Гірудотерапія – це передова область сучасної медицини\nГірудотерапія (з лат.) переводиться як лікування п'явками. Лікування п'явками є одним з найбільш древніх методів медицини.\nМедична п’явка являє собою досить тонкий і вибагливий організм. П'явка дуже чутлива до ароматів, і це відноситься як до запахів парфюмерії, так і до забруднень шкіри, запаху алкоголю і сигарет, різкого запаху з рота. Тому перед процедурою лікування необхідно позбавитися від щонайменших запахів і забруднень.\nСлід зазначити той факт, що п’явка дуже чутлива до різних подразнень і здатна самостійно знаходити хворі органи або зони – так, п'явки самі ставлять хворому діагноз і нізащо не стануть лікувати хворобу по «медичній карті», вони присмоктують лише там, де реально знаходиться хворий орган. Щоб завершити сприятливий образ, наведемо приклади захворювань, які лікують за допомогою п'явки.\nВикористовувана при лікуванні величезного числа захворювань, п'явка частенько позбавляє пацієнта від операції або виявляється єдиним засобом, який допомагає хворим, – наприклад, при геморої, міомі матки, клімаксі, ендометріозі, кістах яєчників, варикозі (як нижніх кінцівок, так і варикозі тазу), тромбофлебіті. Безболісність процедури лікування п'явками також є важливим фактом.\nГірудотерапія дозволяє усунути багато судинних проблем – лікувальні п'явки нормалізують тиск крові, застосовуються для лікування різних дистоній, варикозу, атеросклерозу, гіпертонії, стенокардії, постінфарктного кардіосклерозу, міокардиту. Медична п'явка є прекрасним антикоагулянтом, що дозволяє з успіхом використовувати її для профілактики інсульту і інфаркту. Дуже ефективна гірудотерапія при лікуванні трофічної виразки.\nПеред лікувальною п'явкою відступають і шкірні захворювання: вугровий висип, псоріаз, фурункульоз, екзема, різні дерматози, нейродерміт, слоновість, червоний вовчак, склеродермія, токсикодермія. Ті, хто страждають від подагри, ожиріння або діатезу теж знайдуть в п'явці кращого друга.\nГірудотерапія ефективна при лікуванні хронічних запальних процесів матки і придатків, у тому числі що супроводяться больовим синдромом (аденоміоз, ендо-, пара-, периметрит, сальпінгоофоріти), кольпітів, маститів, змін в яєчниках, дисфункції яєчників, порушень менструального циклу (аменорея, альгодісменорея), клімаксі, клімактеричних розладів, звичного невиношування вагітності. За допомогою п'явки можна лікувати і попередити ускладнення, викликані запаленням придатків або абортом, спайковий процес.\nГірудотерапія допомагає позбавитися від гастриту, жовчокам’яної хвороби, запорів, холециститу, панкреатиту, цирозу, дискінезії жовчовивідних шляхів, коліту, дуоденіту. Глаукома, кератит, іридоцикліт, запальні захворювання, травми очей відступають, якщо в боротьбу вступає гірудотерапевт. Медичні п'явки ефективні і в лікуванні захворювання щитовидної залози, гаймориту, отиту, цукрового діабету, значно допомагають при різного роду ударах, переломах і гематомах, а також знімають набряки.\nП'явка – це живий шприц, з унікальним набором біологічно активних речовин, дія яких викликає в організмі людини різні ефекти: поліпшення згортання крові, зниження артеріального тиску; позбавляю від багатьох захворювань чоловічої статевої сфери , що помилково вважаються невиліковними (хронічний простатит, аденома передміхурової залози); багатьом жінкам лікувальні п'явки допомагають позбавитися від мастопатії і міоми, запальних і дісфункциональних гінекологічних порушень.\nДеякі захворювання, при яких сповільнюється процес згортання крові: гемофілія, тромбоцитопенія, геморагічні діатези\nНедавно проведене лікування антикоагулянтами\nХронічне зниження артеріального тиску\nРідкі випадки алергії на п'явки (за даними літератури, в 0,01% вип.)\nНе рекомендується застосовувати гірудотерапію дітям до 10 років. Хоча є гірудотерапевти які роблять це, і навіть дітям грудного віку з метою стимуляції фізичного розвитку, а також для профілактики можливих захворювань.\nНе рекомендується ставити п'явки вагітним жінкам, але при деяких важких захворюваннях, при яких медикаментозне лікування складає ризик для плоду, гірудотерапія доцільна.


У Румунії керівна партія вирішила формувати уряд з колишніми суперниками » МІА Вектор Ньюз\nВектор Ньюз » НОВИНИ » Суспільство » У Румунії керівна партія вирішила формувати уряд з колишніми суперниками\nЛіберали "абсолютною більшістю голосів вирішили розпочати переговори з PSD, щоб сформувати більшість, яка забезпечить стабільність Румунії, необхідну для подолання політичної та санітарної кризи", йдеться у заяві партії.\nДо складу коаліції ввійде нинішній менший союзник лібералів, етнічна угорська партія UDMR.\nОднак переговори, ймовірно, триватимуть кілька тижнів, заявили лідери PSD, додавши, що їхній список вимог включає підвищення пенсій, дитячих субсидій та мінімальної заробітної плати. Румунія намагається стримати великий дефіцит бюджету та поточного рахунку.\nПереговори, ймовірно, будуть важкими, оскільки не всі ліберали підтримують союз із соціал-демократами. Партія прийшла до влади на загальних виборах наприкінці 2020 року, активно виступаючи проти зусиль PSD послабити боротьбу з корупцією та верховенством права.\nPSD, найбільша партія в парламенті, яка має 157 місць проти 134 у лібералів, також, ймовірно, попросить ключові міністерства.\nЛіберали виступили проти відновлення центристської коаліції з колишнім союзником USR Plus, який на початку вересня вийшов з кабінету через суперечливий фонд регіонального розвитку, позбавивши прем'єр-міністра Флоріна Кицу парламентської більшості.\nНагадаємо, минулого тижня виконувач обов’язків міністра оборони Румунії Ніколає Чуке відмовився від спроб сформувати уряд коли стало зрозуміло, що він не матиме достатньої підтримки парламенту.


Сезон: Год: 2011. Турнир: Кубок г. Москвы. 04.09.2021 - 00.00.0000\nГлавный тренер: Лебедев Илья Геннадьевич\nТренер: Сорокин Дмитрий Игоревич\n1 55 Скабин Андрей 26.10.2011 9 92 21 16.97 0 0 0 13.75\n2 66 Волнов Егор 18.02.2011 9 185 36 34.32 0 5 0 11.65\n3 70 Попов Андрей 12.08.2011 6 158 22 29.27 0 5 0 8.35\n4 99 Павельев Александр 25.07.2011 7 105 31 19.44 0 0 0 17.71\nИ - количество игр, ВП - время на площадке (мин), ПШ - пропущенно шайб, % вр - Процент времени от общего игрового времени команды, Штр - кол-во минут штрафа, ИС - игры в стартовом составе, И '0' - 'Сухие игры' (учитываются игры где смена вратаря не проводилась), КН - Коэффициент надежности = 60мин*ПШ/ВП\n1 7 Бердников Андрей 28.07.2011 9 0 1 1 0 0 0 0.11\n2 9 Наймушин Артем 12.11.2011 10 0 2 2 0 0 1 0.20\n3 20 Кузнецов Платон 10.06.2011 7 1 0 1 0 0 1 0.14\n4 27 Новиков Александр 05.03.2011 10 2 0 2 0 0 3 0.20\n5 31 Кузюк Сергей 21.04.2011 7 0 0 0 0 0 0 0.00\n6 33 Землянский Михаил 31.05.2011 4 0 0 0 0 0 0 0.00\n7 35 Харитонов Артем 13.09.2011 10 3 1 4 0 0 0 0.40\n8 43 Романов Николай 25.11.2011 9 0 1 1 0 0 2 0.11\n9 72 Микульчик Кирилл 22.12.2011 5 0 0 0 0 0 0 0.00\n10 81 Сергеев Артемий 15.12.2011 10 1 1 2 0 0 0 0.20\n11 88 Толмачев Дмитрий 13.04.2011 10 0 0 0 0 0 1 0.00\n1 2 Климочкин Харитон 02.12.2011 10 2 0 2 0 0 0 0.20\n2 8 Казаков Максим 09.09.2011 10 4 1 5 0 0 0 0.50\n3 14 Хальфиев Глеб 07.02.2011 10 0 1 1 0 0 6 0.10\n4 16 Шалепин Алексей 16.11.2011 10 6 2 8 2 0 0 0.80\n5 17 Бабичук Лев 24.12.2011 8 2 5 7 1 0 1 0.88\n6 18 Морозов Василий 18.06.2011 9 2 9 11 0 0 6 1.22\n7 19 Крутых Роман 19.10.2011 4 0 3 3 0 0 0 0.75\n8 21 Абидин Даниил 11.12.2011 10 3 2 5 0 0 7 0.50\n9 22 Елизаров Иван 13.06.2011 10 3 1 4 0 0 2 0.40\n10 25 Сучков Дениил 14.05.2012 10 7 7 14 0 0 10 1.40\n11 26 Чернов Глеб 26.09.2011 10 5 1 6 0 0 1 0.60\n12 28 Меньшенин Алексей 28.10.2011 10 1 2 3 0 0 4 0.30\n13 37 Салахетдинов Тимур 19.04.2011 9 6 2 8 0 0 2 0.89\n14 44 Артюхин Евгений 31.07.2012 4 0 0 0 0 0 2 0.00\n15 68 Акимов Артемий 03.01.2011 6 7 3 10 0 0 6 1.67\n16 97 Симонов Илья 02.02.2011 10 6 3 9 0 0 5 0.90\nХОККЕЙ МОСКВЫ\t© www.hockeymos.ru


