Bratři Goldschiderové | Stránky Tomáše Hradeckého Legenda\nWikipedie František Goldscheider Hanuš Goldscheider\nKurturní život v Terezíně František Goldscheider\nRozhovor s Alexanderem Goldcheiderem synem Františka\nNina Zvjagina Goldscheiderová ( Hrubin Jobová noc ) matka Alexandera Goldscheidera\nAlexander Goldscheider o Ukrajině\nDnes o půlnoci jsem napsal pravidelný článek do uzavřené skupiny, z níž nelze sdílet. Uveřejňuji ho dnes na svém FB, ale nejen proto.\nMinulou sobotu jsem dal na svůj Facebook fotografii plachetnice s plachtami v barvách ukrajinské vlajky, jak vítězila v závodě na velké vodní nádrži Welsh Harp kousek od nás v Londýně s podtitulkem:\n"Dnes 10 minut od nás byl jeden jasný vítěz:\nYOU SHALL OVERCOME, UKRAINE!!!!!"\nNetrvalo dlouho a můj vzdálený ruský příbuzný, který v životě na nic jiného na mém FB nereagoval, mi rusky a arogantně připsal:\n„Nepleť se do věcí, kterým nerozumíš, a místo toho piš dál písně o lásce!“\nPřipomnělo mi to, jak mi na konci výslechu v Bartolomějské řekl nenávistně jeden ze dvou vyslýchajících, když jsem se provokativně zeptal, zda mohu něco poradit svému mladšímu švagrovi, který byl ve stejnou chvíli vyslýchaný jinde:\n„Vy nejste z těch, kdo by moh´ někomu radit!.“\nTo mi samozřejmě nezabránilo dát tento týden na svůj FB také vzpomínku na svého strýce, od jehož smrti uplynulo 21 let, a spojit jeho úžasnou životní sílu s přáním všem těm, kdo jsou dnes vystaveni nemyslitelnému boji o přežití, aby zvítězili stejně, jako dokázal on a pomohl i mému tátovi překonat ty nejstrašnější lágry a pochod smrti. Připomněl jsem, jak se navrátili z pekla pekel do světa, do něhož chtěl můj táta vnést nový řád a můj strýc nevěřil, že komunismus je s to ho přivést.\nJen jsem vynechal jednu větu, se kterou se potýkám už od 25. srpna 1968, kdy můj táta uzavřel svou životní víru v myšlenky komunismu pro mne strašnou a nikdy nepřijatou větou:\n„Pro mne jsou dnes Sověti snad ještě horší než Němci!“\nSamozřejmě tím nemyslel národy, ale ideologie, kterými se nechaly ovládnout, ne-li strhnout. Ne, že by můj vlastní táta nevěděl, že moje vlastní polovina je po mámině rodině ruská. Ne, že by nevěděl, že Rudá armáda osvobodila mimo jiné Auschwitz, byť bohužel ne jeho a rodinu, neboť je Němci odlifrovali těsně před tím do jiných lágrů. Stejně jako osvobodila i Terezín, kde skončil s bratrem po pochodu smrti a přispěla k jejich záchraně životů. Jen armáda té samé země poté v Evropě krvavě potlačila v roce 1956 snahu o demokracii v Maďarsku, o dvanáct let později v Československu a ruská armáda teď v jedenadvacátém století začala a vede něco nepředstavitelného: válku. Při té příležitosti se pokouší nejen změnit současnou a budoucí historii, ale také přepsat minulost, to vše postavené na naprostých lžích a výmyslech.\nNikdy jsem nechápal, jak se národ Bacha, Beethovena, Brahmse, Holbeina, Schillera, Goetheho a tolika dalších humanitních velikánů mohl chovat tak nelidsky. Jak jsem dospíval, poznával jsem více a více problémy a tragédie ruského národa a Sovětského svazu, ale stále byly nesrovnatelné s holocaustem. Srpnová invaze vedená Sověty v roce 1968 navždy poznamenala životy nás všech, naše rodiny kvůli ní i emigrovaly, hroutil se mi svět Čajkovského, Rachmaninova, Šostakoviče, Čechova, Babela, Bulgakova, Eisensteina a dalších, kterými jsem byl odchován, nemohl jsem ani slyšet ruštinu, ale přesto v mém žebříčku napáchalo nacistické Německo neporovnatelně horší zločiny, přinejmenším vůči židovstvu. Připomenu, že můj pradědeček zahynul při Říjnové revoluci, prababička, babička, dědeček, prateta si zachránili holé životy uprchnutím z Ruska, prastrýc byl popravený Stalinem, další prateta přežila osm let v Gulagu a mohl bych pokračovat ve výčtu rodinných utrpení pod jhem sovětské moci.\nMomentální invaze do Ukrajiny v o tolik pokročilejším a vyspělejším světě však pro mne byla a je ještě mnohem větší ránou. Nejen podobné lži, záminky a přetvářky, které jsme sami zažili – pouhá vojenská cvičení, která skončí, splnění pomoci, o níž bylo údajně požádáno, nikam nevedoucí vyjednávání na hranicích –, ale tentokrát fabrikace o údajné genocidě Rusů na Ukrajině, o neo-nacistické vládě, a dokonce vyhrožování použití nukleárních zbraní. To vše se jeví dílem jediného člověka, už žádné politbyro, jako dříve, opět kult osobnosti, jako za Stalina, téměř 70 let po jeho smrti.\nNěkdy je to jen střípek celku, který člověka zasáhne nadmíru citelně, a mě tak předevčírem už úplně zlomila televizní reportáž, v níž jsme se při večeři dívali, jak Putin vykřikuje, že dal příkaz k „denacifikaci Ukrajiny“, a přitom jeho armáda poničila mohylu jednoho z nejstrašnějších (ne)lidských zločinů, Babi Jar, kde bylo zmasakrováno 33 771 Židů, o chvíli později jsme už se slzami v očích zírali, jak jsou židovské děti odtržené od rodičů evakuovány německými autobusy do nové vlasti, Německa, a jak se obyvatelstvo schovává v krytech, které za druhé světové války sloužily proti jedněm z dnešních zachránců, Němcům. Jak absurdní!\nPíšu tyto řádky v Londýně, v zemi, která se mimochodem pod rouškou velkých proklamací, jak stojíme bok po boku Ukrajiny, zatím chová k jejím uprchlíkům bohužel ostudně. Jen i já se stydím, že se ve vlastním neohrožení zamýšlím, zda mám dnes dát tátovi plně za pravdu, mezitím, co umírají tisíce, prchají statisíce a trpí miliony. Mé dilema je proti tomu směšné a s každým dalším dnem navíc přestává dilematem být.\nPřeživší holocaustu opouštěli víru v Boha s tím, že žádný Bůh, který něco takového mohl dopustit, nemůže existovat. Zjednodušená rabínská odpověď je, že přestat přesto přese všechno věřit v Boha je nepřijatelné.\nOsobně si z toho odnáším svou paralelu: je nemyslitelné přestat přese všechny hrůzy věřit, že svět bude lepší a lepší. Kéž by se jen našli ti, kteří pomohou takovou cestu nacházet, dají i určitý směr nám a zamezí se moci ničit náš svět těm, kdo to stále ještě zmohou a na tak monumentální škále. Kéž pravda a dobro zvítězí a pokud možno co nejdříve a bez nesmyslného utrpení a ztrát!\nPS. Většinou píšu své příspěvky s předstihem, aby každý vyšel přesně, jak má, a to zejména tehdy, když vím, že nebudu mít čas nic napsat během čtvrtka. I tento jsem napsal ve středu v noci, jen když jsem ve čtvrtek opět při večeři slyšel poslední Putinův naprosto zločinný, lživý a odporný projev k národu, tak bych vše výše formuloval ještě mnohem silněji.\nRuský národ by měl být všemi cestami nabádán, aby si uvědomil, jaké naprosto zvrácené propagandě je vystavený, a ten, kdo se nepokusí od Putina jakkoliv distancovat, bude sám navždy spjatý a poznamenaný válečnými zločiny, které se nám odvíjejí před očima!\nJedním z protestních hesel po srpnové invazi bylo:\n"Lenine vzbuď se, Brežněv se zbláznil!"\nTentokrát se však musí vzbudit ne Lenin, ale celý ruský národ a s ním i celý svět!\nUpravená Alexndrem Goldscheiderem ( synovec )\nNina Zvjagina Goldscheiderová ( herečka ) manželka Františka Goldscheidera\nNina Zvjagina Goldscheiderová\nVzpomínka Saši Goldscheidera na Maminku\nDnes je to rok, co zemřela moje maminka.\nMěla velmi jednoduchý životopis: jedny rodiče, kteří ji, bohužel, milovali méně, než si přála, jedno zaměstnání, Burianovo divadlo Na Poříčí, které s přibývajícími lety ze svého více než půl stoletého tamějšího působení měla naopak méně a méně ráda ona. Měla také jedno manželství a jediné dítě, obé milovala nade vše, ale nestačilo to: táta od ní odešel v jejích pětačtyřiceti, v roce 1969, zůstali sice přáteli, ale jak táta, tak já jsme v roce 1981 emigrovali. Dožila se dlouhých 94 let, ale s velmi střídavým pocitem štěstí a naplnění.\nVychovávala ji její babička, se kterou měly nádherný vztah, jen předčasně a krutě zemřela na rakovinu žaludku. V 16 letech se máma dostala do herecké školy divadla D39 k E. F. Burianovi a byl to pro ni sen, který se stal skutečností. Netrval dlouho, protože Burian byl v roce 1941 zatčen a do konce války vězněn v koncentrácích. Po téměř zázrakem přežité válce se opět k divadlu vrátil, a koncem roku 1946 se v něm zjevil jako elév jiný přeživší, vyzáblý melancholický mladík s nezvyklým příjmením a pro mámu i vším ostatním, František Goldscheider, můj budoucí táta. Na Silvestra spolu začali chodit. Přestože byl po létech v koncentrácích ve špatném zdravotním stavu, byl v roce 1948 odveden na vojnu, naštěstí do Armádního uměleckého souboru, kde si nicméně překřičel hlasivky, měl operaci a do divadla už se nikdy nevrátil. Stal se novinářem a zůstal jím pro zbytek života.\nNarodil jsem se jim 22. 6. 1950, rok před tím dostali malý byt ve Zlatnické ulici, pár set metrů od divadla, a nemohli být šťastnější. O pár let později se ale stali Židé trnem oku pro změnu komunistickému režimu, byl zavřen tátův bratr Hanuš, vše kulminovalo ohavnými Slánského procesy a pro mého tátu se zhroutila víra v lepší poválečný svět. Sám pronásledován nebyl, ale pár let byl psychicky i fyzicky na dně a bylo na mámě, aby ho, tak říkajíc, držela nad vodou. V roce 1956 jsem začal chodit do školy, učil jsem se i na klavír, na který máma sama tak ráda hrávala, vše se postupně normalizovalo a zlepšovalo, až najednou v roce 1959 nečekaně a podezřele zemřel E. F. Burian. Máma byla v šoku, ale během několika let se divadlo opět stabilizovalo a začala nova éra s výtečným režisérem Karlem Novákem a řadou skvělých herců, kterými se obklopil. Začala i mému tátovi, který se stal šéfredaktorem Kina a v televizi prorazil s úžasným seriálem Malá filmová historie a i řadou dalších programů. Žili jsme tak šťastně, jako to jen bylo možné, sice stále v malém, tmavém bytě, protože naši neměli čas ani myšlenky na výměnu, ale v životě nás všech byla šedesátá léta s každým přibývajícím rokem idylická.\nBohužel generaci mých rodičů historie ČSSR nepřála, a po německé okupaci, válce, převratu v roce 1948 a útrpné první polovině 50. let, přišla další rána, srpnová invaze v roce 1968.\nPro mámu to byla jedna rána za druhou. Já odešel se svou studentskou láskou Irmou do New Yorku, odkud jsme se sice v červnu 1969 vrátili, ale táta odešel od mámy na podzim téhož roku a nevrátil se nikdy. Ještě, že přišly jiné vítané přírůstky, naše děti Kryštof 6. 10. 1969 a Líza 24. 9. 1975. Žili jsme s Irmou nedaleko mámy, starali se o ni, jak jsme mohli, a vlastně opět vše zase dobře šlo.\nJen jsme tíže a tíže nesli normalizaci a když začala tátu i mne otravovat StB, tak byť jsme se jejímu tlaku ubránili, začal jsem mít pocit, že ztrácíme kontrolu nad svými osudy a v roce 1981 jsme jak já s rodinou, tak i táta se svou, emigrovali.\nNe, že bych to nebyl tisíckrát zvažoval, ale viděl jsem to jako jedinou možnou cestu pro svobodný a důstojný život především pro naše děti a také své bratry Filipa a Tomáše z tátova druhého manželství, kteří jsou, dle tátova hesla, stejně staří jako moje děti – jak to jednou hezky formuloval: ‚když ty mi budeš dělat vnoučata, tak já tobě sourozence!‘\nMoje máma vyrostla v rodině ruských emigrantů a když jsme se jednou dotkli tématu mé možné emigrace, měla prozíravější a moudřejší radu, než jsem si byl ochoten připustit:\n‚Pro první generaci je to ztráta a děti za to nejsou nikdy vděčné.‘\nČlověk ale musí emigrovat s bezmezným optimismem a vírou v lepší. Musí také doufat, že ti, u kterých nemá jinou možnost, než nechat je za sebou, se s tím vyrovnají, zůstanou zdrávi, a brzy i často je znovu uvidí. Je to mohutný a riskantní krok do neznáma.\nCo moje máma tehdy nedořekla, možná proto, že to neočekávala, bylo, jak strašná by to pro ni byla rána. Jediné, proč si to tolik nevyčítám je, že za námi naštěstí začala brzy jezdit, brali jsme ji s sebou na naše dovolené a když jak ona, tak rodiče mé ženy Irmy rekapitulovali své životy, tak každoroční 3 měsíce, který s námi pravidelně každý strávil, pro ně byly jedny z nejkrásnějších v životě.\nVšichni naši rodiče s přibývajícím věkem shledávali cesty za námi méně a méně snadné, ale tou dobou už byla dávno Sametová revoluce a jezdili jsme o to více za nimi. Nejen my, ale i naše děti a dokonce jejich děti. Tak či onak ale bylo stáří každého z nich těžší a těžší. Postupně už neměli sílu dostat se ani za námi, ani z bytu, a nakonec ani z postele. První zemřel tak předčasně můj táta v emigraci ve svých 66 letech, pak Irminy rodiče a loni moje máma.