místopředsedou ODS především díky Schmalzově zákulisní šikovnosti a také vlivu ústeckých pohůnků Petra Sisáka.\nDalším tahem kmotrů by mělo být odstranění pražského primátora Bohuslav Svobody. Narušil totiž jejich kontrolu nad toky veřejných prostředků v hlavním městě.\nČeští miliardáři budou dodávat do Brazílie a JAR zkapalněný zemní plyn od Statoilu\nV UBS bude veselo, vlastní dealer ji připravil podle prvních odhadů o 2 miliardy USD