“Дві України” очима Жадана та Іздрика. Суспільство, Аналітика ДНІПРОГРАД\nГоловна / Суспільство , Аналітика / “Дві України” очима Жадана та Іздрика\nЗвичка ділити Україну на Східну і Західну давно стала невід'ємною частиною нашого життя. Чи існує щось, що дійсно нас об'єднує? Існує. Це - сучасні українські письменники, для яких немає кордонів, і їх шанувальникам абсолютно все одно, звідки вони родом - зі Сходу чи Заходу. Те, про що вони пишуть, зрозуміле і близьке всім.\nВласне тому, я вирішила задати низку питань про «дві України» двом класикам сучасної літератури, що живуть в одній країні, на відстані приблизно 800 км. один від одного - Сергію Жадану (Луганська область, Харків) і Юрку Іздрику (Калуш, Івано-Франківськ, Львів). Про «те саме» - Схід і Захід. Тут немає рецептів щодо того, «що робити». Є особистий погляд двох авторитетних, шанованих в цій державі людей, що народилися і виросли в різному культурному і історичному середовищі, але є українцями до мозку кісток.\nСергій Жадан, поет, письменник, перекладач, редактор, народився на Луганщині, живе і працює у Харкові.\nСхід і Захід - разом? Чому так? Чому ні?\nЯкби ми розмовляли на цю тему рік чи два тому, то сказав би, не вагаючись, що вони разом, що жодного поділу не існує, що ми самі створюємо кордони та бар'єри один для одного. Я завжди говорив так останніми роками, однак ловив себе на думці, що говорю скоріше з принципу, намагаючись видати бажане за дійсне.\nА ось сьогодні в мене зовсім інше відчуття, і я впевнений, що ми зовсім не разом. Ми абсолютно, кардинально, фатально різні, і завжди були такими. Людина, яка жила все життя на Луганщині, навряд чи зможе відчути до кінця всі нюанси світорозуміння людини, яка народилась і тривалий час жила на Івано-Франківщині чи Закарпатті.\nЦе, ясна річ, не означає, що хтось із нас кращий, а хтось гірший. Тим більше, я далекий від того, аби говорити, що ці відмінності потрібно долати. Не потрібно, бо це неможливо, бо вони, ці відмінності, існують на рівні ментальних особливостей, які закладаються в дитинстві, і правити їх - те саме, що правити зовнішність: можна, звичайно, але дуже дорого обійдеться.\nЧим скоріше ми усвідомимо ці відмінності, які між нами існують та почнемо шукати точки перетину, які нас об'єднують, тим краще буде для всіх.\nГаличина (Донбас) - це... п'ять особливостей, місць, рис, напоїв, подій тощо.\nНа цю тему можна писати цілу дисертацію.\nГаличина для мене? По-перше, інша урбаністична культура: архітектура, стара міська забудова, якої в принципі немає на Сході України. Навіть у Харкові, будинок, якому 150 років, вважається дуже давнім. Що вже говорити про Луганськ. Чи Єнакієве.\nПо-друге, це львівська та франківська література. Для мене надзвичайно важливим завжди було те, що тут пишеться. Та й дотепер лишається важливим.\nПо-третє - львівський футбол, «Карпати» і львівські фанати. Це інша футбольна субкультура, ніж, скажімо, у фанатів донецького «Шахтаря». Не дивно, що вони одне одного так не люблять.\nПо-четверте - це звичка, яка мабуть збереглася тільки у Львові - читання ранкових газет. Подібне можна побачити в Європі - у Відні, у Берліні, а в Україні - тільки у Львові, коли люди зранку купують свіжу пресу, аби прочитати останні новини. Це надзвичайно зворушливо. В Києві цього немає, в Харкові - також.\nНу, що ще? Мабуть, ландшафти Галичини - усі ці пагорби з долинами, сірі грунти й маленькі містечка. Галичиною приємно подорожувати, оскільки око постійно за щось чіпляється. На відміну від Східної України, де йому, окові, часто просто немає за що зачепитись. Хоча це теж цікаво.\nДонбас, це, по-перше - терикони.\nПо-друге - це простір, степ. Коли ти приїздиш, припустимо, в Донецьк, відчуваєш, наскільки тут інші масштаби, інша оптика. Бачиш, скільки може бути вільного простору, незадіяного, «незораного».\nПо-третє - це якесь дивовижне поєднання хай-тека зі сталінською архітектурою. Загалом - дивна мішанина стилів, напрямків та естетик.\nПо-четверте - характерне лише для Донбасу перетікання урбаністики в сільську місцевість, загалом оце постійне обривання міської інфраструктури з подальшим переходом у колгоспні краєвиди, коли виходиш за фабричні ворота і опиняєшся в кукурудзяному полі, умовно кажучи.\nПо-п'яте - питомо східноукраїнська вітальність, яка дуже часто переходить у бикування. Думаю, саме вона (вітальність) допомагає східнякам вирішувати безліч проблем суспільно-соціального характеру.\nЩо вас вразило найбільше, коли Ви вперше потрапили на Захід (Схід) України? Що Ви написали (написали б) про ці враження у своїх творах?\nЯ дуже чітко пам'ятаю, як я вперше приїхав до Львова, влітку 1992 року. Мене вразило, власне, те, про що я говорив вище - архітектура. До цього я був лише в містах Східної України та в Києві, і тут побачив зовсім інший тип міста та спосіб проживання в ньому. Мені це страшенно сподобалось.\nЯ родом з півночі Луганської області, це ще не зовсім Донбас, вірніше - зовсім не Донбас. Коли був малим, тато часто брав мене з собою, до Донецька чи Ворошиловграда, і найбільш вражали, звісно, терикони. Вони тоді ще були не зрізані, і виглядали направду фантастично. Я загалом люблю панорами, і коли кудись приїжджаю вперше, то завжди намагаюсь потрапити на якусь найвищу точку. Терикони - це така можливість побачити навколо на багато кілометрів. Мене це завжди вбивало, в позитивному сенсі цього слова.\nКоли ми з фотографами у 2005 році поїхали на Донбас, я спеціально витягував їх на старі терикони, щоб звідти все зазнімкувати.\nНазвіть риси, притаманні тільки східнякам, тільки галичанам? Чи існують вони взагалі?\nМабуть такі риси існують, але навряд чи вони притаманні виключно східнякам чи галичанам. Скоріше, східняки та галичани якісь риси найбільш у собі розвинули. Мені здається, і, можливо, я зараз десь почну повторювати слова Табачника, не про те, звісно, що галичани - це не українці, а про те, що в них багато спільного з поляками, а у східняків багато спільного з росіянами. Хоча в цьому немає нічого дивного.\nГаличани по-польськи стримані, а східняки, по-російському відчайдушні. Галичани більш дисципліновані та відповідальні з одного боку, хоча більш прижимисті й закриті з іншого. Східняки, на перший погляд, більш відкриті, хлібосольні та ірраціонально позитивні, проте з іншого боку - часто необов'язкові, занадто емоційні, непрагматичні.\nВ ідеалі, якби у нас відбулась спроба побудови «нормального суспільства», то це мало б урівноважуватись, ми мали б доповнювати один одного, мали б допомагати одне одному обжити свою країну. Але поки що, здається, що позитивні риси галичан блокують позитивні риси східняків, і навпаки.\nЯке місто, чи місцевість, Ви особливо ніжно любите на своїй малій Батьківщині? І чому?\nЯ багато чого люблю, і на Галичині, і на Сході. Скоріше, це стосується маленьких містечок, які живуть своїм ритмом, де час начебто загус і зупинився. Іноді доводиться бувати в райцентрах Донецької, Луганської області - це щось зовсім космічне, що не має нічого спільного з тим, що показують по телевізору. Ось, до речі, дія мого нового роману, який я щойно дописав, відбувається саме в маленькому містечку на Донбасі.\nЦе те, що виявляє неподібність та індивідуальність, тому що великі міста, так чи інакше, уніфікують, чим більше місто, тим більше уніфікований там побут, ті самі магазини, зовнішня реклама, марки машин, бренди одягу, звички мешканців.\nЯке місто, місцевість, особливо Вас дратує на малій Батьківщині?\nМене дратують деякі персонажі, але не місцевості. Взагалі, є дуже мало місць у світі, в яких я був, і які б мені не подобались чи викликали роздратування.\nЖінки Заходу і Сходу - відмінності та особливості.\nРазюча відмінність, причому, без якихось натяків на позитив чи негатив. Вони дуже різні. Причому, це питання багатоступеневе. Якщо говорити в загальних рисах, спрощуючи, то жінки Заходу більш стримані, проте дуже часто за цією стриманістю ховається надзвичайно потужна емоційність, внутрішній жар. В той час, як у жінок Сходу часто буває навпаки - за зовнішньою легковажністю, відкритістю, доступністю, експресивністю часто виявляється порожнеча. Ця зовнішня оманливість поєднує жінок Сходу та Заходу, але по-різному, з'являється зовсім інша проекція, від стриманості до жару, від жару до стриманості.\nЩо перше Ви розповідаєте про Україну незнайомцям, які потім стають знайомими, за кордоном?\nКоли, наприклад, я розповідаю про Харків, то говорю, що це місто студентів. Це страшенно подобається на Заході, особливо на літературних вечорах, куди приходять в основному пенсіонери. І коли ти їм говориш, що в Харкові живе 300 тисяч студентів, що це молодіжне місто, і це дуже помітно, коли йдеш вулицею, пенсіонерам це надзвичайно подобається.\nЄ такі заманухи, про які точно знаєш, що вони будуть сприйняті позитивно. Це вже такий конформізм. Оскільки все, що знають на Заході про Україну, як східну так і західну - це корупція, радіація та проституція. Тому говорити про це зовсім не хочеться, хоча, мабуть, і потрібно\nА також завжди розповідаю про Львівський форум видавців, тому що це така «українська тема», якої більше немає ніде в світі, і вона також сприймається страшенно позитивно.\nЯк, виходячи з ваших власних спостережень, змінилися українці та Сході, Заході за останніх 10-15 років? Чи стали вони ближчими один до одного, чи навпаки?\nЦе все нагадує маятник. Кілька років тому здавалося, що Схід і Захід почали зближатись. Але насправді політики роблять багато для того, аби нас усіх роз'єднати.\nНасправді, найвищий «момент національного єднання», який пережила Україна - це 2006 рік, чемпіонат світу з футболу в Німеччині, коли Україна дійшла до чвертьфіналу. Після кожного матчу від Донецька до Львова всі виходили з українськими прапорами на вулиці й співали гімн. Такі події, очевидно, і є підказкою до того, що треба робити, аби об'єднати Україну.\nТе, що минулого року українці пролетіли на цьогорічний чемпіонат світу, мені здається, є однією зі складових тієї суспільної депресії, яку ми нині переживаємо. Гадаю, якби ми цього року полетіли до Африки, все не виглядало б настільки печальним. До речі, великою мірою Україна й програла через те, що грали у Донецьку на напівпорожньому стадіоні, де їх ніхто не підтримував.\nЯк Ви ставитесь до думки, що література Західної України ближче до європейських традицій, а Східної - до російських?\nМожливо. Хоча я не зовсім розумію, що таке європейські традиції. У кожної країни, у Польщі, Німеччини чи Австрії вони різні. Те, що, скажімо письменники Івано-Франківська чи Львова більше знайомі, навіть на рівні особистих знайомств, із літературою Західної Європи - це, мабуть, правда, і якісь сліди цих знайомств можна при бажанні знайти в їхній творчості.\nА те, що література Східної України ближче до російських традицій - я б так не казав. У нас є багато письменників, які пишуть російською і вважаються частиною російської літератури, що, як на мене, неправильно, мені здається, це також частина української літератури, писаної російською мовою.\nРано чи пізно Україна мала би прийти до того, що розкидатися «Гоголями» - завелика розкіш, і що так чи інакше є письменники, які можуть належати кільком літературам одночасно, як Кафка чи Целян.\nСтосовно україномовних письменників, які живуть на Сході, Півдні - вони, скоріше, навпаки, підкреслюють своє відмежування від Росії. Тому що часто український патріотизм русофобією і вичерпується. Тому якогось зв'язку між українською літературою Сходу та російською літературою знайти складно. Та й для чого це робити?\nНа що взагалі схожа сучасна українська література?\nВона ні на що не схожа. Хоча, можливо, в ній є щось від грибниці - вона живе за власними законами, які не збагнути ззовні, і ніколи не відомо, де вилізе наступний гриб. Володимир Єшкілєв свого часу застосував до українських літературних реалій теорію плероми, і я думаю, що ця концепція доволі виправдана. Є коріння, але немає стовбура, гілок, які б «буйно квітли». Є організм, який постійно вистрілює чимось новим та цікавим, проте немає тяглості, традиції.\nНемає ані тенденцій, ані напрямків. З одного боку це погано, бо свідчить, скоріше, про недорозвиненість, про відсутність нормального розвитку. З іншого боку це нормально, тому що немає якоїсь закостенілості, обмеженості, немає жорстких рамок - і це не заважає сучасній українській літературі розвиватись. Хоча, як будь-яка інша, ця метафора теж притягнута за вуха.\nЮрій Іздрик, письменник, музикант, редактор, народився у Калуші (Івано-Франківщина), живе і працює в Калуші та Львові\nВзагалі ця тема про дві України дуже, сказати б, трендова. Я співпрацюю з журналом «Просто неба», який виходить у Львові, і ми готуємо зараз номер про «дві України». В цьому журналі я займаюся дизайном і версткою, так от, як ілюстратор, на цю тему я намалював таку картинку: пара грабель у сексуальній позі 69, точніше граблі, які наступають одні на одні. Це моє особисте графічне бачення того, що таке є Схід і Захід України разом. Але це як ілюстратора чужої ідеї.\nА як просто собі людина, я вважаю, що Україн є не дві, а 22, чи й більше. І це прекрасно. Наприклад Харків, - окрема республіка, або Дніпропетровськ - держава в державі, не кажучи вже про Донецьк. А Південь, Крим, Одещина?\nЦя нація тільки ферментує, тільки вариться, але вариво це не з двох компонентів, а з понад 20. Тобто є перспектива, що вариво буде добрим.\nЯкщо говорити в аспекті культур-політичному, то ми також не є зразковою нацією. Наш єдиний екуменічний символ - Тарас Григорович Шевченко (хоч благенький, але символ, який всіх більш-менш влаштовує), так йому ще немає 200 років! Львівське пиво позиціонує себе на 100 років старшим.\nАле як громадянин цієї країни чи радше території, я налаштований оптимістично.\nНе знаю, особисто своїх прикмет галичанства не маю, можу переповісти заюзані штампи: Галичина - це кава, недільні походи до церкви, і досить симпатична збережена культура села, трохи дивна, рогульська, але по-своєму класна.\nНа жаль, я не був власне на Донбасі, лише проїздом, виступаючи, тому не можу сказати щось конкретне про цей регіон. Але я багато разів бував у Харкові, то, може, краще про Харків.\nЦе класне місто, де розумієш, що якщо в нас буде не влада бандитів, а поліційний диктат на кшталт російського, то нічого в принципі, не зміниться. В Харкові я наочно побачив, що це одна контора - бандюки і поліція. Харків - дивовижне поєднання України і «совка», трохи збережена футуристична архітектура 30-х, але більше совкового бичарства, все просякнуте духом дрібного бандитизму, якогось трохи анархістського, різоматичного.\nЯ не знаю, як це характеризувати, я не аналізую це й не намагаюся зрозуміти, я намагаюся ставитися до цього толерантно. А до різних анекдотичних означень регіональних особливостей ставлюсь іронічно.\nМене в Харкові найбільше вразила фірма, з якою я власне співпрацюю - видавництво «Клуб сімейного дозвілля». Це корпорація в класичному розумінні й вигляді, але корпорація просякнута невитравним «совковим» духом у стилістиці «Службового роману».\nПо-перше, там панують принципи мережевого маркетингу на межі маніпулятивного сектантства. По-друге - це вкрай громіздка бюрократична машина.\nУ них найбільший у Європі книжковий склад, вони винайняли якийсь гігантський ангар, від підлоги до стелі завалений книжками, там їздять автокари, які перевозять пачки книжок і метушаться мурашками люди. Якщо дивитись згори, виглядає, як голлівудський трилер.\nТрилер, бо в цих пачках, переважно - макулатура, переважно російською (українська література, яку видає КСД - маргінальна виробнича гілка, запроваджена на вимогу іноземних власників фірми).\nПроте в цій фірмі працюють страшенно милі люди. Кажу - все, як у фільмі «Службовий роман», лише з Маздами замість Жигулів\nТі, хто ріс, чий світогляд формувався на Західній Україні, мали більше альтернативи совєтській ідеології - тут читали польські, угорські, чеські журнали й книжки, слухали іноземне радіо, дивилися ТБ з-за бугра. Ми мали іншу інформаційну базу. Люди ж на Сході практично все черпали винятково в північного сусіда.\nНа мою думку, найбільша проблема Донбасу (а я також виріс у промисловому інтернаціональному місті), що ця територія населена людьми, в identity яких практично відсутній національний компонент. Не йдеться саме про українську ідентичність, але про відчуття приналежності до якоїсь нації чи народності. Не факт, звичайно, що в самоідентифікації людини цей компонент мусить бути, але якщо значна територія заселена такими людьми, то це, мабуть, накладає відбиток.\nСказати що Донецьк це «совок» чи «постсовок», це нічого не сказати, треба усвідомити, що туди свого часу завозився інтернаціонал, який був «совком» у повному сенсі цього слова. І тут раптом ці люди виявляють, що вони є громадянами якоїсь країни, яка має свою культуру, мову, історію. Звичайно, що це некомфортно - як вписати цю несподівану країну в своє identity? Добре, якщо впишуть саме Україну, а не інший топонім.\nПроблема галичан - провінційність. Галичина завжди була провінцією різних культур, то австрійської, то німецької, то польської, і завжди мляво намагалися відтворювати зразки імперської культури, але завжди це виходило якось дуже провінційно. Але безсумнівною перевагою Галичини є патріархальність устрою, родинні цінності вдало трансформувалися з архаїчної сільської у міську культуру.\nВтім найбільшою вадою мешканців бандерівського краю є пристосуванство, чинолюбіє і сракопочитаніє.\nВас, особисто, (не) ображає, (не) бентежить цей розподіл на «східняків» та «галичан»?\nДратує те, що у нас взагалі біда із суспільними дискусіями - в суспільстві не обговорюється жодна проблема. Я, наприклад, не розумію, чим займаються українські журналісти, і власне це мене і дивує, і дратує.\nЦе моя хата в Калуші, де я прожив 47 років, звичайна квартира у хрущовці. Є кілька місць у Львові, Франківську, Києві. Мій пересічний спосіб життя - це сидіння дома, щось малюю, або роблю музику, і виходжу з дому двічі на тиждень.\nАле тепер от з Григорієм Семенчиком створили групу «DRUMТИatr» їздимо по клубах, будемо грати на фестивалі «Фортмісія», може, на Шешорах і ще де.\nМісцевість мабуть, ні, але є певні речі. Наприклад, їхати трамваєм або маршруткою у Львові просто неможливо, коли раптом весь трамвай починає хреститися на кожну церкву. Можна дістати культурологічний ступор. І так по всій Галичині - хрестяться направо й наліво. Шаманізм якийсь.\nЖінки інакші, це дуже впадає в око. Я маю чимало приятельок у Києві, зокрема. Вони страшенно милі, приємні, розкуті, освічені, стильні і те де, але я не уявляю, як така жінка жила б на Галичині - вона, мабуть, ніколи не вийшла б заміж зі своїми цінностями.\nАле в цьому контексті недоречно говорити про різницю між Сходом та Заходом України, бо на захід від Західної України жінки ще гірші, ніж на схід.\nНе знаю. Нічого. Недавно приїхала приятелька з Польщі до Львова, вона соціолог, дістала стипендію на написання магістерки з соціології. Тема роботи - чому українці ходять із цими картатими торбами. Це питання, яке, мабуть, їх хвилює, і на яке вони готові виділяти кошти... Чого ви смієтеся, я серйозно кажу!..\nВідбувся злам соціокультурної парадигми. А до того ж на початку 90-х був період, коли величезна кількість людей із Західної України поїхали на заробітки до Іспанії, Італії, Португалії. Що відбулося за цей час? Порозпадалися сім`ї, виросло покоління безбатченків, які дуже відрізняються від тих, хто ріс із батьками, їм уже десь по 20, по 25 років, і з ними ще будуть проблеми.\nА ті, хто повернулися, привезли чимало грошей, трохи перейняли спосіб життя тих країн, де вони були, принаймні, в практичних речах - принципи будови житла, більш-менш цивілізовані побутові навички.\nЦе важливі речі, про які ніхто не говорить, а завтра з'являться нові проблеми, і всі будуть заклопотано чухатися - звідки вони. А це 15 років тому тисячі, десятки українців поїхали на заробітки на кілька років. Біда лише, що одні - в Європу, а інші - у Росію. Ось вам знову і різниця між Сходом та Заходом, хто на що дивився, і хто що з собою привіз додому.\nЯ б так не сказав, хоча б тому, що це треба відслідковувати, читати, порівнювати. Але останніх сім років я не читаю сучасної української літератури, і, більш того, не вважаю, що я сам займаюся українською літературою. Я собі щось там пишу, а чи українське воно, і чи література - діло десяте.\nВзагалі, на що схожа сучасна українська література?\nМоє покоління мало лягти гумусом на ниві сучасної української літератури, й таки лягло. Нині рідко-рідко з цього гумусу прокльовуються цікаві, непересічні речі, та основна маса молоді й далі лягає гумусом. Можна назвати десь із півтора десятка добрих імен, але який у цьому сенс. Я не бачу поки що нічого кардинально нового, суперцікавого чи бодай співрозмірного з нашим приходом у літературу.\nЦікавіше спостерігати як твориться мова, адже вона ще тільки твориться, на 18-му році незалежності ми ще не маємо офіційно затвердженого правопису, і це не так погано, бо що тут затверджувати, коли ця мова також ще ферментує, булькають субкультурні сленги, нішові арго, вариться професійна, наукова, а також ненормативна лексика, і все для того, аби мова повноцінно обслуговували всі сфери життя цього неповноцінного народу. У нас тут суцільні початки - і нації, і мови, і літератури. Тож різниці між Сходом і Заходом можна лише радіти. Якщо мати при цьому розум і серце.\nТеги: Іздрик, Жадан, країна