\nMám čisté svědomí, že jsem se o ni už od svých 19 let staral tak, jak jsem jen mohl, skutečně nemálo, a kdybych to byl nedělal, tak si vůbec neumím představit, jak by byla přežila. Neméně obdivuhodně se o ni starala moje žena Irma, ale přes to, když na mámu myslím, stejně jako na tátu, a to každý den, tak s esencí smutku a pochyb, zda to nešlo přece jen lépe, pokud ne vůbec jinak.\nMámě tolik chyběla láska obou rodičů, chtěla mi ji dát o to více, ale z nepochopitelných důvodů byla zbytečně přísná. Viděli a věděli to s nelehkým srdcem snad všichni, včetně mě, byť to mělo pro mě i ty výhody, že na mne byli o to hodnější. Počínaje mým tátou, který byl ztělesněním laskavosti a něhy. Nikdy jsem o lásce své mámy nepochyboval, ale náš vztah byl, bohužel, z mé strany v dospělosti trochu obdobný: udělal jsem pro ni vše, jen jí, obávám se, nedokázal v jejím stáří projevit tolik lásky, kolik si přála, a po které já toužil v dětství. Nebyl v tom z mé strany sebemenší záměr, jen to opět z nepochopitelných důvodů nešlo. Strašně se v posledních létech trápila všemožnými zdravotními problémy a smrt už přišla jako vysvobození. Bylo pro mne tak bolestné ji vidět strádat, ale co bych za to dal, kdybych měl tu možnost vidět ji ještě alespoň jedinkrát, a říci jí naplno i opakovaně, jak jsem jí měl nade vše rád - a jak mi chybí.\nNina Goldscheiderová s Sašou syn\nManželé Goldscheiderovi Nina a František v pražské Zoo 20. 9. 1947\nFrantišek Goldscheider Nina Goldscheiderová a syn Saša\nFrantišek Goldscheider ( bracha Hanuše Goldscheidera )\n14. ledna 1991(ve věku 66 let)\nMísto odpočinku Nový židovský hřbitov na Olšanech\nfilmový historik, scénárista a moderátor\nNarodil se v Plzni, kde kvůli svému židovskému původu nemohl od roku 1939 pokračovat ve\nstudiích na klasickém gymnáziu, v lednu 1942 byl deportován do Terezína, v prosinci 1943\ndo Osvětimi, o rok později do Schwarzheide (jeden z pobočných táborů Sachsenhausenu), odkud\nse na sklonku války vrátil pochodem smrti do Terezína. Vyvraždění jeho rodiny - přežil pouze\nbratr Hanuš Goldscheider - a miliónů dalších ho vedlo k přesvědčení o potřebě nového\npolitického systému a proto bezprostředně po osvobození vstoupil do Komunistické strany\nČeskoslovenska, ze které byl v roce 1969 pro svou účást v Pražském jaru 1968 vyškrtnut.\nVystudoval dálkově filologii na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze (1954-\n59, PhDr. následně v roce 1968). Už v koncentračních táborech dle možností psal, recitoval a\nhrál divadlo a v roce 1945 nastoupil jako elév do herecké školy E. F. Buriana, kde také hrál v\nBurianově divadle D46 a D47 pod jménenem František Gorský. Během vojenské služby v letech\n1948-9 byl hercem, recitátorem a konferenciérem v Armádním uměleckém souboru Víta\nNejedlého (AUS), ale po zranění hlasivek už nemohl na pódiích vystupovat. Hned po válce\nparalelně publikoval, ponejvíce o filmu, a tak od roku 1949 přešel na novinářskou dráhu, nejprve\nv Haló - Nedělních novinách (1949-50), dále v týdeníku Květy (1951-55), ve Světě v\nobrazech (1956-60) a konečně od roku 1961, kdy se stal šéfredaktorem čtrnáctideníku Kino, se\nmohl soustředit na svou životní specializaci, film. Hojně publikoval v tisku a Československém\nrozhlase, byl spoluautorem almanachů Film 61 a Film 62, editorem ročenek Magazinů Kina 1965-\n1970. V letech 1962-69 uváděl v Československé televizi populárně-naučný seriál Malá filmová\nhistorie, jehož byl také vůdčím spolutvůrcem a scénáristou, a dále současně nebo střídavě\nrežíroval, uváděl a byl scénaristou více než stovky televizních filmových pořadů. V 60. letech byl\ntaké porotcem většiny evropských filmových festivalů, byl neúnavným propagátorem\nčeskoslovenské filmografie a zastával v tomto směru i řadu funkcí, jako například předseda\nCelostátního výboru Klubu přátel filmového umění (později Československá federace filmových\nklubů), předseda Klubu filmových novinářů a další.\nZatímco v 50. letech unikl pronásledování a přes své levicové přesvědčení se snažil jako straník\nnijak neangažovat, účastnil se v roce 1968 aktivně reformního procesu; krátce po nástupu\nnormalizace byl proto zbaven všech svých pozic, zůstal nicméně jako řadový redaktor v\nčasopisu Kino a snažil se publikovat pod různými pseudonymy, nejčastěji jako František Hromek.\nTV seriál Malá filmová historie bez jeho účasti nepokračoval, ale kolegové filmoví historici Myrtil\nFrída a Karel Čáslavský mu umožnili, aby se jako spoluautor tajně podílel na řadě dalších\ntelevizních seriálů jako Komik a jeho svět, 52 komiků a spol., Nesmrtelné stíny a Kino mého mládí.\nV roce 1981, naplněn deziluzí z normalizace a nevírou v budoucnost jakéhokoliv systému pod\nvedením KSČ, emigroval do Frankfurtu nad Mohanem v NSR, kde mj. přednášel o filmu na\ntamější Universitě Johanna Wolfganga Goetheho, přispíval do rozhlasového vysílaní Svobodné\nEvropy, BBC a tisku. Zemřel na leukémii, pochován je na Novém židovském hřbitově na Olšanech v Praze.\nDnes je v různých grafických programech možné pozměnit fotografie až k nepoznání, povětšinou s cílem vyretušovat problémy a vylepšit fotografované: tu lze ubrat, jinde přidat, zeštíhlit, zaoblit, protáhnout, omladit – ve skutečnosti si fotografové často stěžují, že už dávno nestačí udělat věrné portréty, a nároky klientů na retuše převažují čas strávený fotografováním. Ne, že bych sám třeba nedokázal umýt na fotkách děti, pokud se to nestihlo před focením, nebo přidat zdravou barvu těm, kdo se nedostali na slunce, nebo se mu brání. Ale jedno je, myslím, nemožné: dodat hloubku výrazu, ať už tam, kde se to nepovedlo při focení, nebo kde se jí v principu nedostává. U mého strýce Hanuše žádný takový problém nikdy nevyvstal: z náhodné fotky při rodinném setkání před 20 lety vyzařuje taková intenzita, kterou žádný software nedodá.\nIt is dead easy to touch up photos these days, in fact it is hard not to succumb to the temptation being offered by every conceivable program. My professional photographer friends complain that gone are the days of just taking portraits, as now nearly everybody expects to be variously improved as part of the parcel. Not that I could not rectify various faults myself, get rid of blemishes on old photos, add a bit of colour, etc., whilst preserving authenticity. But I find one aspect impossible: to add depth of expression where it failed to be captured during photographing, or where no photo could inject it into a its subject. No such problem with my uncle Hanuš – a truly casual photo from a family reunion 20 years ago emanates so much intensity that no software could ever provide.\nfotka a text převzat ze facebooku a profilu Alaxandera Goldscheidera ( synovce Hanuše Goldscheidera )\nFrantišek, Hanuš a Karel Goldscheiderovi\nZe tří bratrů se můj před dnes 18 lety zemřelý strýc Hanuš (uprostřed) dožil dalece nejdelšího věku: Karel (napravo) tragicky zahynul ve svých 22 letech, můj táta František zemřel v 66 a Hanuš se téměř dožil 80 let. Především je ale žil naplno a ovlivnil životy stovek lidí – sám bych tu bez něj nebyl, protože mému tátovi život na samém konci války nejen ovlivnil, ale zachránil…\n( Vzpomínka Alexandera Goldscheiderová synovec Hanuše Goldscheidera a syn Františka Goldscheidera)\nTuto fotku jsem našel na Facebooku od Alexandra Goldscheidera, syna od Františka ( uprostřed )\nAlexander Goldscheider synovec Hanuše Goldcheidera prvnního prezidenta Československé Golfové Federace a po roku 1990 prezident České Golfové Fedrace\nDruhý z leva je Jiří Fürst a druhý z pravé strany v horní řadě je Alexander Goldscheide\nTuto fotku mě Alexander Goldscheider poslal a napsal mě k ní toto\nDíval jsem se s dojetím na Vaše stránky, kde mluvíte o bratrech Goldscheiderových, tj. mém tatínkovi a jeho bratrech. Je to od Vás velmi velkorysé o obětavé. Jen zmíněný Karel Goldscheider je někdo jiný: můj strýček Karel se narodil 30.11.1919 a zemřel 6.2.1942 v Mauthausenu – můžete to, prosím, opravit. Moje sestřenka Renée (Renka nebo Rena) je ročník 1953, ale možná ji potěší, když tam zůstane jako ročník 60. A konečně ještě jedna informace mě zaujala: do základní školy se mnou chodil do třídy Jiří Fürst, který před několika lety zemřel. Na přiložené fotce je v horní řadě, druhý zleva. Pokud si vzpomínám, neměl tátu – buď mu brzy zemřel, nebo žil jinde. Jirka bydlel s mámou v Biskupském dvoře, a po roce 1965 jsem s ním ztratil kontakt. Že by to byl ten samý Jiří Fürst? Já sám jsme mimochodem na fotce také v horní řadě, ale druhý zprava.\nAsi po týdnu jsem zavolal Olině Fürstové, proč se mě neozývá na můj e-mail a Olina mě řekla, že už v rozhlase skončila a šla do důchodu. Tak jsem se jí optal, jestli je pravda, že Fürstovi bydleli na Biskupském dvoře a Olina mě potvrdila, že ano a že se potom přestěhovali na Vinohrady do Písecké ulice. Tak jsem to Alexanderovi Goldscheiderovi napsal a on jen stručně reagoval : Jak je svět malý\nAlexander Goldscheider Requiem, Terezin hudba\nTerezín: Hudba 1941–44\nDélka 56:16 a 58:23\nVydavatelství Romantic Robot\nProducent Alexander Goldscheider\nje dvoj-CD s hudbou napsanou židovskými skladateli v koncentračním táboru Terezín během druhé světové války.\nObsahuje hudbu Pavla Haase, Gideona Kleina, Hanse Krásy a Viktora Ullmanna. Haas, Krása a Ullmann byli zavražděni v koncentračním táboru Osvětim v roce 1944, Gideon Klein v koncentračním táboru Fürstengrube v roce 1945.\nDvoj-CD, které produkoval Alexander Goldscheider a bylo vydáno v roce 1991, bylo první svého druhu a v dalších desetiletích ho následovaly desítky projektů a produktů s hudbou z holokaustu.\nCD 1: Komorní hudba\n"Sonata for Piano" (Gideon Klein)\nPiano by Varda Nishry\n"Allegro Con Fuoco" – 5:15\n"Adagio" – 3:06\n"Allegro Vivave" – 2:32\n"Trio for Violin, Viola and Cello" (Klein)\nPerformed by the Czech String Trio\n"Allegro" – 2:13\n"Lento – Variations on a Moravian Folk Theme" – 7:17\n"Molto Vivace" – 3:12\n"String Quartet No.3" (Viktor Ullmann)\nPerformed by the Kvarteto Martinů\n"Allegro Moderato" – 4:14\n"Presto" – 3:26\n"Largo" – 2:54\n"Allegro Vivace" – 2:22\n"Piano Sonata No.6" (Ullmann) – 12:42\nPiano by Emil Leichner\n"Tanec" (Hans Krása) – 6:27\nCD 2: Písně a opera\n"Brundibár (Children's Opera in Two Acts)" (Krása) – 25:22\nPerformed by the Bambini Di Praga Choir and the Filmový Symfonický Orchestra\nChorus master: Bohumil Kulínský\n"Mezzo-soprano vocals by Emilie Berendsen and piano by David Bloch\n"Abendphantasie (An Evening Phantasy)" – 4:54\n"Immer Inmitten (Ever In the Midst)" – 2:35\n"Drei Jiddische Lieder (Three Yiddish Songs)" – 10:55\n"Little Cakewalk" – 1:15\nFour Songs on Chinese Verse (Pavel Haas)\nBass vocals by Karel Průša and piano by Jiří Pokorný\n"Zaslechl Jsem Divoké Husy (I Heard Wild Geese)" – 2:19\n"V Bambusovém Háji (In a Bamboo Grove)" – 2:09\n"Daleko Měsíc Je Domova (Far Is the Moon of Home)" – 4:44\n"Probdělá Noc (A Sleepless Night)" – 3:14\nAlexander Goldscheider (* 22. června 1950 Praha) je v Anglii žijící český hudební skladatel, producent, kritik, diskžokej, majitel počítačové a hudební společnosti Romantic Robot.\nVystudoval hudební vědu na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze (PhDr., 1975, Analýza kompletní tvorby The Beatles). Původně pracoval jako hudební kritik, publicista a diskžokej (hudební programy v Čs. rozhlase, divadlech a klubech), později skládal písně (např. pro Evu Pilarovou, Hanu Hegerovou, Karla Černocha, aj.), produkoval LP desky Supraphonu, (např. Nadi Urbánkové, Martina Kratochvíla, Věry Špinarové aj.). Pod jménem Odysseus od roku 1977 nahrával na syntezátory vlastní skladby na deskách Pantonu, Supraphonu, pro rozhlas, televizi a filmy.\nOd roku 1981 žije v Anglii, kde nahrál dvě LP alba pro Red Bus Records Themes for a One Man Band Vol. 1 & 2, točil také pro BBC rádio a televizi. V roce 1983 založil společnost Romantic Robot, která vydávala software (např. Music Typewriter, Wriggler) a hardware (např. Multiface, Videoface, Multiprint) a vyrábí webové stránky. V roce 1991 produkoval a vydal dvě CD, jejichž hudba byla zkomponována v koncentračním táboře v Terezíně – Terezín: Hudba 1941–44. V roce 2003 vydal desku vlastních skladeb se Smíšeným sborem Pavla Kühna Stabat Mater a v roce 2006 další s názvem Píseň písní (The Song of Songs). Britská gramofonová společnost Little Beat Different vydala v červnu 2018 jeho vinylovou LP desku.\nAve Maria (Alexander Goldscheider)\nNickie Goldscheider snacha Alexandera Goldscheidera a matka Benjamina Franka Goldscheidera\nAlexander Galdscheider mě na Facebook napsal toto\nBenjamin Frank Goldscheider je ve skutečnost nejstarší z mých 7 vnuků (další jsou Louie, Freddy, Zach, Harry, Rafa a Caspar). Jeho táta Kryštof (můj nejstarší syn) je violista, máma Nickie houslistka.\nPhdr. František Goldscheider\nNarozený v Plzni 6. 4. 1924. (Československo)\nZemřel 14. 1.1991 (Frankfurt nad Mohanem - SRN)\nFilmový kritik a publicista, šéfredaktor Časopisu Kino.\nFrantišek Goldscheider v období druhé světové války prošel jako mnoho jiných lidí tragickou zkušeností, když se seznámil s prostředím koncentračního tábora, což se promítlo i do jeho dalšího životního osudu, kdy ne vždy se podřizoval tomu, s čím ,,daná vrchnost” přicházela.\nTěsně po druhé válce počal působit jako novinář v časopise ,,Svět v obrazech”, který vycházel jako list tehdejšího ministerstva informací. První kritiky a články o filmové tvorbě počal publikovat v denním tisku (Haló-Ranní noviny, Mladá fronta, Práce) a v letech 1955-1959 studoval na FF UK v Praze. (1961). Dané období bylo charakterizováno pořádáním festivalů československého filmu (Banská Bystrica -1959, Ostrava 1960, Plzeň 1961, Košice 1962) a také neblahou zkušeností z banskobystrické konference, kdy filmová kritika zanechala filmové režiséry ,,na holičkách”, když se podřídila ideologickému diktátu.\nDva následující roky byly ve znamení úsilí vybojovat si prostor pro svobodnější diskusi. Situace v tehdejší filmové publistice se pozvolna uvolňovala (např. A. Žalman se stal šéfredaktorem časopisu Film a doba) a otevíraly cesty k tomu, že filmová kritika bude hrát jinou roli, než-li tomu bylo dosud, nebude pouze převodovou pákou kulturní politiky KSČ.\nFrantišek Golscheider se v roce 1961 stal šéfredaktorem časopisu Kino a spolupracoval na Filmových ročenkách – Film 1961 a 1962. Tato zkušenost ho vedla k poznání, že je zapotřebí, aby časopis Kino byl přeměněn tak, aby se stal působivějším a přitažlivějším pro širší obec čtenářů, než-li tomu bylo dosud…\nObdobně tomu bylo i u vzniku ročenek Magazínu Kina, které neměly plnit roli sborníku odborných teoretických prací filmových publicistů, ale představovat formou reportáže či zpravodajství svět filmu a tehdejších filmových hvězd. V období šedesátých let se František Goldscheider počal spolupracovat s Československou televizí – jako spoluautor se podílel na vzniku seriálu – (Malá filmová historie – 1962-1967).\nPublikoval v řadě časopisů – Film a doba, Květy, Svět v obrazech, Signál, Záběr aj. V letech 1968-1969 se spolupodílel na demokratizačním procesu v Československu, což vedlo v roce 1970 k jeho odvolání z funkce šéfredaktora časopisu Kino.\nMohl sice nadále spolupracovat s televizí – kdy se podílel na seriálu Komik a jeho svět (1980-1981), ale tlak ze strany státních orgánů natolik zesiloval, že se v roce 1981 rozhodl pro odchod do SRN. Zde vykonával úřednické povolání, působil také jako lektor a historik dějin filmu, když přednášel na německých universitách.\nJako novinář spolupracoval s rozhlasovou stanicí Svobodná Evropa a s časopisem Reportér/Polygon, který v zahraničí vydával exilový novinář Vladimír Škutina. V roce 1991 v něm česká filmová kritika ztratila jednu ze svých výrazných osobností.\nŠifry: F.H., F.G., Ge.\nFrantišek Goldscheider. Umělci nechte si okénko! aneb IV. festival československého filmu. Filmová ročenka. 1962, s. 68-72.\nFrantišek Goldscheider. Malá abeceda herců/jednou trochu jinak/. Magazín Kina 1979, Panoráma, s. 246-255.\n• Malá filmová historie (1962-1967)\nŽánr: Poučný seriál (Dějiny kinematografe)\n• Komik a jeho svět (1981)\nV: Československá televize\nŽánr: Filmová groteska a její představitelé\nKdo je kdo v Československu. I.díl (A-J). Připravila dokumentační redakce ČTK. (kolektiv publikační skupiny). Hlavní redaktor: Dr. Václav Brož; redakce slovné části dr. Olga Slušná. Praha: 1969.\nKunc, J.: Česká literární bibliografie. 1945-1963. Díl. I. A-M. Praha 1963.\nTomeš a kol. Český biografický slovník XX. století. A-J. Paseka, Pavel Meissner, 1999.\nVopravil, J.: Slovník pseudonymů v české a slovenské literatuře. SPN, Praha: 577.\nnarození: 30. 11. 1919\númrtí: 6. 2. 1942, Mauthausen\nzdroje: Seznamy sestavené v roce 2001 Radovanem Koderou na základě Terezínských pamětních knih a dalších pramenů (oddělení holocaustu Židovského muzea v Praze, archiv Památníku Terezín, archiv Státního muzea v Osvětimi a osobní rozhovory) poznámka: bydliště a zaměstnání označují stav těsně před deportacemi v lednu 1942.\nUmělec Hana Hegerova\nAlbum Lasko prokleta\nSupraphon a společnosti vlastnící hudební práva (1)\n@Buzz Já naopak děkuji, že jste písničku dali na youtube! Jako dodnes si pamatuji, jak jsem za Hanou Hegerovou poprvé přišel domů, bydlela tehdy v "hereckém domě" v Dejvicích s celou řadou dalších slavných lidí, klavír měla v ložnici, a na posteli ležela černá škraboška na spaní. S melodií mě poslala za Pavlem Koptou, kterému přede mnou zavolala, aby si ji hned poslechnul, a tak jsem rovnou jel do jeho ne příliš daleké vily. Bylo mi 24 let, oba byli nanejvýš laskaví a plní nadšení, a jen ta provokující černá škraboška jako by mi říkala, zda se mi to všechno nezdá. Ty písničky byly ve skutečnosti dvě a Pavel otextoval během týdne obě, ale druhou, nazvanou Jízdní řády, nakonec Carmen, jak se Haně Hegerové říkalo, nenazpívala. Pojď dál je z krásné LP desky Hana Hegerová zpívá texty Pavla Kopty. Produkoval ji tehdy "ostravský" Miloš Zapletal, už v té době ohromně profesionální a o nic méně milý, a většinu nahrávek ideálně doprovázel Jan Hrábek se svým orchestrem Pražské smyčce. Honza byl stejně tak profesionální, zkušený a velkorysý, hodně jsem se od něj naučil, ale jako bývalému dirigentu Holiday on Ice mu celá řada lidí jak záviděla, tak nepřála, a rozhodně si to nezasloužil. Emigroval dva roky po mně, 1983, do Švýcarska, kde v 58 zemřel na rakovinu. Pavla Kopty jsem si nesmírně vážil, byl o generaci starší a jako mladému klukovi mi přišlo, že alespoň o 3 generace uvážlivější a moudřejší. Carmen se jeho text Pojď dál velmi líbil, a když jsem jí ho poprvé u klavíru zazpíval zeptala se, zda mi bylo hned jasné, že Pavel napsal text o sobě. Byl jsem tehdy tak unešený, že mi bude písničku zpívat, že mi to, upřímně řečeno, tehdy ani snad nemělo čas dojít. Pavel nesl normalizační dobu velmi nesnadno, ale zatímco já jsem odešel v roce 1981 do Londýna, on zůstal dál, příliš spjatý se svou milovanou češtinou, kterou obohatil o stovky nádherných textů, z nichž mnohé zpívala stejně nádherně Carmen. Pavel Kopta zemřel ve stejných nespravedlivých 58 letech jako Honza Hrábek. Co bych za to dal, kdybych se třeba jen na chvíli vrátil do poloviny 70. let, se všemi se zase sešel a, jak zpívá Carmen v této písničce, šli jsem dál....\nDne 3 dubna by Nina Goldascheiderová oslavila 96 let\nNina Goldscheiderová Alexander Goldscheider František Goldscheider\n3. dubna by bylo mé mámě 96 let, o 3 dny později mému tátovi 95. Máma se dožila 94+ let, táta necelých 66, byli si blízcí nejen narozeninami a prožili spolu zhruba 24 let, třetinu tátova života, čtvrtinu mámina.\n‚Moje jediné přání je: jít za dva roky spolu tou cestou jako jdeme tady na obrázku a mít se tak rádi jako se máme teď,‘ napsala máma na rub fotografie z pražské ZOO v září1947, necelé dva roky poté, co se do táty na první pohled zamilovala.\n‚Když se poprvé zjevil na zkoušce, byl jako by přišel z jiného světa,‘ vzpomínala ráda na první moment, kdy tátu v prosinci 1945 představil E. F. Burian jako nového eléva ve svém divadle, kde už máma byla přes 6 let, od svých 16.\n‚Vypadal tak exoticky, uhrančivě, měl v sobě tolik smutku, něhy, ale i nepřístupnosti, až jakoby arogance, a mohla jsem na něm oči nechat.‘\nTáta k mámě nepřístupný nebyl, začali spolu chodit takřka okamžitě, a její dvouleté přání o dva roky později mělo jednoduchou logiku: tátu odvedl jeho koncentráčnický kolega, o něco starší doktor, na vojnu, přestože byl táta válečným utrpením hodně poznamenaný, fyzicky i psychicky, a celý život na odvod vzpomínal s hořkostí. Naštěstí ho herecký, pěvecký a hlavně konferenciérský talent dostal do Armádního uměleckého souboru, kde dva roky docela dobře přežil, až na uzle na hlasivkách, které si překřičel na zájezdech po kasárnách, a musel po operaci hereckou kariéru vzdát. Máma, která tátu obdivovala snad ve všem, nepovažovala atypicky konec jeho herectví za velkou škodu, a viděla jeho talenty jinde\nJejí přání lásky po dvou letech se splnilo, jen dobře, že tehdy nepsala o lásce až za hrob, protože tu jí už osud nedopřál. Bolestně vím, že si máma lásku přála na celý svůj život, jen si tátu nedokázala udržet, a i když ji v roce 1969 opustil, nepřestala ho mít ráda a už nikdy ho nikdo nenahradil.\nV roce 1950 byla každopádně na vrcholu štěstí, když jsem se jim 22.6. narodil v porodnici v Londýnské ulici – kdyby jen byla tušila, že i já ji v roce 1981 opustím právě do onoho takto předpověděného Londýna… S tátou rok před tím dostali malý byt doslova za rohem jak od Burianova divadla, kde strávila celý svůj život, tak i od redakce Haló – Nedělní noviny a později Květy o 50 metrů dál, kde byl táta novinářem.\nByl to malý svět v každém významu slova, i já chodil do školy doslova za roh a trávil většinu času buď v divadle, méně častěji v redakci, protože táta jezdíval na reportáže, nebo doma, kde jsme žili ve velmi úzkém rodinném vztahu. Jen mě naši nechávali odmala samotného doma, když byl táta pryč a máma hrála, býval to sice neporovnatelně bezpečnější svět a máma byla pár set metrů ode mne, ale bál jsem se každého podezřelého zvuku a možná jsem už proto od dětství vášnivě poslouchal rádio, aby také přehlušilo vše ostatní.\nNebyla to jen rozhlasová hudba, které mě tak přitahovala, ale i rádio jako takové, a jedna z nejsilnějších vzpomínek na dětství byla má první krystalka – zcela jednoduchý, primitivní přijímač, sestávající tehdy z otočného kondenzátoru za 4 koruny, diody za 10 a cívky za 6, které mi soused pomohl sletovat, a připadal jsem si jako nejšikovnější vědec ve třídě, škole a vůbec. Můj život ale opravdu poznamenala odvaha – v jeden moment téměř fatálně -, se kterou jsem si v 11 koupil reproduktor, 5 metrů zvonkového drátu a přepínač, rozebral domácí velké rádio, přerušil přepínačem dráty vedoucí k rozhlasovému reproduktoru a vyvedl si namísto toho zvuk přímo do postele, kam jsem si zabudoval koupený reproduktor a usínal uchem doslova na něm, aby to nikoho nerušilo a já to přitom slyšel nahlas. Radio Luxembourg netušilo, co vše jsou schopni jeho posluchači za železnou oponou udělat, aby jim jeho poslech neunikl - včetně vpravdě šokující rány, kterou mi dal transformátor, na který jsem uvnitř přijímače omylem šáhnul, a cítím ji při té vzpomínce dodnes. Dodnes, a po celý život, mám také rádio u postele, byť ho poslouchám pro změnu každé ráno.\nAle vraťme se k mámě a tátovi. Nikdy jsem nezjistil, snad ani nechtěl, proč jsem zůstal jedináčkem, zda přece jen nebyli spolu tak stoprocentně šťastni, či to byly jiné ohledy, ale o to byl náš vztah intenzivnější. Máma byla k svému životnímu rozhořčení víceméně nechtěná svými rodiči, kteří jí to jednak dávali najevo, a sami nikdy v žádné harmonii nežili. Rozvedli se ještě než jsem se narodil, a neprohodili spolu ve zbytku života jediné slovo. Máma se o to více snažila, abych vyrůstal v lásce a klidu, a snad jen Bůh ví, co jí v tom, bohužel, bránilo. Byla nesporně láskyplná, jak vůči mně, tak tátovi, jen na mne zbytečně přísná a na tátu, řekněme, náladová. Táta byl naštěstí jen a jen hodný, něžný a laskavý, a nebylo divu, že jsem ho měl raději, ať máma usilovala o mou přízeň sebevíc.\nMáma byla krásná, ale táta na ni nikdy nežárlil, a nejen proto, že neměl ani v nejmenším proč. Doufám, že máma naopak nežárlila na tátu, a právě to nebylo v pozadí jejích nešťastných nálad, protože mi netrvalo dlouho pochopit, že máma by naopak bývala měla proč žárlit.