"Роксолана" Виробництво (створення) національного фільму патріотичного спрямування (аудіовізуального твору)/Production (creation) of the national film of the patriotic direction (audiovisual work) «Roxolana». Додаткова угода від 03.09.2020 №2 | ProZorro\n"Роксолана" Виробництво (створення) національного фільму патріотичного спрямування (аудіовізуального твору)/Production (creation) of the national film of the patriotic direction (audiovisual work) «Roxolana». Додаткова угода від 03.09.2020 №2\n25 000 000,00 UAH\nUA-2020-09-08-005976-c ● e4be775c03b14710bbc8e7abba566277\nНайменування: Міністерство культури та інформаційної політики України\nКод ЄДРПОУ: 43220275\nМісцезнаходження: 01008, Україна , м. Київ обл., м. Київ, вул. Грушевського 12/2\nКонтактна особа: Гайдай Сергій Володимирович\nКласифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015:92100000-2: Послуги у сфері виробництва кіно- та відеопродукції\nДК 021:2015: 92100000-2 — Послуги у сфері виробництва кіно- та відеопродукції\n08 вересня 2020 23:13\n#38343250 Переможець 25 000 000,00\n08 вересня 2020 23:15\nРоксолана (2).pdf укладений\n08 вересня 2020 23:17\n31 грудня 2020 15:02\nРоксолана ДУ 3.pdf зміни до договору\n31 грудня 2020 15:00\nПовідомлення про внесення змін_Роксолана.docx зміни до договору


Список компаній - Консультанти, проектні розробки, інжиніринг з космічних технологій - Україна | Довідник підприємств Kompass\nСписок компаній - Консультанти, проектні розробки, інжиніринг з космічних технологій - Україна\nКонсультанти, проектні розробки, інжиніринг з космічних технологій\nІнститут технічної механіки НАН України\nКод ЕДРПОУ 03534268 Фундаментальні і прикладні дослідження: дінамика механічних і гідромеханічних систем, систем ракет-носіїв, залізничного і автомобільного транспорту; аеротермогазодінамика енергетичних установок, літальних і космічних апаратів і їх підсистем; міцність, надійність і оптимізація мех... На сторінку\nКод ЕДРПОУ 14311577 Послуги розробки і реалізації комплексних рішень технологічних проблем машинобудування, для створення і організації виробництв нової конкурентноздатної продукції. Конверсія космічних технологій в народне господарство Шукаєте такі ж компанії? Спробуйте www.demo.kompass.ua... На сторінку\nМагеллан, аерокосмічна агенція, ТОВ\nПослуги дистанційного зондування земних ресурсів з використанням повітряних літальних засобів...\nНаціональний центр аерокосмічної освіти молоді А.М.Макарова, ДП\nКод ЕДРПОУ 24228794 Услуги внешкольного образования для старшеклассников. Шукаєте такі ж компанії? Спробуйте www.demo.kompass.ua\nКонсультанти, проектні розробки, інжиніринг з системного керування і координації військових і космічних програм і проектів...\nКод ЕДРПОУ 04833760 Проектування систем зв'язку, автоматичних систем центру керування космічними польотами. Розробка інформаційно-аналітичних систем Шукаєте такі ж компанії? Спробуйте www.demo.kompass.ua


Надія – на «острів свободи»?! | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\n19 Березня, 2009 Віра ШПИЛЬОВА Політика 1311\nКам’янчани співпрацюватимуть з Кубою\nДо півтора мільйона гривень склала сума заборгованості із зарплати працівникам підприємств у Кам’янці-По-дільському. Деякі місцеві заводи та орга-нізації залежать від роботи потужних промислових марок, як от «АвтоКрАЗ». Розрахунків за замовлення від нього чекають робітники місцевих «Автоагрегату» та виробничого підрозділу Українського товариства сліпих. Партнери запевнили, що вже в квітні гроші почнуть надходити, бо «АвтоКрАЗ» підписав договір на постачання своїх автомобілів до Куби. Тепер кам’янчани надіються на «острів свободи», де, очевидно, кризи немає.


“Мама мені не віддає сина, каже, як вийду заміж за 58- річного її знайомого, так і сина віддасть”: Дякувати Богу, у цьому світі ще є добро – Особлива\nВін і не помітив, як вона прошмигнула в його машину: перелякана, худенька дівчинка.\n– Будь ласка, поїхали, – благаючи, сказала, дівчинка.\n– Куди поїхали? Ти звідки взялася? – суворо запитав Юрій.\n– Я по дорозі все розповім, давайте від’їдемо.\nЮрій, сорокарічний водій, підробляв вечорами, щоб прогодувати сім’ю. Офіційно він працював на заводі, але тоді, в 90-і, зарплату давали з затримкою місяці на три-чотири.\nЗа ті півроку, що займався візництвом, надивився всякого: доводилося підвозити і бaндитів, і пyтaн, і нових багатих. Тому тримав при собі пicтолет газовий. Але на дівчину пicтолет не спрямуєш: майже дитина. А з іншого боку, хто її знає: може вона і не одна.\n– Поки не розкажеш, куди тобі терміново треба, не повезу.\nДівча подивилася по сторонах і раптом нахилилася, сховавшись. Юрій теж подивився: метрів за тридцять стояв літній чоловік і озирався навколо. Юрій чомусь усвідомив, що стpaх дівчинки пов’язаний саме з цим чоловіком. Він потихеньку рушив з місця і проїхав повз його.\nВід’їхавши подалі, звернувся до пасажирки: – Ну, розповідай, від кого біжиш і куди тебе везти.\n– Мені на Баумана треба, номер будинку не пам’ятаю, я покажу.\n– А це що за мужик був, не тебе визирав?\n– Наречений, – сказала дівчинка.\nЮрій натиснув на гальма: – Чий наречений?\n– Мій наречений.\n– А років тобі скільки?\nДівчинка дістала з сумочки паспорт і подала водієві. Все вірно: дійсно двадцять років, хоча виглядає як підліток. І вона розповіла, що батька давно в немає. Її мамі сорок вісім років, вона незаміжня, дає уроки фортепіано вдома, – це єдиний заробіток. Грошей не вистачає навіть на їжу. Але недавно з’явився Аркадій – п’ятдесяти восьмирічний знайомий її мами. І через тиждень мама сказала, що Аркадій сватається до Свєти (так звали пасажирку) і що вона дала згоду, оскільки він забезпечений чоловік і це їх єдиний порятунок.\n– Мама знає, де живе твоя подруга, до якої ми зараз їдемо? – запитав Юрій.\n– Значить сенсу немає туди їхати.\nЮрій розвернувся і поїхав в інший бік: – Відвезу тебе до своєї матері поки, а там видно буде.\n– Ой, я не можу до вас, – заплакала дівчина, – у мене вдома дитина залишилася, – Альошці всього два рочки; мама мені його не віддає, каже, як вийду заміж за Аркадія, так і сина віддасть мені. Я разом з подружкою викрасти його хочу.\n– Не займайся дурницями, – сказав Юрій, – цей Аркадій вас пpидyшить, і маму твою заодно.\n– Він не визнає Альошку.\nТого вечора Юрій відвіз дівчину до своєї матері. А на другий день зустрівся зі своїм давнім другом – майором міліції у відставці. Георгій вислухав історію, зустрівся з дівчиною, яку за допомогою шфнтфжу хочуть заміж видати за похилого мужика. Потім Георгій навів довідки по старим зв’язкам. І через два дні вони вирушили разом зі Світланою до її матері.\nЖінка була вдома з онуком. Хлопчик відразу побіг до Свєти, – видно було, що дитина і його молода мама люблять одне одного. Георгію досить було згадати міліцію, як мати Свєти відразу відступилася. Вона не противилася, коли Свєта збирала речі свої і дитини.\nУ передпокої пролунав дзвінок. Георгій пішов разом з господинею. У дверях стояв немолодий, сивочолий чоловік, – це і був Аркадій. Дізнавшись, у чому справа, він видавив на своєму обличчі удавану усмішку, сказавши, що він Світланку ні до чого не примушує.\nУ той же день Юрій посадив Свєту на поїзд і вона виїхала в інше місто до тітки, – рідної сестри її батька. Юрій заручився її упевненістю, що тітка чекає її і що все у неї буде добре.\n– Проривайся там, чіпляйся за життя і не здавайся, – напучував Юрій.\nЗ того дня він більше її не бачив. Минуло двадцять п’ять років. Мене запросили до дядька Юри на ювілей – на 65-річчя. Його дружина Ольга Іванівна говорила про чоловіка багато хороших слів, але частіше за все підкреслювала, що чуйний він на чужу біду. І ось тоді і розповіла цей випадок зі Світланою. Але ж міг висадити з машини або відвезти до подружки, а там хоч трава не рости. І ризикував, але дівчину врятував. Шкода, що не знає, як доля її склалася.\n– Найстpaшніше, – згадував Юрій Васильович, що в очах матері Світлани не було ні любові до дочки, ні співчуття. Я помітив тільки роздpaтування, що не вдалося їй за рахунок дочки безбідне життя собі влаштувати.