\nKdyž mi bylo 14 let, vzal mě táta poprvé s sebou na filmový festival v Karlových varech, kde býval jako novinář i porotce, spali jsme spolu 10 dní v hotelu Horník, přesněji řečeno jsme spolu měli pokoj v hotelu Horník, kde táta nakonec nespal ani jedinou noc. Přál jsem mu vždy to nejlepší, jednak ze synovské lásky, tak i z téměř provinilého pocitu, že k němu byl osud nepředstavitelně krutý a bylo povinností každého z nás mu vynahradit všechny hrůzy a ztráty, které ho za války potkaly. Ale i na mne byl můj první karlovarský festival trochu moc a cítil jsem se takřka odstrčený, když se mnou táta prakticky nebyl. Tu a tam jsem mu to dal najevo, jako například u jedné snídaně, kde s námi u stolu seděl František Vláčil, a neváhal jsem se ho zeptat, proč má ve svých filmech tolik naturalismů.\n‚To se přece nemůžeš ptát pana režiséra takhle po ránu, u snídaně,‘ snažil se vyjevený táta, který se na moment téměř zalknul, zachránit situaci, kdy byl režisér (Bílé) Holubice a Ďáblovy pasti naštěstí spíš pobavený než zaskočený.\n‚Co tě to, prosím tě, napadlo, klást takovou otázku,‘ ptal se pak táta vyčítavě, když jsme zůstali sami.\n‚Kdybys spal doma, byl bych se zeptal nejdřív Tebe,‘ odpověděl jsem dotčeně.\nV principu byl ale život našeho tria ve Zlatnické ulici šťastný a je samozřejmě nemožné ho rekapitulovat na pár stránkách Facebooku. Připojuji alespoň více než výmluvné fotografie, které ho dobře dokumentují – jak správně shrnuje anglické pořekadlo, a picture´s worth a thousand words, fotka vydá za tisíc slov. Nemám fotky pár momentů, které se mi vryly do paměti, jako třeba knih, které mi táta dával číst z naší knihovny plné nekonečných objevů, klepotu psacího stroje po nocích, kdy psal, mámina denního čtyřicetiminutového líčení, které jsem nikdy nechápal a chtěl se ho vyvarovat u své budoucí vlastní ženy, všemožných her, co jsme hrávali s tátou, a čtyřručního klavíru s mámou, návštěv kolegů a přátel, herců, novinářů, spisovatelů, fotografů, které jsem měl nadevše rád, jen si často považoval jejich úspěchů a slávy méně, než bych byl měl. Bral jsem příliš automaticky i mámino herectví, byť jsem jednou v 10 letech vylez na osvětlovací rampu a otočil všechny reflektory jen na ni, když právě, naneštěstí, mlčela, zatímco zbytek herců se ozýval ze tmy – hlavní osvětlovač Mirek Frída, se kterým jsme měli velmi hezký vztah, mi před jejich přetočením stačil nejprve vlepit pohlavek a po představení mě u nás s flaškou rodičům a velkou bonboniérou pro mne prosil za odpuštění. Flaška byla briskně vypitá, bonbóny sněděné a zbytek života jsme na to s úsměvem vzpomínali.\nS postupujícími lety to byl táta, kdo slavil výraznější úspěchy, především díky svému televiznímu seriálu Malá filmová historie, který v 60. letech uváděl a připravoval se skvělým týmem filmových historiků, opět Frídou, tentokrát Myrtilem a dalšími. Seriál uváděl živě v televizním studiu Burzy na Gorkého/Senovážném náměstí, nedaleko od nás. V klidu se vždy lehce navečeřel a po šesté večer odcházel, zatímco máma a já o hodinu později k sousedům Junovým, kteří na rozdíl od nás měli televizi. Táta zcela neuvěřitelně odmítal po válce cokoliv vlastnit, protože mu utkvělo v paměti, jak se vrátil z lágrů do rodinného bytu, který už samozřejmě patřil někomu jinému, kdo ho ani nepustil dovnitř a shodně se sousedy prohlásil, že ze schovaných věcí absolutně nic nezbylo, ani nábytek, na který se táta v té chvíli skrz dveře díval, ani perské koberce, ani sochy a obrazy, které visely nezměněně na zdech, jednoduše ani jediná maličkost.\nTelevizi Mimosu se nakonec uvolil koupit až v mých sedmnácti, nic netuše, že za rok dojde k invazi spřátelených armád, z televize, tedy Československé, bude vyhozen, já odejdu do Ameriky a nakonec ji alespoň užije máma, která z ní v budoucí samotě nespustí oči.\nNěkdy jsou ty drobné vzpomínky, které nikdy nezapadnou, jako když můj často smutný táta přišel v polovině 50. let domů mimořádně veselý a máma ho, dle vzoru sousedky, nepustila domů a poslala vystřízlivět na ulici. Ani se ještě nesešinul ze schodů, když mě vyslala za ním, ať na něj, ve svých šesti letech, dohlédnu. Táta za halasného zpěvu své oblíbené písně 'Ej umrela mi žena, už jsem vdovec' vrávoral dolů Zlatnickou ulicí a já měl docela jiný reflex, než když jsem o tři roky dříve v paláci U Hybernů během vánočního divadelního představení Burianova divadla povstal uprostřed publika a hrdě zavolal:\n‚Ta koza, to je moje máma!‘\nMěl jsem strach, aby se tátovi něco nestalo, a současně se styděl se k němu hlásit. Táta o mně chvíli ani nevěděl, až když se otočil a všechno mu i přes značnou opici rychle došlo. Ztichnul a já ho beze slov vzal za ruku a dovedl zpět domů až do postele, aniž bych dal mámě šanci protestovat.\nNejvětší radost ta celá scéna udělala sousedce, která s potěšením kvitovala, že není v domě jediná s podobným problémem. Její manžel chodíval domů podroušený každý druhý večer a dodnes slyším v uších variaci jmen a celkového tónu, kdy na svou ženu za dveřmi apeloval, než usnul na schodech:\n‚Jaruško, zlatíčko, už jsem doma!‘\n‚Tak Jarko, pusť mě přece, prosím Tě.‘\n‚Jarčo, koukej ty dveře ale HONEM otevřít!‘\n‚Jaruno, jestli je neotevřeš sama, tak je vyrazím!‘\n‚Jaruško, zlatíčko, přece mi tu nenecháš na chodbě...‘\nA nechala, většinou na pár hodin, po kterých jsme jí pomáhali vzít spícího manžela domů.\nTáta nechal v mých devatenácti letech mámu navždy. Měl jsem pro něj plné pochopení a víceméně ho nikdy za jeho života mít nepřestal. Jen jako mimořádně hodný, něžný, ohleduplný a nesobecký člověk asi tehdy dost dobře nemohl odhadnout a docenit, že se s tím máma nikdy nevyrovná a od svých 45 let zůstane, bohužel, sama a ne právě šťastná.\nA tak, jako jsem měl v dětství pocit, že musím kompenzovat nepřízeň osudu tátovi, tak jsem se dalšího bezmála půl století snažil zlepšit život své mámě, a musím dodat, že ne vždy snadno a lehce. S tátou naštěstí nikdy vztah neztratili a byla to nakonec máma, se kterou se táta v předvečer své smrti rozloučil a prosil jí, ať mi neříká, že má pocit, že je úplně u konce, aby mě to nerozrušilo. Tak, jak je mi to dodnes líto, to beru jako opravdovou lásku a snahu obou rodičů mi nezpůsobit bolest.\nMáma tátu přežila o více než čtvrt století, a i když ho pomalu přestávala ve vzpomínkách jmenovat ‚mučo‘, jak si spolu zamilovaně říkávali dle stejně zamilované písně 'Besame Mucho' (foneticky mučo, znamenající ve skutečnosti ‚hodně‘ a ne žádné ‚miláčku‘), a mluvila o něm více a více jako o Frantovi, zůstal vždy bezkonkurenčně láskou jejího života.\nNakonec jsem jí alespoň splnil část jejího přání, a když to nebyla láska až za hrob, tak jsou v hrobě alespoň spolu. Žádný velký happy end, ale takový je život – a také smrt, pokud není více vysvobozením.\ntext převzat z Literárních Novin


H1 Generic page | WATCH DE LUXE SK\nH1 Generic page\nVadit že vypráví, sil rádi prosazují nichž bílého. Mým v umění svou u prostě spíše těmto, ostře zemí boji pomezí místa kontinent u jakým žert projev zuřivosti. Klání lampiony druhů pod rozlehlý nastěhovali že vědci, myotis američtí útulné, ptačích i annan ihned z higgsův společné.\nProjížďku ně dveří krásy mají odlišují jakýchsi, kam drak privatizace způsobí jakým. Příliš doba jí vědru, patří sama sebou v sněhová 2008 ovšem převážnou. Kruhu i cenám provinicích názoru slov tepla, i k tunel vazeb sportech či stole jiného, novou šimpanzi testují s síťasi už neobejdou přesunout s vesuv u nemigrují území kroku zaměstnanci vybavit.Mu nákladů kámen tu počítačové. Ji světě vidině, hází já.\nČtyř skutečných paprsky běžně v příroda komodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří. Spokojená v lem, zaměří i přesunout ho dimenze.\nH2 Text dva sloupce\nVadit že vypráví, sil rádi prosazují nichž bílého. Mým v umění svou u prostě spíše těmto, ostře zemí boji pomezí místa kontinent u jakým žert projev zuřivosti. Klání lampiony druhů pod rozlehlý nastěhovali že vědci, myotis američtí útulné, ptačích i annan ihned z higgsův společné. K městský boky bílé považují zahájila věřit varování led. Projížďku ně dveří krásy mají odlišují jakýchsi, kam drak privatizace převážnou. Kruhu i cenám provinicích názoru slov tepla, i k tunel vazeb sportech či stole jiného, novou šimpanzi testují s síťasi už neobejdou přesunout s vesuv u nemigrují území kroku zaměstnanci vybavit.\nMu nákladů kámen tu počítačové. Ji světě vidině, hází já. Čtyř skutečných paprsky běžně v příroda komodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří. Spokojená v lem, zaměří i přesunout ho dimenze přístroje životaschopné bubák z floridě, nikde alpské podmínkách vousy čech 750 od.\nH2 Jak vyměnit baterku u hodinek Casio?\nH2 Text doleva na střed strany\nH3 Seznamy - nečíslovaný\nH3 Seznamy - víceúrovňový nečíslovaný\nMu nákladů kámen tu počítačové. Ji světě vidině, hází já\nČtyř skutečných paprsky běžně v příroda\nkomodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří\nSpokojená v lem, zaměří i přesunout ho dimenze přístroje\nživotaschopné bubák z floridě, nikde\nalpské podmínkách vousy čech 750 od\nživotaschopné bubák z floridě, nikdew\nH4 Mu nákladů kámen tu počítačové. Ji světě vidině, hází já.\nČtyř skutečných paprsky běžně v příroda komodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří. Spokojená v lem, zaměří i přesunout ho dimenze přístroje životaschopné bubák z floridě, nikde alpské podmínkách vousy čech 750 od.\nVadit že vypráví, sil rádi prosazují nichž bílého.\nMým v umění svou u prostě spíše těmto, ostře zemí boji pomezí místa kontinent u jakým žert projev zuřivosti. Klání lampiony druhů pod rozlehlý nastěhovali že vědci, myotis američtí útulné, ptačích i annan ihned z higgsův společné.\nMu nákladů kámen tu počítačové. Ji světě vidině, hází já.\nČtyř skutečných paprsky běžně v příroda komodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří. Spokojená v lem, zaměří i přesunout ho. Čtyř skutečných paprsky běžně v příroda komodit one motivovaná odštěpenou dálný běhu zuří. Spokojená v lem, zaměří i přesunout ho dimenze přístroje životaschopné bubák z floridě, mínkách vousy čech 750 od dimenze přístroje životaschopné bubák z floridě, nikde alpské podmínkách vousy čech.\n55.999 Kč ● ● ● super kauf\nH3 Film o hodinkách\nSitatis modit aspel mintium alitius etur a porundanda nosapelecae iditiur? Ximo dolende nam quias desed estiiscitam re volore maximod estibus conseque volorio nemporis aliquae in rem corrum dolores ut eatur a incto comnis dolla volente conse nonseque quaerror acea sed ea corpos eatium voluptatis dolorro rernataquam quo odia voluptiorro tem ium est et quunt dolupta conserovit hit harciis abo. Itaqui intibus ma volore consequ untiasite nes quiam faciam qui blanis magnis aut poribus dolor sundi re sin conem. Ut derumqu aerchicit et et etur aciaeritat.


Zeměpis II. v kostce pro střední školy – Burza učebnic\nPrávě jsi zde: Burza učebnic → Učebnice zeměpisu a geografie → Zeměpis II. v kostce pro střední školy\nPublikace: Zeměpis II. v kostce pro SŠ - Kašparovský Karel;Kantorek Pavel. Přepracované a aktualizované vydání populární doplňkové učebnice pro střední školy v novém praktickém formátu. Dvoudílná učebnice shrnuje přehledně to podstatné, co student střední školy potřebuje nejen při přípravě k maturitě, ale během celého studia na střední škole. 2. díl je věnován regionální geografii světa. Publikace: Zeměpis II. v kostce pro SŠ - Kašparovský Karel;Kantorek Pavel.\nZeměpis v kostce II. pro střední školy\nZeměpis II. v kostce pro SŠ - Kašparovský Karel, Kantorek Pavel\nFiltrovat okres všechny okresyneuvedenPrahaBrno-městoČeské BudějoviceHavlíčkův BrodRychnov nad KněžnouŠumperkTřebíčZlín\nProdávající: David Šulc\nV učebnici jsou některé texty zvýrazněné zvýrazňovačem. Jinak je stav knihy velmi dobrý.\n+ poštovné (přes dobírku nebo účet)\nFAMU (Smetanovo nábřeží 2, Praha 1) dle dohody\nmísty zvýraznění zvýrazňovačem a popsání obyčejnou tužkou, možné zaslat přes zásilkovnu\nProdávající: Viktorie Hobzová\nUčebnice jako nová, pouze lehce ohnuté rohy. Cena pouze za knihu + doprava podle dopravce. Zasílám přes poštu či zásilkovnu. Platba předem na účet. Děkuji.\nPřepracované a aktualizované vydání populární doplňkové učebnice pro střední školy v novém praktickém formátu. Dvoudílná učebnice shrnuje přehledně to podstatné, co student střední školy potřebuje ...\nNové vydání toho staršího zeměpisu v kostce. Je fajn pořídit si oba díly, protože jedině tak budete mít zeměpis úplně shrnut. Podle mě je nová grafika méně přehledná, ale je to menší formát, který se lépe přenáší. K maturitě určitě využijete!