Промивне масло для двигуна. Як вибрати і чи треба воно чи ні? - Dak\nДодому Двигун Промивне масло для двигуна. Як вибрати і чи треба воно чи ні?\nПромивне масло для двигуна. Як вибрати і чи треба воно чи ні?\nПри заміні моторного масла багато хто задається питанням – а чи потрібне промивати двигун промивальними розчинами (зараз є як повноцінні масла, так і спеціальні добавки для мийки двигуна). Що буде якщо їх не використовувати? Як вибрати (які все ж краще). Ну і що вони несуть більше, користі чи шкоди (поговоримо над плюсами чи мінусами). Звичайно ж як зазвичай в кінці відео буде версія і голосування, так що читаємо-дивимося …\nНавіщо потрібна промивка двигуна?\nСучасне моторне масло\nЯкі бувають промивання?\nКОЛИ ПРОМИВАТИ ПОТРІБНО?\nКОЛИ ПРОМИВАТИ НЕ ПОТРІБНО?\nЗараз велика кількість «мийних» складів на ринку, представлені — як вітчизняними, так і закордонними виробниками. Вони поділяються на два великих табори: є м’які склади (так звані промивні масла), а є «п’ятихвилинки» (добавки, які додаються прямо в відпрацювання вашого двигуна, і там «агресивно відмиваючи» разом з нею зливаються). Так які ж краще, як вибрати, та й чи потрібно це взагалі?\nПитання як то кажуть риторичне. Потім щоб він був чистий (прибрати всю грязь, нагар і інше). Не секрет, що при роботі силового агрегату, масло не тільки змащує і захищає поверхні, що труться. Але і відчуває досить великі навантаження (особливо температурні), також воно покликане накопичити всередині себе весь бруд і не давати осідати на стінках.\nЧим частіше ви будете міняти мастило (скажімо по мотогодин, а не по кілометражу), тим чистіше двигун буде всередині!\nОднак найчастіше інтервали заміни затягують, як самі виробники (за 15 000 км), так і власники (сам особисто бачив випадки, коли каталися по 20 – 30 000 км). Та й масло купувалося, якихось сумнівних виробників (головне заощадити).\nАЛЕ й у власників, які стежать за своїм автомобілем, завжди є ймовірність нарватися на підробку низької якості, коли вже через 3000 – 5000 км на щупі» все чорно\nДодає проблем клапан EGR, він посилає у впускний колектор (на «допалювання») вже відпрацьовані гази, що додатково несе забруднення\nМожна звичайно злити весь цей склад і залити свіже (скажімо через 5000 км), але як правило так ніхто не робить! Катаються мінімум 10 – 15 000 км.\nТут-то і підключаються багато автолюбителів, які стверджують, що обов’язково потрібно мити мотор промивальними розчинами (щоб усередині все було ідеально чисто)! Що всередині залишається ця відпрацювання, причому близько 10%, яка вже кислотна і агресивна. І якщо вона змішується зі свіжим маслом – ЦЕ ПРОСТО КІНЕЦЬ! АЛЕ чи так це насправді?\nЯ зараз не претендую на звання «супер-хіміка». АЛЕ сучасні моторні масла, якщо їх змінювати за регламентом ВЖЕ МІСТЯТЬ ВСЕРЕДИНІ СЕБЕ миючі присадки.\nПростими словами робочий склад (а часто виробник вказує, до якого пробігу або мотогодин він працює) сам видалить весь нагар, відкладення та іншу бруд – зливаючись, залишить умовно чистий двигун.\nЩе раз повторюся, друзі якщо інтервал заміни у вас 15 000 км, то поміняйте масло хоча б в 10 – 12 000 (краще 5-7000 км). Тоді всередині буде повна чистота\nВідповідно, ніяких додаткових промивок ВЖЕ НЕ ПОТРІБНО!\nПРО 10% ВІДПРАЦЮВАННЯ. Хлопців ось чесне слово, подивився в інтернеті — один хлопець заявляє, що в моторі залишається саме такий відсоток «відпрацювання», після повного зливу.\nДОБРЕ, Припустимо у вашому двигуні 4 літри олії, ви зливаєте відпрацювання — далі берете нову каністру і повністю заливаєте цей обсяг. Тобто злили, 4л – залили 4л (ну може бути 3,90 л)\n10% — це 400 грам, майже пів-літрова пляшка. Якби в моторі дійсно залишився такий обсяг, то в новій каністрі у вас хлюпало би півлітра олії. Причому найчастіше в каністрах є рівень з градацією\nЯ зараз не кажу що залишків зовсім ні! Просто їх не таку кількість, швидше це близько 2%, тобто з нашого обсягу в прикладі, це 80-100 мл.\nЯк я писав зверху, їх всього два типи м’які і більш агресивні:\nПромивні масла (або м’яка промивання). Продається в каністрах по 4 – 5 літрів (в нашій країні популярні це ЛУКОЙЛ, РОСНАФТА, ГАЗРІ та інші).\nЗазвичай це повноцінне мінеральне масло (низької в’язкості), що додаються миючі, а також протизадирні присадки (наприклад, такі як ZDDP). Є велика кількість Кальцію, який покликаний нейтралізувати кислотну середу відпрацювання (адже в ній має багато сірки, відповідно кислотність підвищена). Промивають двигун на холостому ходу, ДАВАТИ НАВАНТАЖЕННЯ (У ВИГЛЯДІ ПІДВИЩЕНИХ ОБОРОТІВ не МОЖНА), тому що масло не утворює захисної плівки. Воно м’яко миє мотор всередині, змішується з відпрацюванням, після зливаєте і заливаєте нове рекомендоване масло\nПромивка «п’ятихвилинка» (спеціальна добавка), поставляється в маленьких пляшках або банках, виробляє їх величезна кількість компаній (наприклад Liqui Moly, MOTUL, ЛАВР і т. д.), додається в ваше вже відпрацьоване масло.\nТакі склади більш агресивні. В основному в своєму складі містять Сольвент, розчинники, сульфонат Кальцію.\nЗнову ж цей склад миє мотор всередині. Також можна подавати навантаження протягом 5 – 10 хвилин (звідси і назва). Далі вся ця рідина зливається з двигуна і заливається потрібна свіжа мастило. ОСОБИСТО я проти таких промивок, бо вони дуже активні, змивають досить велика кількість бруду всередині. Відпрацювання, яка залишиться в моторі (близько 2%), буде набагато більш токсична, ніж скажімо просто відпрацьоване масло без цієї присадки.\nТак що якщо у вас виникає потреба – краще вибрати промивне масло, а не «п’ятихвилинки».\nСитуація може бути багато, але всього кілька коли все ж варто промити:\nКупили БУ (старий автомобіль, наприклад за 250 000 рублів). При відкручування кришки головки блоку, начебто шламу не помічено (але ніби як брудно). Господар, звичайно говорить що міняв все за регламентом, кожні 10 000 км. Але на душі не спокійно. Тоді краще купити САМЕ ПРОМИВНЕ МАСЛО (не присадку) і залити вже хорошу синтетику\nНаприклад, раніше каталися на полусинтетике, зараз хочете перейти на рівень вище – синтетику. Також краще промити\nПоломка. Наприклад — потрапила охолоджуюча рідина (антифриз або тосол) в двигун (пробило прокладку), також краще від усього цього позбутися\nРозкоксовка. Після цього процесу також краще промити\nВи їздите і часто міняєте масло, налити тільки фірмове (зроблене для вашої марки, наприклад KIA, CHEVROLET, TOYOTA, NISSAN та інші). Причому заміна у вас мотогодин (скажімо через 5000 км), адже в пробках машина стоїть, а мотор працює. Витягуєте щуп, а там немає незрозумілою чорної рідини\nТака ж ситуація з синтетичними варіантами сторонніх, але іменитих виробників «MOBIL1», «SHELL», «CASTROL» і т. д.\nВикористовуєте тільки синтетичні сполуки, а вони як правило вже використовують потрібні миючі присадки\nДвигун навпаки дуже сильно брудний! Наприклад, купа шламу всередині і все це лягає не тільки стінки, але й вали, клапани і т. д. ТАКИЙ МОТОР ПОТРІБНО РОЗБИРАТИ І ЧИСТИТИ.\nЯкщо ви додасте миючі склади, то весь цей бруд і шлам звичайно ж – змиється. АЛЕ Є ВЕЛИКА ЙМОВІРНІСТЬ ЩО ЗАБ’ЮТЬСЯ МАСЛЯНІ КАНАЛИ, а також фазообертачі, гидрокомпенсаторы, можливо навіть масляне голодування колінчастого валу і іншого. Тоді ви зробите навпаки, набагато гірше і угробите свій силовий агрегат\nПромивні п’ятихвилинки, дуже агресивні. Я читав дослідження, що вони можуть негативно впливати на сальники двигуна, роз’їдаючи їх. Буде неприємно, якщо потім мотор почне текти\nЄ ще одна помилка, що якщо ви каталися на «синтетиці» скажімо 5W-30 одного виробника, щоб перейти на іншу, АЛЕ ТАКОЖ СИНТЕТИКУ 5W-30 або 5W-40 потрібно промивати! Це не правильно, треба розуміти, що усі виробники повинні витримувати певний стандарт і допуск. Що як раз і характеризуються цифрами 5W-30.\nЯкщо підвести підсумок, то виходить, що «промивання» практично не потрібна, за винятком усунення несправностей (потрапив антифриз в олія):\nЯкщо ви їздите і міняєте масло часто, ллєте ЯКІСНУ «синтетику», тоді ваш мотор і так буде чистим. Адже всі миючі склади вже додано\nЯкщо ви «загадили» свій двигун, тоді і «промивання в баночці або каністрі» вам не допоможе. А навпаки відмиє шлам, який може забити всі масляні канали, тут і до капремонту недалеко\nЩодо залишків відпрацювання в моторі (після зливу). Але друзі, адже після промивання залишиться вже її невелика частина (у випадку з «п’ятихвилинкою» вона буде токсичніша)\nДеякі склади (в маленьких баночках) і навіть промивні масла можуть бути агресивними і негативно впливати на сальники і гумові прокладки\nТоді, коли використовувати – ну і, власне, навіщо? Після пробігу в 18-20 000 км, коли не змінювали мастило за регламентом? Так просто не затягуйте до такого, міняйте хоча б за регламентом, от і все.\nА тепер голосування, мені цікаво, чи використовуєте ви промивні склади чи ні?\nДумаю, мої матеріали вам допоможуть, старався для вас ЩИРО ВАШ АВТОБЛОГГЕР\nЩо таке двигун TSI?\nБрудний повітряний фільтр. НА що впливає, докладні симптоми і …\nНавіщо закривають радіатор взимку. Скажімо картонкою, потрібні знання…\nпопередня статтяЦикл ОТТО. АТКІНСОНА. МІЛЛЕРА. Що це, які є відмінності в роботі ДВЗ\nнаступна статтяРозкоксовка двигуна. Що це таке, навіщо потрібно і чим краще робити. І причому тут ДИМЕКСИД?\nДатчики тиску в шинах — ковпачки і з виведенням на монітор\nСкільки свинцю в акумуляторі. Розбираємо автомобільні варіанти – 55, 60, 75,...