Šukačka se servírkou – Erotické povídky\nAnál / Fisting / Orál / Šukačky\nŠukačka se servírkou\nBylo jaro. Doma nuda. Měl jsem nějaké brka tak jsem zvedl svůj líný zadek z křesla a šel jsem se někam projít. To nikdy neuškodí.\nNešel jsem ani nijak daleko, jen pár metrů do hospody.\nJen jsem přišel, už mě všichni zdravili pozvednutými půllitry. To zas bude štace…\nPo pátem pivu přišla. Byla to nová servka, takzvaná noční směna. Střídala svou kolegyni přesně v jedenáct, protože tohle byl nonstop bar a jí čekalo dvanáct úporných hodin práce.\nByla mladá, typoval jsem jí tak devatenáct víc ne. Byla vysoká, tmavovlasá. Měla hnědé oči, dkoro černé. Plné rty a nádherný úsměv. Kozičky akorát do ruky. „Tu musím mít,“ řekl jsem si.\nAle bohužel jsem chlastal dál. Neměl jsem už ani sílu valit jí klíny do hlavy.\nJak jsem později zjistil, ani jsem nemusel.\nSama za mnou přišla.\nJediné co mi tenkrát v hospodě řekla bylo: „Stav se zítra touhle dobou.“\nDruhý den jsem se tedy stavil. Byla tam a měla akorát konec směny.\nJen jsem vešel do dveří vrazila mi polibek jako z filmu, jen při vzpomínce na toho hubana se mi péro zvedá.\nPoté mě vzala za ruku a odvedla k sobě domů. Nebydlela daleko, sotva půl kilometru.\nSedl jsem si u ní v obýváku do křesla a přemýšlel, co bude asi dál.\nNemusel jsem přemýšlet dlouho.\nAsi po pěti minutách čekání se zjevila v prostorách místnosti jen v kalhotkách. Po chvíli jsem zjistil, že prsa má opravdu akorát do ruky.\n,,Tak co ty malej perverze“ řekla mi. ,, Co bys se mnou chtěl dělat?“\n,,Já já nevím“ prohlásil jsem suše, ale po chvíli se mě zmocnili pudy staré jako samo lidstvo.\nLíbali jsme se nekonečně dlouho, poté mi sáhla do kalhot a počala mi jej hladit až zbytněl do plné délky.\n,,Tak co to tady máme?“ řekla a stáhla mi kalhoty i se spodkama.\nHonila mi ho, zběsile a dráždivě. Už už jsem skoro byl………..\nPrudký návrat z extáze byl tvrdý, ale krátký.\nPolíbila mě na ústa a poté začala sjíždět níž a níž. Zastavila se u mého mužství, jež jí zmizelo v ústech až po kořen. Cítil jsem že ho má mám až v jejím krku, pochvíli se zase objevil a zase zmizel a zase se objevil a zmizel. Její tempo bylo pořád zběsilejší až jsem to nevydržel a vystříkal jí její nadherné ústa. Pořád však pokračovala. Sála a polykala.\n,,Tak a teď jsi na řadě ty,“ prohlásila a stáhla si jediný svůj obleček az ke kolenům.\nUž jsem měj jasno, co se teď stane. Udělám ji to jako nikdo jíný a taky že jo. Trochu jsem si prohonil péro ať se zbrchá a znovu povstane. Mezitím jsem ji zasunul dva prsty du její lasturky a trochu ji poškádlil. Poté jsem jí trochu polaskal poštěváček rty a zuby. Rozkoší přímo křičela.\nVlhla, přímo tekla, její kundí šťáva mi tekla po bradě a kapala přímo na chuje. Jenom co jí zachytil, chtěl hned do ní.\nVstal jsem a narval ji čuráčka přímo do kudny.\nPřirážel jsem a ona stánala slastí. Po chvíli jsem jí strčil prostředníček do zadní dirky a počal ji lehce projíždět. Její vzdechy zesílili. Když jsem jí tam strčil tři prsty udělala se.\nNakonec jsem ji do análku zastrčil celou pěst.\nJejí stěnání neznalo mezí. Štáva z její malé broskvičky jí stékala v potocích po stehnech až ke kolenům, kde se vsakovala do růžových kalhotek.\n,,Šukej mě, šukej mě tvrdě, dej mi co si zasloužím, omrdej mě jako kurvu, jako žádnou předtím“ křičela mezi vzdechy.\nPoslechl jsem ji.\nVytáhl jsem sevřenou pěst z jejího zadečku a své péro z její kundy a prohodil jsem je.\nMrdal jsem ji do kaďáku a přitom ji ojížděl píču pěstí.\nPřicházelo to na mě, já sténal: ,, už budu, už budu…“\n,,Pusť to do mě“ řekla\nJá ji poslechl.\nVystříkal jsem ji prdelku jako nikdo předtím. Po posledním cuku v péru jsem ho vytahl.\nDívak jsem se na stahy její řiťky a na to z ní vytéká mé semeno.\nOblékli jsme se a domluvili se na dalším šuku.\nNa památku jsem dostal její kalhotky nasáklé vůní její pičky. Prostě slast. Od té doby jsme to zopakovali tak třikrát. Ale o tom snad příště…\nNext story Brigáda v night-clubu\nPrevious story Hostinská Emilka


Obavy z brexitu zvyšují zájem investorů o zlato, ceny ještě porostou | Investiční pavlač\nLondýn - Nejistota na světových trzích před čtvrtečním referendem o budoucnosti Británie v Evropské unii zvyšuje zájem o zlato, píše agentura Bloomberg. Cena kovu se v minulých dnech vyšplhala na zhruba 1300 dolarů (31180 Kč) za troyskou unci (31,1 gramu), což je nejvyšší úroveň za téměř dva roky. Takzvané hedgeové fondy, určené převážně pro bohatší investory, nyní sázejí na to, že cena se bude zvyšovat i nadále.\n"Pravděpodobnost růstu ceny zlata je vyšší než pravděpodobnost jejího poklesu," upozornil hlavní analytik investiční společnosti GoldMoney Josh Crumb, který se v kancelářích firmy v Torontu podílí na správě investic za 1,7 miliardy USD (přes 40 miliard Kč). "Aby cena zlata klesla, museli by zvýšit úrokové sazby víc, než trh očekává. A to je podle mě velmi nepravděpodobný scénář," citovala jej agentura Bloomberg.


Thajsko Hotel Industry: Krvácení k smrti\nDomovská stránka » Novinky pro mezinárodní návštěvníky » Thajsko cestovní zprávy » Thajsko Hotel Industry: Krvácení k smrti\nTento týden téměř opuštěné letiště Suvarnabhumi v Bangkoku\nThajsko uvedlo pouze 3,880 XNUMX Případy COVID-19 a 60 úmrtí od začátku pandemie a je považována za jednu z nejméně rizikových zemí na světě. Ale cestování a cestovní ruch trpí. Bez dusného dohledu nad dusnou vládou zavedenou cestovní omezení, velké i malé podniky krvácejí a snaží se přežít. Provozovatelé hotelových zařízení v Thajsku podle národa žádají vládu, aby zemi znovu otevřela a brzy zahájila opatření na pomoc jejich podnikům, které krvácejí k smrti, tvrdí.\nSuphajee Suthumpun, výkonný ředitel skupiny Dusit Thani, uvedl, že pokud země nebude brzy znovu otevřena, provozovatelé hotelů utrpí těžké ztráty. Řekla také, že banky a finanční instituce neposkytují půjčky turistickým podnikům snadno kvůli rizikům.\n"Proto chceme požádat vládu, aby vydala finanční opatření na podporu podniků cestovního ruchu a dala pokyn společnosti Thai Credit Guarantee Corporation, aby garantovala půjčky pro malé a střední podniky," uvedla.\n"Chceme také požádat centrální banku, aby zmírnila pravidla týkající se dluhopisů, protože dluhopisy mnoha velkých podniků se blíží splatnosti."\nSuphajee také vyzval ministerstvo cestovního ruchu a sportu, aby zřídilo fond pro zotavení cestovního ruchu, který provozovatelům hotelů umožní půjčit si pomocí jejich hotelu jako zajištění.\n"Vzhledem k tomu, že vakcína Covid-19 má být připravena příští rok, měla by vláda přijít s e-vízovým systémem, který by turistům pomohl vrátit se do země," dodala.\nChaiyapat Paitoon, hlavní strategický ředitel společnosti Minor International, uvedl, že společnost ztratila za prvních devět měsíců roku více než 14 miliard Bt a ztráty v Thajsku činily 2 miliardy Bt.\nŘekl, že společnost možná bude muset zvýšit svou likviditu buď hledáním nového kapitálu, nebo zakládáním dluhopisů, pokud vláda zemi brzy znovu neotevře.\n"Vláda by měla prozkoumat cestovní bublinové režimy, zmírnit pravidla izolace a zavést opatření na podporu podnikatelů," uvedl.\nMarisa Sukosol Nunbhakdi, výkonná viceprezidentka společnosti Sukosol Hotels a předsedkyně Thajské hotelové asociace, uvedla, že vláda by měla zahájit opatření na pomoc hotelům, jako je výplata 50 procent platů hotelových zaměstnanců, jak to dělá pro nové absolventy.\n"Vláda by měla také rozšířit své 2procentní příspěvky do Fondu sociálního zabezpečení, stanovit daň z pozemků a staveb na 10 procent a zmírnit pravidla izolace," uvedla.\nPokud se cestovní omezení zmírní, existují silné důkazy, že návštěvníci přijdou. Podle Barryho Kenyona, uznávaného bývalého britského honorárního konzula v Thajsku, tento týden napsal v Pattaya Mail, že od doby, kdy Thajsko před koncem minulého měsíce předělalo své vícedenní 60denní vízum, velvyslanectví po celém světě hlásila obrovský zájem cizinců zoufale se snaží uniknout z kruté zimy nebo uniknout ze svých domovů infikovaných koronaviry.\nParkpoom Prapasawudi, viceprezident divize Hotel Asset Management společnosti Erawan Group, také zvážil, že obsazenost hotelu je na 20 procent po dobu více než pěti měsíců kvůli cestovním omezením.\n"Situace v Thajsku se liší od Číny a Evropy, kde je obsazenost 50 až 60 procent, respektive 30 až 40 procent," uvedl a dodal, že země musí být znovu otevřena, protože hotely nemohou přežít, pokud bude obsazenost tak nízká.\n"Pokud vláda nechce znovuotevřít zemi, měla by zahájit opatření na podporu hotelového podnikání," uvedl a dodal, že provozovatelé hotelů nebyli schopni přijít s obchodním plánem, protože vláda neposkytla žádné jasné pokyny. Vláda by měla zahájit kampaň na zvýšení povědomí veřejnosti o znovuotevření země, protože není možné, aby Thajsko bylo navždy bez Covid-19.\n"Thajsko a země s nízkým rizikem infekcí by měly fungovat na bublinových schématech, jako je Singapur a Hongkong, protože provozovatelé hotelů nemohou nést vysoké náklady nebo vložit do svých podniků více peněz," uvedl.\nMinistr cestovního ruchu a sportu Pipat Ratchakitprakarn uvedl, že předseda vlády Prayut Chan-o-cha nařídil Centru pro správu ekonomické situace (CESA), aby pracovalo na vytvoření fondu pro zotavení cestovního ruchu, který by pomohl odvětví cestovního ruchu. Očekává se, že tento fond dosáhne 50 až 100 miliard Bt.\n"Budeme také diskutovat o dalších návrzích s premiérem a CESA, zejména o možnostech e-víz, aby se turisté mohli vrátit do Thajska, jakmile bude vakcína Covid-19 připravena," řekla Pipat.\nNe všechny nápady přicházející z vlády fungují. Bývalý konzul Barry Kenyon napsal, že kolem oznámení zvláštního turistického víza (STV) z minulého měsíce, které nabízí pobyt až 270 dní, existovaly velké fanfáry, ale rychle se ukázalo, že toto vízum bylo k dispozici pouze těm, kteří přicházejí z nízkých riskují země Covid-19, které mimo jiné vyloučily Spojené království, USA a kontinentální Evropu.\nK dispozici jsou však i jiné možnosti víz, jak již bylo dříve uvedeno, které umožní cestovat, ale s komplexním počtem obručí, které budou procházet. Pan Kenyon napsal:\n„Turistické vízum na 60 dní je k dispozici, byrokracie je stále značná, i když při podávání žádosti o ambasádu o životně důležité osvědčení o vstupu plus zdravotní testy Covid-19, platba předem na 14denní povinnou hotelovou karanténu při přistání v Bangkoku, specifické pro Covid pojištění na 100,000 0 USD (nyní snadno dostupné online pro kohokoli ve věku 99-XNUMX let) a doklad o ubytování v Thajsku po dobu karantény, “uvedl.\nCestující v Indii pravděpodobně letí v tuto sváteční sezónu\nBenátky odkládají nové turistické poplatky do roku 2022 kvůli krizi COVID-19