День закоханих - історія, традиції та прикмети на свято - 1News - 1NEWS.COM.UA\nHome/Цікаве/День закоханих – історія, традиції та прикмети на свято – 1News\nДень закоханих – історія, традиції та прикмети на свято – 1News\n14 Лютого 2022 09:43\nДень закоханих відзначається щорічно 14 лютого\nЩорічно 14 лютого в Україні та інших країнах світу відзначається День святого Валентина. У нашій країні святкування встановили на початку 90-х років минулого століття, і зараз свято відзначається як додатковий привід сказати своїй другій половинці про почуття.\nПро історію та традиції в цей день – далі в матеріалі.\nКим міг бути Валентин (і чи був він взагалі): кілька теорій\nУ Католицькій енциклопедії ідеться про трьох різних мучеників Валентинів, які згадуються під датою 14 лютого. Перший був римським священником і лікарем, страченим 14 лютого (за часів Клавдія II), другий – єпископом в Терні, убитим також 14 лютого за належність до християнства (за правління Авреліана), а третій був проповідником і жив в Єгипті. Найбільше “голосів” – у версії про Валентина-єпископа. До слова, Католицька церква згадує його в цей день під час літургії.\nДень закоханих з’явився в Середньовічній Європі, далі прийшов в Америку, а звідти – в сучасну Європу, зокрема в Україну, і відзначається 14 лютого.\nВерсія 1. Римський імператор Клавдій II забороняв шлюби, бо вважав, що вони заважають солдатам: нібито одружені чоловіки думають не про військову справу, а про дружину і дітей. Але священник Валентин таємно вінчав молодих людей – за це його посадили у в’язницю. Валентин і дочка тюремника Юлія закохалися і почали листуватися. Але священика все ж стратили 14 лютого, а напередодні він послав коханій останнього листа, підписаного “Твій Валентин”. Дівчина прочитала його 14 лютого, коли коханого вже не було в живих.\nВерсія 2. Валентина посадили у в’язницю за його віру, і так сталося, що сліпа дочка тюремника закохалася в священника. Але Валентин був безшлюбний, тому не міг відповісти їй взаємністю. Напередодні страти він написав дівчині листа, якого підписав “Твій Валентин”.\nВерсія 3. Валентина знали як цілителя, тому до нього звернувся тюремник і попросив вилікувати його сліпу дочку. Лікар допоміг дівчині стати християнкою, але пізніше його заарештували і засудили до смерті. І перед стратою Валентин написав листа Юлії, вклавши в конверт жовтий крокус і підписавшись “Твій Валентин”. Юлія дуже сумувала за ним і найбільше на світі хотіла побачити квітку і лист. Сталося диво, вона прозріла, а пізніше посадила на могилі Валентина мигдальне дерево, що символізує щиру любов.\nВерсія 4. Ця “теорія” розповідає, що Валентин дуже любив дітей, а вони любили його. Однак його взяли під варту за віру і стратили напередодні свята богині любові Юнони. Саме тому цей день і сам Валентин стали асоціюватися з любов’ю.\nВерсія 5. Є ще одна цікава версія щодо цього свята – День Валентина відзначають саме 14 лютого нібито завдяки птахам. Середньовічні європейці вірили, що в цей період у пернатих починається шлюбний період. Тому люди вважали, що шлюб, укладений в цей день, буде щасливим і довгим. Однак це вірування зникло після завершення середніх віків.\nКолись дівчата вірили: якщо побачити в цей день малинівку, то судилося вийти заміж за моряка, якщо горобця – то судився бідняк, з яким вона все ж знайде своє щастя, а щиглик обіцяв чоловіка-мільйонера.\nУ цей день дівчата встають раніше. Вважається, що перший чоловік, який пройде повз будинок, – буде їхнім судженим.\nУ середньовіччі юнаки тягнули з чаші листочки паперу з передбаченням імен своїх майбутніх коханих і тиждень носили на рукаві.\nУ Польщі прийнято відвідувати Познанську митрополію. Саме там, за повір’ям, і знаходяться мощі Святого Валентина. Також там представлена чудотворна ікона святого.\nВ Америці в День святого Валентина заведено вітати не тільки коханих, але й усіх родичів і друзів. Раніше також була традиція дарувати своїм другим половинкам марципани, які на той час були розкішшю. Кондитери навіть почали створювати ласощі, використовуючи цей продукт. Першими були червоно-білі карамельки. Потім з’явилися коробки у формі серця.\nЦікаві звичаї існують в Канаді. Згідно з розповідями, раніше дівчина мала право зробити пропозицію чоловікові тільки 14 лютого. При цьому якщо він відмовлявся, то міг отримати штраф або навіть сісти у в’язницю.\nА в Японії вітають не жінок, а чоловіків. Напередодні свята навіть випускають спеціальний шоколад, який називається “хонмей”. А ще в цій країні проводять щорічний конкурс на найкраще любовне зізнання.\nУ Данії чоловіки посилають своїм подругам “валентинки” без підпису. Якщо дівчина здогадається, хто відправник, то повинна надіслати йому у відповідь на Великдень шоколадне яйце.\nПри цьому в Саудівській Аравії це свято заборонене, а святкувальників сильно штрафують.\nТа в деяких країнах День святого Валентина має й інше значення. Так, в Німеччині святий Валентин протегує не закоханим, а психічно хворим. Тому німці прикрашають лікарні червоними стрічками – символами цього дня. А в Ісландії люди розпалюють багаття на честь сина бога Одіна – Валі.\nХоча походження легенд про Валентина досі неясно, всі вони підкреслюють його як співчутливу, героїчну і романтичну фігуру.\n1News за темою: Подарунки до Дня закоханих: Які сюрпризи обирають українці\n“Валентинки”, троянди та солодощі – символи Дня закоханих\nТрадиційно на День всіх закоханих люди дарують одне одному різні ласощі у формі сердечок, квіти і маленькі сувеніри. Однак незмінним атрибутом свята залишаються “валентинки”, червоні троянди, голуби і купідони. Вважається, що перше привітання з Днем Валентина, яке збереглося донині, в 1415 році написав Чарльз, герцог Орлеанський, своїй дружині, в той час як був ув’язнений у Лондонському Тауері. Кілька років по тому король Генріх V найняв письменника на ім’я Джон Лідгейт, щоб той склав “валентинку” для Катерини Валуа.\nПримітно, що перші “валентинки” були доступні тільки заможним людям, оскільки для їх створення залучали професійних художників і поетів. Пізніше в Британії почали друкувати збірки віршів – закохані вибирали найкращі і переписували їх у “валентинку”. З цього і почалося виробництво “валентинок” в промислових масштабах. Ця ідея виникла в американки Естер Хауленд. Всього за рік вона продала листівок на суму 5000 доларів.\nДо слова, “валентинки” займають друге місце за кількістю продажів у світі, поступаючись тільки різдвяним листівкам. Їх переважно купують жінки, чоловіки ж “спеціалізуються” на цукерках, шоколадках і букетах троянд. У зв’язку з цим прагматичні люди вважають День святого Валентина грандіозним маркетинговим ходом.\n22 Січня 2021 11:28


Терміни завантаження скоригованих даних комерційного обліку (версія 1) за третю декаду вересня подовжено | НЕК "УКРЕНЕРГО"\nГоловна • Ринок електроенергії • Комерційний облік • Терміни завантаження скоригованих даних комерційного обліку (версія 1) за третю декаду вересня подовжено\nТерміни завантаження скоригованих даних комерційного обліку (версія 1) за третю декаду вересня подовжено\nАдміністратор комерційного обліку інформує операторів систем щодо подовження терміну подачі даних комерційного обліку за версією 1 за третю декаду вересня 2021 року до 16:00 03 жовтня 2021 року.\nПодовження термінів обумовлено необхідністю завантаження на платформу ММS скоригованих даних комерційного обліку (версія 1) за третю декаду вересня 2021 року на виконання вимог постанови НКРЕКП від 15 квітня 2020 р. №791.


Душевая кабина Radaway Classic С 30050-01-06/акція. Цена, купить Radaway Classic С 30050-01-06/акція в Киеве, с доставкой по Украине. Характеристики, фото, отзывы - Leyka.com.ua\nRadaway Classic С 30050-01-06/акція\nДушевая кабина Radaway Classic С 30050-01-06/акція


Додавання, вилучення й редагування фотографій у спільній колекції у програмі «Фотографії» на Mac - Apple Підтримка\nДодавання, вилучення й редагування фотографій у спільній колекції у програмі «Фотографії» на Mac\nВи можете додавати, видаляти та оновлювати фото й відеоуривки в спільній колекції.\nДодавання фотографій до спільної колекції\nУ програмі «Фотографії» на Mac клацніть спільну колекцію в розділі «Оприлюднене» на бічній панелі.\nКлацніть «Додати фото і відео».\nВиберіть потрібні фото, відеоуривки і Live Photo, а потім натисніть «Додати».\nАбоненти, які переглядають вашу спільну колекцію, можуть відтворювати знімки Live Photo. Щоб оприлюднити Live Photo лише як фотографії, перегляньте наступне завдання.\nДодавання фотографій з дня або місяця до спільної колекції\nУ програмі «Фотографії» на Mac виберіть потрібні фотографії, відеоуривки або Live Photo.\nКлацніть кнопку «Надіслати» на панелі інструментів, а тоді виберіть «Спільні колекції».\nДодайте коментар. Введіть коментар у поле для коментаря.\nОприлюдніть Live Photo. Щоб глядачі могли відтворювати Live Photo, увімкніть опцію «Live Photo». Вимкніть опцію «Live Photo», щоб оприлюднити Live Photo лише як фотографію.\nДодайте виділені фотографії до наявної спільної колекції. Клацніть назву спільної колекції.\nДодайте виділені фотографії до нової спільної колекції. Клацніть «Нова спільна колекція» введіть назву, клацніть значок плюса і запросіть інших користувачів переглянути колекцію, за потреби додайте коментар, а тоді натисніть «Створити».\nВилучення елементів зі спільної колекції\nВиберіть елементи, які потрібно вилучити, натисніть Delete, а потім клацніть «Видалити».\nПрограма «Фотографії» видалить елементи зі спільної колекції, однак вихідні елементи залишить.\nВажливо! Якщо видалити фото або відео, які додали до спільної колекції інші, ви не матимете їх копії у медіатеці. Щоб зберегти їх собі, перед видаленням викачайте їх зі спільної колекції.\nРедагування фотографії в колекції, яку оприлюднив інший користувач\nЩоб змінити фото або відео в спільній колекції, яку оприлюднив інший користувач, необхідно імпортувати фото в бібліотеку. Відтак ви зможете редагувати цей елемент, як й інші. Внесені до фотографії зміни в бібліотеці не застосовуються до вихідного фото в спільній колекції.\nПерейдіть до фото, яке потрібно змінити, двічі клацніть його, а потім натисніть «Редагування».\nНатисніть кнопку «Імпорт».\nВнестіть потрібні зміни й клаціть «Готово».\nРедаговані фотографії відображаються в колекції «Імпортоване» і за днем у поданні «Фотографії». Щоб перемістити змінене фото в іншу колекцію, виберіть його, клацніть «Зображення» > «Додати до», а потім створіть нову колекцію або розмістіть фото в наявній. Щоб знову додати змінені фото в спільну колекцію, клацніть «Оприлюднене» на панелі інструментів, відкрийте спільну колекцію й клацніть «Додати фото і відео».\nДивіться такожСтворення спільної колекції у програмі «Фотографії» на MacУвімкнення спільних колекцій в програмі «Фотографії» на MacПідписка на спільні колекції у програмі «Фотографії» на MacДодавання й видалення підписників у спільних колекціях у програмі «Фотографії» на Mac


Керівники району з робочою поїздкою відвідали загальноосвітні навчальні заклади Долинського району | Долинська районна рада\nКерівники району з робочою поїздкою відвідали загальноосвітні навчальні заклади Долинського району\n17-18 травня 2017 року голова районної ради Ірина Бондаренко та голова районної державної адміністрації Сергій Омельченко з робочою поїздкою відвідали Гурівський, Боківський, Братолюбівський, Іванівський, Василівський, Новогригорівський Перший, Олександрівський, Першотравневий, Суходільський загальноосвітні навчальні заклади Долинського району.\nОбговорили з керівниками та колективами загальноосвітніх шкіл проблемні питання, які необхідно вирішити в кожному закладі. Ознайомилися з роботою харчоблоків, дотриманням санітарних норм, забезпеченістю закладів продуктами харчування та ціновою політикою на їх придбання, перевірили стан котелень, спортивних залів та класних кімнат, виконанням заходів по енергозбереженню в школах та вивчили необхідність заміни в кожному закладі вікон та дверей, з метою належної підготовки до нового навчального року та забезпечення сталого проведення опалювального періоду.\nУ зустрічах взяли участь сільські голови, депутати районної ради від відповідних територій: Микола Пащенко (Братолюбівська сільська рада), Ростислав Парцей (Олександрівська сільська рада), Володимир Шведюк (Новогригорівська Перша сільська рада), Геннадій Салов, Інна Ольховська (Василівська сільська рада). Керівники району, сільські голови, депутати районної ради, директори шкіл окреслили напрямки вирішення проблемних питань і будуть всебічно сприяти їх реалізації відповідно до визначених повноважень.\nВ Долинській відбулися обласні змагання з шахів і шашок → ← На сходці села Гурівка піднімалися важливі питання територіальної громади