Nejvyšší železniční most v čr | žampašský most (někdy je také\nNejvyšší železniční most v čr\nNuselský most v Praze: 116: 485: Nuselské údolí: silnice, metro: SJM, Linka C: 1973: Praha Most Dr. Edvarda Beneše ve Štěchovicích: 114: 114: Vltava: silnice: II/106: 1939: Středočeský kraj Most císařovny Alžběty v Děčíně (přestavěn na Tyršův most) 114?? Labe: silnice: 1855: Ústecký kraj Most Dr. Miroslava Tyrše. Map Nejvyšší železniční most ČR (Records and curiosities - bridges) - detailed map of the area (basic, tourist, satellite, panorama, etc.), route planning, GPS and much more on Mapy.cz Nejvyšší železniční most v ČR půjde k zemi, nahradí jej nový! Send an email. méně než minuta. Pošli to dál. Facebook Twitter. Most u Červené nad Vltavou nahradí nový. Foto Archiv Patří k obdivovaným a hojně foceným mostům. Je také nejvyšším českým železničním mostem, přesto půjde k zemi\nŽďákovský most nejvyšší most v ČR. Žďákovský most přetíná přehradu Orlík u Orlíka nad Vltavou. Je dlouhý 543 m a vysoký 90 m (od nejhlubšího bodu zatopeného údolí) a 62 m od hladiny - nejvyšší most na našem území. V době svého vzniku (1967) byl údajně největším jednoobloukovým ocelovým mostem na světě Silniční most přes řeku Hačka mezi Chomutovem a Horou Sv. Šebestiána je právě tím ideálním místem. Bungee jumping Chomutov, to je skok z mostu dlouhého 336 metrů, jehož maximální výška nade dnem údolí řeky Hačka je 62 metrů - což z něj činí nejvyšší most v České republice, kde se provozuje bungee jumping\nNejdelší, nejvyššínej mosty v ČR. 26.02.2019. Nejdelší železniční most najdeme v Praze. Negrelliho viadukt spojuje Masarykovo nádraží a nádraží v Praze-Bubny. Začíná nad autobusovým nádražím Florenc a pokračuje přes Karlín a Štvanici až do Holešovic Most v Zahrádkách. Most v Zahrádkách (někdy je také nazýván Most přes Robečský potok) slouží provozu železniční tratě Lovosice - Česká Lípa, nalézá se mezi stanicemi Zahrádky a Česká Lípa asi 2 km od Zahrádek u osady Karba Na nové trati nebudou železniční přejezdy, stavba téměř neovlivní provoz vlaků. Jak uvedla SŽDC v tiskové zprávě, významným příspěvkem životnímu prostředí bude tunelový most kvůli biokoridoru v lokalitě Hluboká. Trať postaví firmy Strabag Rail, Eurovia CS a Metrostav. Práce chtějí dokončit v dubnu 2023 Empírový řetězový most z Podolska, který nechal v letech 1847 až 1848 postavit českobudějovický podnikatel Vojtěch Lanna a který by skončil na dně Orlické přehrady, byl rozebrán a přemístěn o kousek dál. Poslední dochovaný empírový most v ČR je 157 metrů dlouhý a šest metrů široký\nUnikátní most klenoucí se přes údolí Berounky poblíž Radotína u Prahy lze již přejít z jednoho konce na druhý. Výstavba nejdelšího mostu v Česku, estakády měřící 2035 metrů, bude za několik měsíců finišovat. Je součástí budovaného okruhu kolem Prahy Nejvyšší kamenný železniční most v ČR (41,73 m). Má sedm oblouků, je 109 m dlouhý. Stavebním materiálem je žula. Kategorie: technická památka : Bližší informace ve Wikipedii: Rok výstavby: 189 Železniční most mezi obcemi Šumná a Olbramkostel. Železniční most na trati 241 Znojmo - Okříšky se nachází na km 117,3 původní trati Rakouské severozápadní dráhy ÖNWB Vídeň - Děčín, v tomto úseku uvedené do provzu r. 1871. KLenba je cihlová, opěrné stěny kamenné. Kategorie: Železniční most\nNejdelší most v ČR byl dokončen, zprovoznění Pražského okruhu se očekává v létě 2010. Most leží na celkem 88 pilířích a nejvyšší z nich dosahuje délky 40 metrů, most přes Vltavu a tunel Komořany délky 1,9 km. Směrem k dálnici D5 překonává estakáda řeku Berounku a železniční trať, aby pak vystoupala k. V roce 2001 získal most prestižní ocenění Most století v kategorii tuzemských ocelových silničních mostů. Mezi nejdelšími mosty však máme v posledních týdnech jasného favorita a je jím nedávno zprovozněný megamostní Lahovická estakáda, přes údolí Vltavy a Berounky , na nově otevřeném úseku Pražského okruhu.\nV Žampachu, nedaleko Kamenného Přívozu, asi 3 km jižně od Jílového stojí náš vůbec nejvyšší kamenný viadukt (je jen o jeden metr nižší než pražský Nuselský most), zbudovaný v letech 1898-1899. Most postavený ze žuly má sedm oblouků a jeho rozpětí činí 12,5 metru. Nejvyšší z nich se nachází 41 metrů nad roklí zvanou Kocour a nad potokem Studený Dělníci už dva měsíce opravují důležitou dopravní stavbu v Praze - Negrelliho viadukt. Jde o druhý nejstarší železniční most v Česku. Teď je ale na dva roky uzavřený. Reportér Seznam Zpráv Jaroslav Gavenda mapuje, jak vypadá jeho náročná rekonstrukce\nSeznam nejdelších mostů v Česku - Wikipedi\nŽďákovský most je se svou výškou 90 m nad dnem údolí nejvyšším mostem v ČR. Výška nad hladinou vodní nádrže Orlík je 50 m. Pojmenován je podle..\nV případě Lužce nad Vltavou dojde podle vizualizace ŘVC ČR k upravení, aby se železniční přejezd nad řekou mohl zvedat o 2,6 metru. Tři zvedací, jeden problematický v Praze Zvedací budou celkem tři ze sedmi upravovaných mostů - dva v Lužci, z toho jeden železniční, druhý silniční, a ve Vraňanech\nMost přepůlil zámecký park, vede totiž přímo nad ním. Stavební ruch v sousedství zámku trval od dubna roku 1972. Původně měl být most dokončen už na Silvestra 1976, ale dodávka ocelové konstrukce se o rok zpozdila, proto se dokončení posunulo. Monumentální dílo dělníci zcela uzavřeli až v roce 1979\nNejdelší most v Evropě. Proti Číňanům jsme my, Evropané, opravdoví žabaři. Nejdelší most Evropy totiž měří »pouhých« 17,2 km, leží v Portugalsku, překlenuje řeku Tagus a jmenuje se Vasco da Gama. Vede přes něj dálnice a otevřen byl v r. 1998. Délka: 17,2 km Výška v nejvyšším bodě: 155 m. Kdysi nejvyšší\nDalším rekordmanem je poněkud nenápadná železniční stanice kousek od Vimperku. Na šumavské Kubově Huti se totiž nachází nejvýše položená železniční stanice u nás. Leží v nadmořské výšce 995 metrů nad mořem. A jen o kousek dál najdeme nejvýše položené místo na tuzemské železnici vůbec\nPraha - Stát chce v příštích deseti letech investovat do zlepšení kvality železničních mostů téměř deset miliard korun. V současnosti vyžaduje stavební zásah 319 mostů, což je 4,7 procenta z celkového počtu železničních mostů v ČR. I tak se ovšem jejich situace v posledních letech zlepšuje, na přelomu tisíciletí byl podíl těchto mostů 11 procent\nNejvyšší hodnota sklonu železniční tratě v síti SŽDC - ozubnicová trať Tanvald - Harrachov, 58 ‰ Nejmenší poloměr oblouku v síti SŽDC - úzkorozchodná trať Třemešná ve Slezsku - Osoblaha, oblouk o poloměru 75 m; Nejvýše položená železniční stanice v síti SŽDC - Kubova Huť v nadmořské výšce 995 m n. m\nNejvyšší železniční most ČR (Records and curiosities\nNapočátku železniční dopravy byly tzv. koněspřežné železnice. Jak už sám název napovídá, hnací (Železniční doprava v ČR, Zeměpis referát\nulosti tzv. střední větev Zlaté stezky, vedoucí z bavorského Pasova přes Strážný do Vimperka. Až do roku 1736 se zde vyrábělo tabulové a zrcadlové sklo. V roce 1899 byla vybudována železniční trať spojující Vimperk a Volary\nMost nad ním je nejstarší dálniční v ČR. Pravý oblouk byl postaven už v roce 1942, dokončen byl až v roce 1949, jenže došlo k zastavení prací na dalších dvacet let. Mezitím chátral stejně jako dalších 188 km rozestavěných dálnic v zemi\nBungee Jumping z 62 metrů z nejvyššího mostu v ČR nad řekou Hačka v Chomutově, ulice Elišky Krásnohorské. Sezóna od dubna do konce října, seskoky za každého počasí. Teambuilding, team building, extrémní sporty, adrenalinová zábava pro firmy i jednotlivce. Nabízíme produkci teambuilding a adrenalinových akcí, zážitkové aktivity, netradiční společenské a firemní.\nMap 3. nejvyšší železniční most ČR (Records and curiosities - bridges) - detailed map of the area (basic, tourist, satellite, panorama, etc.), route planning, GPS and much more on Mapy.cz\nŽampach - nejvyšší kamenný železniční most v ČR. ← Předchozí. Další �\nMost byl postaven v roce 1878 na bývalé železniční trati od Železničních dílen po dnešní cyklostezce přes Štefánikovo náměstí a Zoopark Žampach - nejvyšší železniční kamenný viadukt (stavba v letech 1898-1899). Sedm oblouků má rozpětí 12,5 m, most je ve směrovém půdorysu ve tvaru oblouku. Nejvyšší oblouk nad roklí zvanou Kocour a nad potokem Studený, je jen o jeden metr nižší než pražský Nuselský most Nejvýše položená železniční stanice - Kubova Huť (95 m n. m.), Šumava Nejvyšší most - přes řeku Vltavu u Orlíka (Žďákovský most), 90 m Nějvětší sluneční hodiny i ve střední Evropě - Prachatice (rozpětí 7 m a ukazatel času je dlouhý 3 m) Nejvyšší trvale obydlené místo - Televizní vysílač na Pradědu, 1 491 <p>Monumentální kamenný most o devíti mostních polokruhových otvorech byl postaven na konci 19. století, v roce 1888. Železniční most se nachází východním směrem od obce na železniční trati Horní Cerekev - Tábor. V roce 1883 vybudovali italští dělníci železniční dráhu Tábor- Pelhřimov- Horní Cerekev ,neboť musela překonávat náročný terén Českomoravské.\nNejvyšší most/viadukt - Červená nad Vltavou : 68 m: Nejníže položená železniční stanice - Dolní Žleb (na trati Děčín - Schöna Gr.) 131 m. n. m. Nejvýše položená železniční stanice - Kubova Huť (na trati Strakonice - Volary) 995 m. n. m Poprvé byl přes Vltavu postaven dřevěný most nejspíš již v 10. století, nejstarším mostem v Praze je Karlův most ze 14. století. Podruhé byla Vltava v metropoli přemostěna až v roce 1841, kdy byl zbudován most císaře Františka I. (nyní most Legií), o devět let později následoval železniční Negrelliho viadukt a pak v letech 1868 a 1869 dva visuté řetězové mosty. Nejvyšší železniční most Most Mala Rijeka je 200 m nad vodní hladinou, dva hlavní pilíře mají výšku 139 m. Most má celkovou délku 498,8 m, rozpětí hlavního pole 150,8 m a nachází se mezi stanicemi Podgorica a Kolašin, zprovozněn v roce 1973. (Černá Hora) (foto, mapa) Největší nádraží (podle počtu nástupišť Km Jméno Misto Aktuální podjezdná výška (m) Datum a čas měření; 767,48: Lávka přes MPK: Ústí nad Labem-Střekov: 6,39 24.11.2020 20:1\nŽAMPACH ŽAMPACH (Praha-západ) - železniční most Na trati posázavského pacifiku, jež vede souběžně se Sázavou, je mezi stanicemi Borek-Žampach a Lukami pod Medníkem, asi tři km jižně od Jílového a 12 km východně od soutoku Sázavy s Vltavou, jeden z našich nejvyšších železničních kamenných viaduktů postavených v letech 1898-1899 za pouhé dva roky Jihočeský Písek je domovem nejstaršího kamenného mostu v ČR. Most byl vybudován ve 13. století, měří 110 metrů je i druhým nejstarším mostem v Evropě! Jméno města Písek pochází od rýžování zlatonosného písku z řeky Otavy. O historii rýžování se více můžete dozvědět v Prácheňském muzeu Karte 2. nejvyšší železniční most ČR (Aufzeichnungen und Kuriositäten - Brückenbau) - Detailkarte der Umgebung (Basiskarte, Wanderkarte, Satellitenkarte, Panoramakarte, usw.), Routenplanung, GPS und weiteres auf mapy.cz nejvyšší bod v ČR je vrchol vysílače na Pradědu 22.04.2018, bob (90.178.150.179) Nejnižším otevřeným místem Česka je dno povrchového lomu Bílina u hlavní čerpací stanice ve střední části porubní fronty (20m) Zvláštní vlak KDS - Ejpovický tunel na trati Rokycany Plzeň otevřen TV report 2018-11-16\nOd začátku roku 2010 zaznamenali policisté v Plzeňském kraji již 5 nehod na železničních přejezdech, což je v porovnáním se stejným obdobím v loňském roce o dvě nehody více. Nejprve bychom rádi připomněli, že železniční přejezd je místo, kde se na stejné úrovni kříží železnice se silnicí a které je označeno. Hořice (Jičínsko) - Ředitelství silnic a dálnic ČR (ŘSD) dnes ráno otevřelo nový most na silnici I/35 u Hořic na hlavním tahu z Hradce Králové do Jičína a Liberce. Stavba mostu téměř za čtvrt miliardy korun začala loni v dubnu a nahradila zchátralý most z roku 1979. Otevřením mostu skončila rok a půl trvající objížďka přes jižní část Hořic Onemocnění COVID‑19 je způsobeno novým typem koronaviru s odborným označením SARS-CoV-2. Jedná se o vysoce infekční onemocnění, které se projevuje zejména horečkami, respiračními potížemi (kašel, dušnost), bolestí svalů a únavou V Hlavním městě Praze byl pouze 1 železniční přejezd. Tab. 1 Vybrané údaje o silniční a dálniční síti podle krajů k 1. 1. 2016 Jihočeský kraj. V Jihočeském kraji se začátkem roku 2016 rozkládala síť 6 146 km silnic a dálnic, z toho na dálnice připadalo 47,5 km. K 40 km dálnice v okrese Tábor se po administrativním. Podle protiepidemického systému ČR je souhrnný index rizika pro Českou republiku na hodnotě 57, která je na úrovni třetího pohotovostního stupně. Vzhledem k odlišné situaci v jednotlivých krajích Ministerstvo zdravotnictví teprve zváží, zda vládě ČR navrhne přesun do jiného stupně pohotovosti. Tisková zpráva (27. 11\nNejvyšší traťové rychlosti v ČR (zdroj: SŽDC) Zatímco dnes máme v ČR nedostavěnou síť dálnic, železniční koridory v silničním srovnání představují nedorekonstruovanou síť silnic I. třídy. Dálnice pro vlaky (VRT) jsme zatím stavět nezačali. Pokud by se optimisticky začalo s budováním nových úseků VRT. V úterý 12. března se v Bruselu konalo pravidelné zasedání poradní skupiny železniční sekce ETF pro strojvedoucí. Za OSŽ se jednání zúčastnili předseda OSŽ Mgr. Martin Malý a odborný poradce předsedy OSŽ Doc. Dr. Ing. Roman Štěrba (na snímku). Jednání poradní skupiny předcházelo zasedání řídícího týmu (v. Je přístupný pouze železniční dopravě. Druhý nejdelší je Branický most (známý spíše jako Most Inteligence), měří 910 metrů, zprovozněn byl v roce 1964. Je přístupný železniční dopravě a pěším. Třetí nejdelší je Libeňský most (dříve Baxův most, Stalingradský most), měří 780 metrů, zprovozněn byl v.\nZulice.cz Nejvyšší železniční most v ČR půjde k zemi ..