сферою занять для 7 млн 220 тис. бідняків, 6 млн 634 тис. середняків і 3 млн 631 тис. заможних селян.\nСільське господарство було головним джерелом існування також для поміщиків і сільськогосподарських робітників. Всього на Україні в 1917 р. налічувалося 1,2 млн сільськогосподарських робітників. Крім того, 3 млн 126 тис. зубожілих селян - "промисловців" - працювали в галузях, не зв'язаних з сільським господарством.\nЦе свідчило про те, що соціальні антагонізми в українському селі напередодні революції досягли значної гостроти.\nНа початку XX ст. Україна була одним з найбільш розвинених в економічному відношенні регіонів Російської імперії. В ній відбувалися важливісоціально-економічні зрушвння. Швидкими темпами розвивалася велика капіталістична промисловість, зріс приплив іноземного і вітчизняного капіталу. В результаті інтенсивних процесів концентрації і централізації капіталу утворювалися великі монопо-лістичні об'єднання, які відігравали дедалі більшу роль в економічному житті країни.\nВодночас розвиток капіталізму в промисловості відбувався в умовах збереження залишків феодалізму на селі: поміщицького І селянського землеволодіння. Столипінська аграрна реформа не ліквідувала поміщицьку власність на землю, головним її результатом було зміцнення прошарку сільської буржуазії, посилення соціальної диференціації селянства.\nЗростання робітничого класу супроводжувалося ускладненням його структури, якісного складу, піднесенням класової свідомості широких робітничих мас. Набуваючи досвіду класової боротьби, пролетаріат України перетворювався на активну силу в суспільному й політичному житті країни.\nВідповідні зрушення відбулися й на західноукраїнських землях, хоча там масштаби розвитку капіталізму в промис-ловості були значно меншими. Проте соціальні протиріччя на селі у цьому районі набули особливої гостроти внаслідок панування великого поміщицького землеволодіння і селянського малоземелля.\nЕкономічний розвиток на Україні вів до загострення основних суперечностей передреволюційної доби: між працею і капіталом, між селянством і поміщиками, між капіталістичним містом і відсталим селам. Ці суперечності поглиблювалися внаслідок політичного безправ'я та національного гноблення українського народу з боку царизму.\nРезультати реформи характеризуються швидким ростом аграрного виробництва, збільшенням ємкості внутрішнього ринку, зростанням експорту сільськогосподарської продукції, причому торговий баланс Росії набував усе більш активний характер. У результаті вдалося не тільки вивести сільське господарство з кризи, але і перетворити його в домінанту економічного розвитку Росії. Валовий прибуток усього сільського господарства склав у 1913 році 52,6% від загального ВД. Прибуток усього народного господарства завдяки збільшенню вартості, створеної в сільському господарстві, зріс у порівняних цінах із 1900 по 1913 роки на 33,8%.\nДиференціація видів аграрного виробництва по районах призвела до росту товарності сільського господарства. Три чверті всього переробленого індустрією сировини надходилася від сільського господарства. Товарообіг сільськогосподарської продукції збільшився за період реформи на 46%.\nЩе більше ,на 61% у порівнянні з 1901-1905 роками, зріс у передвоєнні роки експорт сільськогосподарської продукції. Росія була найбільшим виробником і експортером хліба і льону, ряду продуктів тваринництва. Так, у 1910 році експорт російської пшениці склав 36,4% загального світового експорту.\nПроте не були вирішені проблеми голоду й аграрного перенаселення. Країна по старому страждала від технічної, економічної і культурної відсталості. Так у США в середньому на ферму припадало основного капіталу в розмірі 3900 рублів, а в європейської Росії основний капітал середнього селянського господарства ледь досягав 900 рублів. Національний доход на душу сільськогосподарського населення в Росії складав приблизно 52 рубля в рік, а в США - 262 рубля.\nТемпи росту продуктивності праці в сільському господарстві були порівняно повільними. У той час як у Росії в 1913 році одержували 55 пудів хліба з однієї десятини, у США одержували 68, у Франції - 89, а в Бельгії - 168 пудів. Економічний ріст відбувався не на основі інтенсифікації виробництва, а за рахунок підвищення інтенсивності ручної селянської праці. Але в розглянутий період були створені соціально-економічні умови для переходу до нового етапу аграрних перетворень - до перетворення сільського господарства в капіталоємкий технологічно прогресивний сектор економіки.\nРяд зовнішніх обставин (смерть Столипін, початок війни) перервали столипінську реформу.\nУсього 8 років проводилася аграрна реформа, а з початком війни вона була ускладнена - і, як виявилося, назавжди. Столипін просив для повного реформування 20 років спокою, але ці 8 років були далеко не спокійними. Проте не кратність періоду і не смерть автора реформи, убитого в 1911 році рукою агента охранки в київському театрі, були причиною краху всього підприємства. Головної мети далеко не були виконані. Введення приватної подвірної власності на землю замість общинної удалося ввести тільки у чверті общинників. Не вдалося і територіально відірвати від "світу" заможних хазяїв, тому що на хутірських і відрубних ділянках поселялися менше половини куркулів. Переселення на околиці так само не вдалося організувати в таких розмірах, що змогли б істотно вплинути на ліквідацію земельної тісноти в центрі. Все це передвіщало крах реформи ще до початку війни, хоча її вогнище продолжал жевріти, підтримуваний величезним чиновничим апаратом на чолі з енергійним приймачем Столипіна - головним керуючим землевпорядженням і землеробством А.В.Кривошеіним.\nПричин краху реформ було декілька: протидія селянства, хиба що виділяються засобів на землевпорядження і переселення, погана організація землевпорядних робіт, підйом робочого руху в 1910-1914 р. Але головною причиною був опір селянства проведенню нові аграрної політики.\n1.Н. Верт "Історія радянської держави" Москва "Прогрес" 1992 р.\n2.И. Д. Ковальченко "Столипінська аграрна реформа" ; "Історія СРСР" Москва 1992 р.\n3.И. В. Островський "П. А. Столипін і його час" Новосибірськ 1992 р.\n4.М. Румянцев "Столипінська аграрна реформа: передумови, задачі і результати" ; "Питання економіки" № 10 Москва 1990 р.\n5.Збірник промов "Петро Аркадійович Столипін" ; "Нам потрібна велика Росія" Москва "Молода гвардія" 1990 р.\n6.Авраменко А. М. Крестьянское землевладение на Левобережной Украине в конце XIX-начале XX вв.//Вопр. исторга. 1983. Внп. 28.\n7. Афонін Ю. В. Моиополістична буржуазія Донбасу в Ж 7 р.//Укр. іст. журн. 1990. № 9.


Викладачі БПК – до Дня пам’яті Миколи Леонтовича | ТРК ВІК | Новини Бердичева\nВИКЛАДАЧІ БПК – ДО ДНЯ ПАМ’ЯТІ МИКОЛИ ЛЕОНТОВИЧА\nДодано: п'ятниця, 22 січ. 2021, 15:33 ( близько 1 місяця назад )\n23-є січня – День пам’яті Миколи Леонтовича, українського композитора, хорового диригента, педагога, збирача фольклору. Тому сьогодні викладачі Бердичівського педколеджу відгукнулись згадкою про геніальну особистість, талант, у якому – сама душа українського народу.\nМиколу Леонтовича називають справжнім майстром у жанрі обробки народної пісні. «Дударик», «Не стій, вербо...», «Ой, встану я в понеділок...», «За городом качки плинуть» та ін. назавжди увійшли до скарбниці українського хорового мистецтва. Та, насамперед, Леонтович багатьом знаний, як автор всесвітньовідомого «Щедрика».\nВшановують творчість композитора, хорового диригента й педагога викладачі й студенти БПК. Це і участь у мистецьких флешмобах, челенджах та конкурсах, до 140-ліття від Дня народження з великим успіхом пройшла лекція-концерт за участі хорових колективів «Різьбяр української пісні», а щорічні конференції й заходи залучають все більше і більше молоді.