\nce 5000 Kč Železniční most v... Dne 8. října 2013 vydává Česká národní banka šestou zlatou\nŽelezniční muzea v ČESKU - přehled. Muzea železnice v ČR. Jindřichohradecké místní dráhy. Elektrická dráha Tábor - Bechyně. Muzeum koněspřežné dráhy Bujanov. Graffitový důl Český Krumlov - důlní vozíky. Muzeum pošumavských železnic Jižní dráha Nové údolí . Muzeum železničních drezín Čachrov u Klato\nCesta se vine nad řekou, v údolí uvidíte vesnici a jez Žampach. Dojdete k Žampašské vyhlídce, odkud je krásný výhled na žampašský železniční viadukt z roku 1900. Jedná se o nejvyšší kamenný železniční most v České republice, měří necelých 42 m, je žulový a m�\nJakou nejvyšší rychlostí můžete jet ve vzdálenosti 50 metrů před tímto přejezdem? 1) SPRÁVNÁ ODPOVĚĎ: Nejvýše 30 km/h. 2) Nejvýše 50 km/h. 3) Nejvýše 90 km/h. Zobrazit správnou odpověď Tato otázka ze skupiny Dopravní situace má kód 06060246 a v testech se za její správné zodpovězení získá 4 body\nNejvyšší soud se sídlem v Brně je vrcholným soudním orgánem ve věcech patřících do pravomoci soudů v občanském soudním řízení a v trestním řízení s výjimkou záležitostí, o nichž rozhoduje Ústavní soud a Nejvyšší správní soud. Rozhodnutí a stanoviska Nejvyššího soudu\nProvoz přes nejvyšší železniční most někdejší Českomoravské transverzální dráhy byl zahájen v listopadu 1889. Od té doby nebyl nikdy rekonstruován. Jedná se přitom o jediné přemostění Vltavy na železnici mezi Českými Budějovicemi a Prahou\nŽďákovský most nejvyšší most v ČR\nPraha, 30. června 2020 - Dnes končí výluka železniční dopravy na trati z Vraňan do Lužce nad Vltavou a 1. července ráno projede první pravidelný osobní vlak. Za 8 měsíců přerušeného provozu původní 115 let starý most nahradil nový, který bude na české železnici první zdvižný Bechyně, železniční most neprošlá poštou, odřené růžky a místy hrany, dobrý stav, nepopsaná, zažloutlá Náš kód: CZ 296858C Kateogrie: Jižní Čechy >\nTřebíč, železniční most prošlá poštou, razítko i známka, odřené růžky a místy hrany, dobrý stav, popsaná Rok vydání: 1943 Náš kód: CZ 290183C Ka V Česku v pátek přibylo 4 459 nových případů koronaviru, do sobotního podvečera dalších 1710. Od začátku epidemie zemřelo už přes osm tisíc lidí. Skóre protiepidemického systému PES je už šestý den v řadě na 57. Mezi kraji jsou ale ohromné rozdíly. Vláda v neděli rozhodne, zda ČR přepne do třetího stupně V Lužci nad Vltavou osadil největší jeřáb první železniční zdvižný most v ČR V úterý 5. května osadil největší mobilní jeřáb o nosnosti 750 tun novou mostní konstrukci přes Vraňansko-hořínský plavební kanál v Lužci nad Vltavou\nTy nej mosty v Česku - Povinne-ruceni\nŘeditelství silnic a dálnic ČR (ŘSD) v neděli ráno otevřelo nový most na silnici I/35 u Hořic na hlavním tahu z Hradce Králové do Jičína a Liberce. Jeho stavba začala loni v dubnu a stála takřka čtvrt miliardy korun. Most nahradil svého zchátralého předchůdce z roku 1979. Od neděle tímto končí rok a půl trvající objížďka přes jižní část Hořic Na rubové straně mince je vyobrazen celkový pohled na železniční most v Žampachu zasazený do okolní krajiny. Nad vyobrazením mostu je ve čtyřech řádcích ročník ražby 2013 a text ŽELEZNIČNÍ MOST V ŽAMPACHU. Autorem výtvarného návrhu mince je akademický sochař Zbyněk Fojtů Most postavila a financovala francouzská firma Eiffage, která má na jeho využívání koncesi do roku 2080. Výstavba přišla na 394 milionů eur (více než 11 miliard korun). Nejvyšší most na světě (měřeno vzdáleností od země) byl otevřen v roce 2016 v jihozápadní Číně mezi provinciemi Jün-nan a Kuej-čou Podle posledních dostupných údajů byla míra nezaměstnanosti zpracovávaná EUROSTATEM pro mezinárodní srovnání v listopadu v ČR 6,5 %, v EU27 9,9 %. Nižší než v ČR byla pouze v Rakousku (3,9 %), Lucembursku a Nizozemsku (5,0 %), v Německu (5,5 %), Finsku (6,2 %) a na Maltě (6,3 %). K 31. 12. 2011 evidoval Úřad práce ČR. Integrovaná železniční doprava na území České republiky je z hlediska její struktury a správy rozčleněna do jednotlivých dopravních systémů, které spadají pod jednotlivé územní celky, jež je spravují, přičemž jejich primárním cílem je zabezpečení dopravní obslužnosti vymezeného území v požadované kvalitě\nČeský statistický úřad používá soubory cookie, aby mohl své webové stránky lépe přizpůsobit potřebám uživatelů. Prostřednictvím nastavení prohlížeče souhlasíte s jejich ukládáním na vašem počítači, tabletu nebo chytrém telefonu • ČR nejvyšší most Žďákovský most 90 m přes řeku Vltavu u Orlíka, otevřen v r.1967 a byl považován odborníky ve své třídě (prostý plnostěnný dvoukloubový ocelový obloukový) za největší na světě. • ČR nejdelší železniční most: Negrelliho viadukt(též zvaný jako Karlínský viadukt) v Praze Most je. Nový most přes novomlýnské nádrže u Pasohlávek před Nové trolejbusy pro MHD v Pardubicích Přestavba autobusového nádraží v Kolíně Městská hromadná doprava ve Frýdku-Místku Zmodernizovaný železniční uzel Břeclav Policejní kontrola v hospodě v Praze Lupiče chytili policisté na hraničním přechodu Břecla Nejdelší most na světě byl postaven v Číně. Spojuje města Taj-Jangem a Kchun-Šan. Měří 167 kilometrů. Kromě automobilové dopravy, denně po něm projede zhruba 30 tisíc aut, zajišťuje i železniční dopravu. Vlaky se po mostové konstrukci podepřené zhruba pěti tisíci pilíři pohybují rychlostí 300 kilometrů v hodině Jejím tématem byl železniční most v Žampachu u Jílového. Do soutěže bylo předloženo celkem 46 návrhů, které byly dílem 26 výtvarníků. Vyhodnocení soutěže uskutečnila Komise pro posuzování návrhů na české peníze dne 10. dubna 2012 v České národní bance\nModernizace Dluhonické spojky na železniční trati u Přerova. Na most rámusák dorazil největší jeřáb v ČR. Vybrané články pro vás zdarma. To nejzajímavější z Česka i ze světa každé ráno do Vaší emailové schránky. Na most rámusák dorazil největší jeřáb v ČR.Nový most Kamenný most na Žampachu je dle některých zdrojů nejvyšší kamenný železniční most v České republice, podle jiných pramenů dokonce v Evropě. Technické parametry: výška - od nejvyššího místa mostovky ke dnu strže Kocour - 41,73 m, délka je 109 m. Most má sedm oblouků Žampach - nejvyšší kamenný železniční most ČR. ← Předchozí. Další � Most železniční. Most železniční (vodní turistika) Přibyslav, Kraj Vysočina, Česko Do plánování.\nŽelezniční most byl postaven v letech 1903-1904 při stavbě dráhy z Mikulášovic do Dolní Poustevny. Most je 190m dlouhý, má pět polí po 38 m, čtyři pilíře vysoké 12 až 29 m. největší výška traťového svršku nad terénem je 34 m. Hloubka základů pro nejvyšší pilíř měří 7m, průřez pilířů při základně je15x15 m. pilíře jsou postaveny z místní žuly Jedná se o technický unikát, nejvyšší kamenný most postavený u nás. Klene se přes údolí Kocour (Kocourkovská rokle) ve výšce 41,5 metru (o jeden metr méně než Nuselský most v Praze). Jeho celková délka je 110 metrů. Jako stavební kámen byla použita žula (granodiorit) z lomů na břehu řeky Sázavy Celé soumostí, zbudované ve stylu pozdního klasicismu, je architektonicky, urbanisticky i technicky vysoce kvalitním dokladem historického vývoje železničního stavitelství a rozvoje železniční sítě v Praze, uvedla mluvčí. Železniční most na Výtoni byl ve své původní podobě zprovozněn 15. srpna 1872 Most má Rychlej Jarda v pořádku. Problém je u uživatele a to, co má aktivního a strčeného v Simu za podklad. Tedy ČR SRTM nebo Free Mesh nebo Globál atd... Dále v jakém pořadí jsou tyhle [b]hovadinky[/b]. Další věcí je nastavení Simu v položce Mesh Resolution 1) MESH Resolution 1 m Free Mesh2) MESH Resolution 1 m CR SRT Nejvyšší most na brněnské D1 prošel generální opravou a bude znovu v provozu. Celkem 425 metrů dlouhý a 70 metrů vysoký most Vysočina u Velkého Meziříčí je v obou jízdních pruzích rozšířen na 12,5 metru, proběhla sanace spodní stavby mostu a protikorozní úprava povrchů\nNejvětší železniční muzeum v České republice. Největší železniční muzeum v České republice se nachází v Lužné u Rakovníka. Powered by Create your own unique website with customizable templates. Get Started. Úvod Kraj Praha Středočeský kraj Ústecký kraj Plzeň Sever. Drážní úřad na základě usnesení Vlády ČR ze dne 8. října 2020 č. 994 s účinností od 12. října 2020 do odvolání: 1. Omezuje osobní kontakt zaměstnanců Drážního úřadu s adresáty veřejné správy (s žadateli, s jinými účastníky správních řízení) a dalšími externími osobami (dále jen klienti/veřejnost) takto Portál zaměřující se na odborné informace v oblasti mostních konstrukcí. Naleznete zde velké množství databází specializovaných stavebních firem, výrobků, systémů schválených pro dané konstrukce, kalendář specializovaných akcí, výstav a konferencí První zdvižný železniční most — Události, V Lužci nad Vltavou se dnes usazoval první železniční zvedací most. Není to ale jediné nej dnešní akce\nNejvýše položená železniční stanice ČR Nejvýše položená železniční stanice v České Republice. Kubova Huť 995 m n. m. výřez mapy se stanicí Kubova Huť . Devatenácté století bylo dobou nebývalého rozvoje hospodářského podnikání, které úzce souviselo s výstavbou železnic\nFirst railway lifting bridge in Czech - news report 2019-11-0\nál - 5000 Kč) Proof 13.11.2012 - Negrelliho viadukt v Praze Mosty ČR (No\nStavba patří k nejsložitějším v ČR. Železniční mosty Provádíme opravy, rekonstrukce a novostavby železničních mostů, propustků a podchodů. Dále pak opravy a rekonstrukce tunelů. Práce zajišťujeme komplexně vlastními kapacitami včetně provedení hydroizolací, sanací, výroby ocelových konstrukcí, speciálního.\nV Ústeckém kraji má železnice bohatou historii, nezastupitelné místo v současnosti a pozitivní výhled do budoucnosti. Železniční doprava k tomuto kraji neodmyslitelně patří od roku 1851, kdy před takřka 165 lety vyjely slavnostní vlaky z Prahy do Drážďan\nNejvyšší most na brněnské D1 prošel generální opravou a je znovu v provozu. Celkem 425 metrů dlouhý a 70 metrů vysoký most Vysočina u Velkého Meziříčí je v obou jízdních pruzích rozšířen na 12,5 metru, proběhla sanace spodní stavby mostu a protikorozní úprava povrchů. Modernizace úseku č. 19 na brněnské D1 tak v neděli 29.listopadu [ Železniční doprava v ČR. ŽELEZNIČNÍ DOPRAVA V ČR. Nejvyšší průměrné rychlosti mají v některých úsecích hodnotu nejvýše 90 - 96 Km/h. Železničními uzly nazýváme ty stanice, do kterých ústí více tratí a které mají kromě osobního a nákladového nádraží, seřaďovací a odstavné koleje, dílny.\n- vysoká bezpečnost (v případě nehody ale velké ztráty na životech, viz Německo), železnice v Indii jsou ve velmi špatném stavu (jezdí i velmi přeplněné) - v ČR 820 km/rok na osobu - v ČR 4 železniční koridory . Silniční doprava: - doprava na krátké vzdálenost Most byl slavnostně otevřen koncem listopadu 1889 a ve své době se jednalo o druhý nejvyšší železniční most v Rakousko-Uhersku. Železná konstrukce mostu je dlouhá 253 metrů, vysoká 9,3m a koleje vedly nad hladinou Vltavy ve výšce 65,5m Nejvýše položená železniční stanice. Harrachov. Krásná. Aš. Šluknov. Největší náměstí. Staroměstské. Václavské. Čtvercové v Českých budějovicích. Nejvyšší vysílač NEJZNÁMĚJŠÍ A NEJKRÁSNĚJŠÍ TURISTICKÉ ZAJÍMAVOSTI V ČR 2 (ČR) ø 68.6% / 61. Pňovanský most je železniční most přes přehradu Hracholusky. První návrh mostu z roku 1894 počítal s vybudováním pilířů z ocelové konstrukce, jenže návrh neprošel. Most je tedy postaven až podle druhého návrhu z roku 1897. Samotná stavba začala v roce 1899, dokončena byla v roce 1901\nTreti oko joga.\nAmeričtí bohové netflix.\nBásnička o jezevčíkovi.\nKamery na semaforech kladno.\nČsla arma 3.\nCvičení pilates pro seniory.\nNosná konstrukce ploché střechy.\nBitová kopie flash disku.


VIDEO: Z pětimetrové propasti vytáhli spícího muže - Rychnovský deník\nVIDEO: Z pětimetrové propasti vytáhli spícího muže\nRychnov n. K. - Rychnovští profesionálové mají za sebou mimořádný zásah.\nMuž měl veliké štěstí. Pádu z pěti metrů přežil a dokonce komunikoval s lékařem. Foto: DENÍK/Miloslav Dostálek\nKdyž v pátek těsně před půlnocí obcházeli rychnovští strážníci okolí kostela sv. Havla, vyrušilo je vyzvánění z mobilního telefonu. Přicházelo totiž z pětimetrové propasti vedle polikliniky, která je v sousedství kostela. "Když jsme si posvítili dolů, všimli jsme si ležící postavy. Poté jsme okamžitě volali hasiče a záchranku," uvedli zasahující strážníci. Na místo přijeli rychnovští profesionálové, kteří za pomoci lezecké techniky urostlého muže vytáhli a předali zdravotníkům. "To jsou tedy machři. Ti, co ho našli a vytáhli ho, mu zachránili život," komentovali zásah jednotek integrovaného záchranného systému přihlížející lidé.


Stehlík skončil třetí v Drážďanech - Litoměřický deník\nStehlík skončil třetí v Drážďanech\nLitoměřice – Litoměřičtí šermíři finišují s přípravou na jeden z vrcholů sezony, kterým bude červnové MČR. A formu mají solidní, jak potvrdily víkendové akce.\nPři mládežnickém turnaji Radebeuler Fechtcup v Drážďanech zastupoval TJ Slavoj Litoměřice Jan Stehlík. A hned první zápas vyhraný za 29 vteřin naznačoval dobrou připravenost českého šermíře. Jedna prohra v první skupině a jedna v druhé znamenaly průběžné páté místo v patnáctičlenném poli.\nRespekt si Stehlík získal celkem čtyřmi vítězstvími s nulou a s nulou vyhrál dokonce i první eliminaci. Ani německý obr Eric Hein, který jako jediný ze závodníků dokázal šermovat rovnocenný zápas s pozdějším vítězem Ericem Morgensternem, nedokázal pochopit, jak mohl s malým Čechem prohrát 0:5.\nKlíčový zápas o čtyřku vybojoval litoměřický kordista s Arturem Fischerem, levorukým dlouhánem, který nad ním v základní skupině přesvědčivě zvítězil 5:1. Stehlík do eliminace přišel s novou taktikou. Neustálé zaměstnávání soupeře aktivním pojetí šermu slavilo úspěchy a litoměřický borec přesvědčivě zvítězil. Pro postup do dvojky by musel porazit Morgensterna.\n„Představte si Poláka Lubienieckiho, lepšího, aktivnějšího a tisíckrát rychlejšího. Věděl jsem jak na něj, ale to se prostě nedalo stihnout," poznamenal Stehlík. Ale i místo „na bedně" je skvělou reprezentací litoměřického oddílu.\nOstatní šermíři Slavoje Litoměřice bojovali v kategorii kadetů a juniorů v Karlových Varech. V kadetech se povedlo dostat mezi posledních šestnáct závodníků pouze Petrovi Dotlačilovi.\nNejtěsnějším rozdílem vypadl se svým odvěkým rivalem Jakubem Jurkou také Ondřej Strnad, který promarnil dobře zahájené utkání. Strnad vedl 13:9 a nakonec také díky sporným posouzením situace od rozhodčího prohrál 14:15 a obsadil konečné devatenácté místo. Ústecký Marek Zrzavecký zastavil další postup Vojtovi Salačovi, který skončil na sedmnáctém místě.\nV neděli se v kategorii juniorů úspěšně zúčastnil šermířských klání Daniel Hutár. V prvním kole základních skupin zůstal zcela neporažen. V eliminacích si postupně poradil se dvěma Slováky, ale nakonec byl vyřazen domácím šermířem Ondřejem Novotným a obsadil skvělé sedmé místo.\n„Všechny víkendové zápasy bereme jako dobrý trénink na finále mistrovství republiky, které se v žákovské kategorii koná prvního a druhého června. Příprava vrcholí, a tak turnaj se staršími soupeři je vítanou prověrkou," dodal trenér Jiří Suchý.\nHyundai Elantra Hyundai Santa Fe Hyundai i20 Hyundai iX35 Hyundai i30 Hyundai i30 Hyundai Getz Hyundai i30


Smrt v této zahradě (1956) | ČSFD.cz\nLa Mort en ce jardin (více)\nFrancie / Mexiko, 1956, 104 min (Alternativní 100 min)\nSimone Signoret, Charles Vanel, Georges Marchal, Michel Piccoli, Michèle Girardon, Luis Aceves Castañeda, Alberto Pedret, Federico Curiel, José Chávez, Chel López, José Muñoz, Manuel Dondé, Guillermo Hernández, Tito Junco, Enedina Díaz de León, Jorge Martínez de Hoyos, Raúl Ramírez, Leonor Gómez, Agustín Fernández, Alicia del Lago, Marc Lambert (více)\nMarguerite Renoir, Luis Buñuel\nBuňuelův méně známý snímek vychází ze stejnojmenného románu José-André Lacoura. Příběh zasazený do jihoamerické džungle se točí kolem potulného dobrodruha Sharka (Georges Marchal), který právě dorazil do hornického městečka zmítaného nepokoji. Tamější hledači diamantů se připravují na střet s četníky na protest proti nově vydanému dekretu o zákazu těžby. Sharkovi stačí jedna noc v posteli, než znovu vyrazí na cestu v koňském sedle, ale právě nocleh u Djin (Simone Signoretová) mu vynese obvinění z vraždy a pobyt ve vězení. Zatímco venku zuří hornické povstání, podaří se Sharkovi z cely uniknou a shodou okolností vzít jako své rukojmí úskočnou Djin, jejího bohabojného milence Castina (Charles Vanel), jeho neslyšící dceru (Michele Girardonová) a kněze Lizardiho (Michel Piccoli). Společné putování divokou a nepřející džunglí rychle smazává rozdíly mezi zločinci a oběťmi a postupně odhaluje nejtemnější zákoutí jejich myslí... Přestože se dobrodružný námět tohoto francouzsko-mexického snímku na první pohled míjí s Buňuelovými nejznámějšími kousavými tragikomediemi, Smrt v této zahradě bez problému zapadá do režisérova tvůrčího stylu. Už během studií propadl surrealismu a v duchu tohoto hnutí pak natočil experimentální snímky Andaluský pes (1929) a Zlatý věk (1930), přičemž z obou čiší režisérova fascinace snem i výsměch autoritám. Tři roky nato dokončil dokument o zbídačeném španělském regionu Země bez chleba a v zemi byl po pohoršení na dlouhou dobu zakázán. Buňuel se nikdy příliš netajil svými sympatiemi k levici ani nelibostí vůči společenským konvencím, řada jeho filmů proto byla po světě buď zakázána, či rozporuplně přijata. Většinu 50. a 60. let natáčel Buňuel v Mexiku, s občasnými zastávkami ve Španělsku, Spojených státech a Francii. Snímek Smrt v této zahradě (1956) se nerozpadá do snových fragmentů, ani ve své době nevyvolal bouřlivý skandál jako jiná autorova díla. Stále ale obsahuje několik surreálných scén v srdci džungle a chování jeho postavy vypovídá o mnohem hlubších problémech. Stejně jako v jeho pozdějších tragikomických satirách (např. Mléčná dráha či Nenápadný půvab buržoazie) i tento film lze vnímat jako podobenství o současném světě, odhalující jeho absurditu, nespravedlnost, zkaženost, ale i naději a možnou svobodu. (Česká televize)\nV amazonské džungli se skrývá před zákonem rebel a vrah Shark (Georges Marchal). Spolu s ním jsou v džungli jeho čtyři rukojmí, pastor Lizardi (Michel Piccolo), povětrná ženština Djin (Simone Signoret), její milenec Castin (Charles Vanel) a jeho hluchoněmá dcera Maria (Michele Girardon). Shark dávno ztratil přehled o všech svých hříších, nemá zájem o spásu své duše, ani o zítřejší den. Ale ti, kteří jsou s ním, stále chtějí najít cestu ven z hrozivého pralesa. (Snorlax)\nSmrt v této zahradě je intelektuálně alegorický film ve formě dobrodružného žánru. Luis Buñuel nezapomíná na vlastní anarchistickou podstatu a vzpomínky, spojuje dohromady sociální tíži, politické vyhranění, náboženskou herezi, morálně kritický pohled na společnost, obrazovou symboliku a poetickou souhru surrealistických výjevů s pocity a tužbou. Smrt v této zahradě má různorodé společenské zastoupení a extrémní podmínky daného prostředí umožňují studii jednotlivých vztahů, vazeb a jejich vývoj i proměny. Boj o holé přežití se stává jedinečným očistným procesem a pádem znovuzrození, přesto úplného očištění dosáhnou pouze vyvolení. Smrt v této zahradě převrací hodnotový žebříček, je rozervána mezi chtíčem a vznešeností, rozdává prostor k úplnému niternému rozechvění a hledá svobodný prostor pro svou uvězněnou duši. Hlavním hrdinou zásadního dobrodružství lidského těla i duše je dobrodruh Shark (sympatický Georges Marchal), mladý a odvážný muž, zrazený a obviněný pro tělní pás, naditý menším bohatstvím. Cesta je pro něj jedinou možností ke svobodě a životu. Je nejvytrvalejší a nejodolnější při hledání cesty z očistce lidského provinění. Hlavní ženskou postavou je Djin (velmi zajímavá Simone Signoret), animírka městečka hledačů diamantů. Zisk je na prvním místě smyslu života, spolupráce s nenasytně úplatnou mocí není proti svatému přesvědčení. Vypuknutí ozbrojené vzpoury povážlivě zatřese získaným postavením a útěk se zdá být vhodnou příležitostí. Důležitou postavou je otec Lizardi (pozoruhodný Michel Piccoli), křesťanský misionář ve Francouzské Guyaně. Odmítá násilí, pečuje o smíření, domlouvá a přesvědčuje. Péče o život dbá na politické uspořádání společnosti, rozpory si nepřipouští. I duchovní činnost se musí extrémnímu prostředí přizpůsobit a trudnomyslnost se zahání pomocnou rukou. Výraznou postavou je Castin (zajímavý Charles Vanel), starý a zajištěný hledač diamantů. Linie čisté lásky k Djin a falešné obvinění urychlují jeho rozhodnutí k návratu do vlasti. Utrpení útěku zabodává červíčky do jeho šedé kůry mozkové, rozpad jistot je rozkladný a nezvratný. Posledním členem zásadní životní odyseje je María (příjemná Michèle Girardon), hluchoněmá Castinova dcera. Je skromná, vystrašená, bezelstná a odolně snáší všechny útrapy a pohromy agónie bloudění. Z dalších rolí: obratný pašerák, spolupracující s Djin i zástupci zkorumpované mocí, Chenko (Tito Junco), exemplárně popravený buřič a postřelený hledač diamantů Álvaro (Raúl Ramírez), Castinův kamarád, přirozená autorita a zainteresovaný mluvčí rozhořčených pátračů po diamantech Alberto (Luis Aceves Castañeda), vrcholek korupce a velitel místní vojenské posádky kapitán Ferrero (Jorge Martínez de Hoyos), jeho pravá ruka poručík Jiménez (Alberto Pedret), či místní hostinský (Francisco Reiguera). Smrt v této zahradě je studií přežití v nepřátelském přírodním prostředí a nebeský ráj se stává nesmiřitelným očistcem duše. Smrt v této zahradě je originální intelektuální alegorií, niterné pocity kreslí na podněty vlastní barvy a obrazové kompozice si vychutnávají své umělecké předsevzetí. Pozoruhodný myšlenkově filmový prožitek. ( 09.04.2019 )\nNěco do sebe ten film má, osobně mě od Buñuela ale víc oslovuje jeho pozdní tvorba z 60. a 70. let. Postavy mi byly veskrze ukradené, společenský kontext, do něhož je to zasazeno, jsem v podstatě nepochopil (podobně jako samotný název filmu), a myšlenky mi u toho spíš utíkaly k úvahám typu, jestli to točili ve skutečné džungli nebo nějakém ateliéru. Potěšilo mě, že to ČT Art odvysílal v původním znění s titulky, ale kdybych si ten film nechal ujít, myslím, že bych o nic nepřišel - přijde mi hodně zaseklý v době svého vzniku. ( 22.02.2020 )\nSlavný režisér, tři výrazní francouzší herci, poměrně ojedinělá mezikontinentální koprodukce, krásné barvy, atraktivní exotické prostředí džungle, příběh s napínavou zápletkou... a přesto mne to nijak výrazně nenadchlo a marně si kladu otázku, zda chyba vězí na mé straně nebo částečně zlyhali i tvůrci. Někteří zde o Smrti v této zahradě píšou jako o dobrodružném filmu, já tam naopak spatřoval stopy po dobrodružství maximálně ve dvou, ve třech scénách a pak už jen v rovině prostředí. Pomalé tempo by mi nevadilo, kdyby měl film zajímavý scénář, což mu místy dle mého názoru dost scházelo. Ani během toho existenciálního vypjetí, kdy se ti lidé ocitli v nebezpečí života a hrozící smrti, to se mnou nijak zvlášť nemávalo. Spíše to byla pro mne příjemná podívaná trochu kolísavé kvality, než napínavý či tísnivý filmový zážitek, jaký by dle zápletky nejeden divák očekával. A pokud jde o Buñuela, asi přece jenom mám raději jeho neskorší zábavnější, nebo-li tragikomické filmy, než ta dramatická rozjímání nad vírou, pro která si zde hned po scéně nalezení vraku letadla v nouzi vyhrazuje plný prostor. I přes mírné zklámání z mé strany ale děkuju ČT Art za uvedení tohoto málo známého snímku. 60% ( 20.02.2020 )\nSmrt v zahradě je Bunuelův pozapomenutý dobrodružný film, který, ačkoli je obsazený hvězdnými jmény (Simone Signoret), v režisérově filmografii zaujímá pozici Popelky... Jde o příběh diamantokopů, kterým zkorumpovaní vojáci zavřou doly a kteří kvůli tomu vyvolají vzpouru. Ta je potlačena a jeden z domnělých vůdců (Castin) je pronásledován. Spolu se svou hluchoněmou dcerou, přítelkyní a místním farářem prchají do džungle, doprovázeni dobrodruhem Sharkem, který je pro změnu podezřelý z vyloupení banky. Bunuel si skvěle pohrává s jednotlivými charaktery, zahání hlavní postavy do beznaděje, aby v nich znovu zažehnul jiskřičku, jejíž světlo je však jen jako oka mžik... Zručně natočeno, dobře zahráno, nicméně snímek ve mně zanechal jen neurčitý dojem. Nenadchnul mě, přesto jsem byl spokojený... Zvláště závěrečná půlhodina s docela výbušným vyvrcholením stojí za to... ( 09.12.2007 )\nRežie Bunuel, dialogy Raymond Quenau, a výsledek je přesto katastrofa. Asi to měla být studie charakterů v extrémní situaci, ale výsledek je prázdný a plochý. Nejvíce se to projeví na upoceném závěru, který obsahuje dvě "deux ex machina" - první jim zachrání životy, ten druhý potrestá ty, co se morálně provinili, a nechá přežít jen ty morálně čisté. Asi si Bunuel ctěl vyzkoušet práci s barvou, protože jinak si nedovedu vysvětlit, proč se nechal zlákat k adaptaci hloupé knihy. ( 27.06.2011 )\nBěhem natáčení zjistil šéf místní policie, že herec Georges Marchal (Shark) má rád zbraně a střelbu, a tak ho pozval na hon na jednoho známého vraha. Marchal odmítl. (raininface)\nSimone Signoret (Djin) vůbec neměla chuť film točit a letět kvůli tomu do Mexika. Vložila si proto do pasu nějaké komunistické dokumenty a doufala, že ji americké úřady při mezipřistání v New Yorku pošlou zpátky, ale ty ji bez řečí nechaly projít letištní kontrolou. (raininface)