Надєждін, Микола Іванович\n2 Початок літературної і наукової діяльності\n3 Надеждин - профессор Московского университета\n5 Философско-эстетическая система Надеждина\n6 Н. И. Надеждин и Е. В. Сухово-Кобылина\n7 Гонения, ссылка (1836-1842 годы)\n8 Служба в Министерстве внутренних дел\n9 Деятельность в Русском географическом обществе\n10 Останні роки життя\n11 Значение литературной, научной и культурной деятельности Надеждина\nНиколай Иванович Надеждин (5 (17) октября 1804 - 11 (23) января 1856) - многосторонний учёный и критик, сын священника Рязанской губернии, воспитанник Рязанской духовной семинарии и Московської духовної академії.\nРодился в семье потомственных священнослужителей. Первоначально Николай Иванович пошёл по стопам отца и деда и поступил в 1815 году Рязанскую духовную семинарию. После семинарии продолжил свое образование в Московской духовной академии, которую окончил в 1824 году. По завершении учёбы Надеждин 2 года служил преподавателем словесности, немецкого и латинского языков в Рязанской семинарии. В 1826 году он оставляет службу в семинарии, увольняется из духовного звания и переезжает в Москву, где устраивается домашним учителем в семью дворян Самариных.\n2. Начало литературной и научной деятельности\nВ Москве Надеждин знакомится с Каченовским, издателем "Вестника Европы", с которым они вскоре становятся близкими друзьями. В "Вестнике Европы" Надеждин напечатает свою первую историческую статью - "О торговых поселениях итальянцев на северном Черноморье", а затем, с 1828 по 1830 год - ряд критических статей по современной литературе (под псевдонимом "Экс-студент Никодим Надоумко"): "Литературные опасения за будущий год", "Сонмище нигилистов", "Две повести в стихах: Бал и Граф Нулин, Полтава. Поэма Александра Пушкина", "Иван Выжигин", нравственно-сатирический роман", "Всем сестрам по серьгам". Там же были напечатаны несколько рассказов Надеждина и довольно много стихов, написанных в духе Шиллера. Большая часть этих литературных произведений была признана критиками слабыми с художественной точки зрения.\n3. Надеждин - профессор Московского университета\nВ 1830 году Надеждин защищает докторскую диссертацию о романтической поэзии. Диссертация была написана на латинском языке и имела название "De poeseos, quae Romantica audit, origine, indole et fatis" ("О начале, сущности и судьбах поэзии, называемой романтической"). Извлечения из неё были вскоре напечатаны в "Вестнике Европы" и "Атенее" под названием "О настоящем злоупотреблении и искажении романтической поэзии". После защиты диссертации Надеждину, теперь доктору словесных наук, была предложена должность профессора по кафедре изящных искусств и археологии Московского университета. Незадолго до этого Надеждин был также избран в члены-соревнователи "Общества истории и древностей российских".\nС начала 1832 по 1835 год Надеждин, в звании ординарного профессора, читал в Московском университете теорию изящных искусств, археологию и логику. В отличие от большинства профессоров того времени Надеждин не строил свой курс на сухих конспектах из известных учебников: его лекции были блестящими импровизациями, производившими глубокое впечатление на слушателей, среди которых были: В. Г. Белинский, Н. В. Станкевич, О. M. Бодянский и К. С. Аксаков. Особенно сильное впечатление лекции молодого профессора произвели на Станкевича и Белинского. Станкевич, глубоко воодушевленный идеями Николая Ивановича даже говорил, что если когда-нибудь он будет в раю, то обязан этим Надеждину: так много пробудил он в нём. Впрочем, некоторые, как например К. Аксаков, находили в чтениях Надеждина отсутствие серьёзного содержания.\nУ 1831 році Надєждін засновує власний журнал " Телескоп ", з ілюстрованим додатком" Чутка ". Програма видань була дуже широка: відображати найголовніші напрямки сучасного просвітництва. В" Телескопі "і" Молва "регулярно друкувалися багато відомих письменників і критиків того часу: Жуковський, Загоскіна, Кольцов, Погодін, Шевирьов, Герцен, Огарьов, Бєлінський та ін Велика роль відводилася також перекладам творів найвідоміших іноземних письменників: філософів, учених, белетристів. Регулярно у виданнях з'являлися передруки в російській перекладі статей з відомих зарубіжних журналів того часу, в основному англійських і французьких. На сторінках "Телескопа "і" Поголосу "Надєждін друкував і власні критичні статті, а також статті з філософії та естетиці. Поступово" Телескоп "і" Чутка "увійшли в число найбільш читаних російських журналів того часу." Чутка "користувалася популярністю навіть серед світських дам. Надєждін сам був головним редактором "Телескоп". В "Молва" ж провідну роль грав Бєлінський. Він же у відсутність Надєждіна в 1835-1836 роках повністю редагував обидва видання.\n5. Філософсько-естетична система Надєждіна\nІдеї Надєждіна в філософії, естетики та художньої критики тісно пов'язані і утворюють систему. Її основою стала своєрідна розробка філософії Ф. В. І. Шеллінга з двох протиборчих одна одній позицій - релігійності (свою систему поглядів сам він називав "теософізмом" або "релігійно-філософським поглядом") і культурологічної концепції, що призвело (особливо в області, естетики) до істотної незалежності від шеллінгіанства.\nЗгідно культурологічної концепції Миколи Івановича, що виходить із ідеї двоїстості - матеріальності та духовності - людини, "культура" (термін, який вживав сам Надєждін - Телескоп. - 1836. - № 9. - С. 114) рухається від первісної нерасчленім до односторонньої матеріальності античності і далі - до односторонньої духовності Середньовіччя. В Античності дух людський спрямовується у поза, рухається відцентрово, у Середньовіччі - у всередину, доцентровий. Цей рух відбувається по діалектичним законам. Починаючи з XVI в. здійснюється поступовий синтез цих двох начал, XIX в. є вік цього синтезу.\nВ області філософії Надєждін виступив як представник однієї з шкіл російського Просвітництва - російського діалектичного ідеалізму (Д. М. Велланського, М. Г. Павлов, А. І. Галич, московські " любомудри "- В. Ф. Одоєвський, Д. В. Веневітінов та ін, молоді Н. В. Станкевич, В. Г. Бєлінський та ін), головним теоретичним джерелом якого була філософія раннього Шеллінга. Микола Іванович працював у кількох областях філософії. В натурфілософії він пропагував ідеї діалектичного розвитку, єдності всього сущого. На основі концепції "динамізму" (проводиться у фізиці професором Московського університету М. Г. Павловим, натурфілософію якого Надєждін всіляко підтримував і пропагував) він намагався подолати метафізичну обмеженість тодішнього атомізму й пояснити походження і специфіку живого речовини. Тут намічався його відхід від шеллінгіанской ідеалізму, коли він стверджував, що "дух наш є не що інше, як самосвідомість природи; його думка повинна бути повним, всеохоплюючим дзеркалом буття" (Телескоп. - 1833. - № 9 . - С. 107). У методології Микола Іванович відстоював єдність досвіду і умогляду (Там же. - 1836. - № 12. - С. 557-559), критикуючи вульгарне умозрітельство багатьох російських шеллінгіанца 20-30 рр.. та емпіризм, в якому він дорікав проф. Московського університету, історика літератури і естетика С. Л, Шевирьова (Телескоп. - 1836. - № 9.-С. 119-121, 124-125,. 134). Надєждін обгрунтовував новий для Росії тих часів методологічний принцип єдності історичного і логічного (Там же. - № 8. - С. 615-618, 628-629), принцип єдності аналізу та синтезу (Там же. - № 11. - С. 429). Тут також намічалася лінія критики шеллінгіанства і відходу від нього.\nДуже значна роль Надєждіна у розвитку логіки. Йому належить безсумнівний пріоритет у асиміляції на російському грунті ідей діалектичної логіки Г. В. Ф. Гегеля. Микола Іванович подолав розуміння логіки як чисто формальної науки, що знаходиться за межами філософії. Він усвідомлював її як найважливішу частину філософії, яка забезпечує осягнення суперечливості світу й свідомості (що, за Шеллінг, неможливо для логіки і здійснюється лише за допомогою містичного "інтелектуального споглядання"). Надєждін слідом за Гегелем включав у предмет логіки категорії, і, застосовуючи до логіки ідею тотожності буття і мислення, витлумачував ці категорії і логічні закони як відтворення у свідомості законів і зв'язків буття. Проблематика філософії історії безпосередньо включена в культурологічну концепцію Миколи Івановича. Він трактував філософію історії як науку про загальні закони розвитку людства, про специфічні для історії формах загальних законів буття. Такими специфічними законами є єдність людського роду, його развіваемо і вдосконалення, закономірний історичного розвитку, єдність необхідності і свободи. Хоча по Надєждін в основі цих закономірностей і лежить якесь ідеальне начало (Бог), конкретне пояснення історії людства, усвідомлення її етапів можливо тільки через соціальні, географічні, політичні та інші реальні фактори історичного розвитку. У цьому контексті Надєждін розглядав і проблему нації, національної специфіки історичного, зокрема культурного розвитку, застосовуючи ці ідеї і до Росії.\nРозглядаючи естетику як частина філософії, Надєждін синтезував естетику просвітницького класицизму і шеллінгіанской романтизму. В результаті він побудував систему реалістичної естетики, явившуюся одним з вітчизняних теоретичних джерел естетики російського критичного реалізму. Свою естетику Микола Іванович вважав наукою, заснованої на філософії, і розробляв її не тільки як концепцію закономірностей виникнення і розвитку мистецтва, але і як теорію мистецтва майбутнього. Він робив це в руслі своєї культурологічній концепції, по якій головними рисами культури XIX в. є синтетичність, зближення з дійсністю, життям та практична спрямованість. Під "синтетичністю" (або "загальністю") розуміється зняття однобічності класичної та романтичної форм мистецтва, тобто односторонніх прагнень виразити в мистецтві відповідно лише матеріальне або духовне начало, і створення мистецтва, яке буде представляти людини в єдності та повноті. Для досягнення такого ідеалу в "художньої діяльності" необхідно задовольнити "потреба природності і потреба народності" (Російські естетичні трактати першої третини XIX століття. - М., 1974. - Т. 2. - С. 453, 454). Під природністю Надєждін розумів правдивість узагальненого зображення життя в мистецтві, істинність художнього зображення. Мистецтво має бути "повним, світлим відображенням народів, серед яких процвітає", повинно розвиватися в національній формі, "у зв'язку з його (народу) политическою, вчених і релігійних історією", в залежності від форм суспільства (Літературна критика. - М., 1972. - С. 441-443). При цьому, оскільки мистецтво підпорядковане законам "єдності" і "нескінченного розвитку", воно позбавлене будь-якої національної обмеженості і є єдністю національного ("народного") і загальнолюдського ("чужеядства"): "в своєму невпинному розширенні творчий геній народу зустрічається з іншими, більш або менш зіткненні народами, і за законом природного співчуття, за законами взаємного тяжіння, якими тримається цілість і єдність всесвіту, бере більше або менше участі в їх житті, збагачується їх успіхами, харчується їх придбаннями "(Літературна критика. - С. 402). Зближуючись з життям, мистецтво проникає "у найпотаємніші вигини буття, в найдрібніші подробиці життя" (Російські естетичні трактати. - С. 454). "Творча діяльність ... не що інше, як воспроізводітельніца буття, соревновательніца духу життя, струмливого в надрах природи" (Там же. - С. 453). Нарешті, практична спрямованість означає, що життя діячів культури "не обмежується нині відокремлене відлюдництво у світі ідеалів; вони виходять і на позорище речовинного. Поезія не заважає їм діяти на низці суспільного служіння і жити для блага і честі народів" (Телескоп. - 1831. - № 1.-7 С. 39).\nВ системі естетичних ідей Надєждіна істотне значення мала також ідея історизму: мистецтво розвивається і притому по діалектичним законам, отже, поступально; існує прогрес мистецтва, оскільки принципи ідеального мистецтва лише поступово проникають у свідомість художника і здійснюються в продуктах їхньої творчості (думка, яка до цих пір є в естетиці дискусійною).\nБудучи прихильником реалістичної критики, Надєждін своїми першими літературними виступами очолив боротьбу проти панував у той час в російській літературі романтизму. Відкидаючи романтичне "душогубство", що розвивається в незліченних варіаціях, Надєждін вимагав замінити все це істотним достоїнством і величчю зображуваних предметів. Объектами жестких нападок Надеждина стали творчество Н. А. Полевого, Греча, О. М. Сомова, Гнедича, Боратынского, Подолинского, Орлова, Ф. Булгарина и даже А. С. Пушкина (последний критиковался за скитанья по "керченским острогам, цыганским шатрам и разбойническим вертепам" и за малоидейные поэмы вроде "Графа Нулина"). Литераторы отвечали Надеждину той же монетой. Пушкин, к примеру, написал несколько едких эпиграмм: "Притча", "Мальчишка Фебу гимн поднес" и др. (Впрочем, после выхода "Полтавы" и "Бориса Годунова" отношение Надеждина к Пушкину кардинально изменилось. Надеждин решительно признал ошибочность своей оценки творчества великого поэта и отзывался о нём в целом очень высоко; со своей стороны Пушкин отказался от контркритики Надеждина и даже стал участвовать в его "Телескопе")\nНадеждин настаивал на необходимости философского углубления литературной критики. Для него характерно воззрение на общественный процесс как на развитие, характерно признание, что история человечества "есть не что иное, как беспрестанное движение, непрерывный ряд изменений". Отсюда - исторический подход к действительности. Его принцип - "сознательное творчество, руководствующееся отчетливым пониманием минувшего". Нужно, чтобы "история почиталась не простым только поминанием упокойников, но учительницей настоящего и истолковательницей будущего". Считая искусство выражением жизни, Надеждин для русской литературы выставил три принципа: естественность, оригинальность, народность. Естественность есть не что иное, как реализм, народность - требование национального искусства (при этом Надеждин четко отграничивал истинную народность от вульгарных подделок под неё (роман Булгарина "Иван Выжигин")). Соответственно этим требованиям основными жанрами литературы Надеждин выдвигал повесть и роман. Образцом для подражания он считал произведения Н. В. Гоголя, Н. Загоскина, М. А. Максимовича, Карамзина, Аксакова, а позже и Пушкина. В произведениях этих писателей видел первые и блестящие опыты возведения простонародного языка на ступень литературного достоинства.\n6. Н. И. Надеждин и Е. В. Сухово-Кобылина\nОдновременно с преподаванием в московском университете и изданием журнала Надеждин продолжал подрабатывать домашним преподавателем. После окончания обучения Юрия Федоровича Самарина Николай Иванович устраивается учителем детей дворян Сухово-Кобылиных, которые тогда также жили в Москве. В процессе обучения между ним и старшей дочерью Сухово-Кобылиных Елизаветой (будущей писательницей Евгенией Тур) устанавливаются очень теплые дружеские отношения. Елизавета Васильевна была просто очарована умом и образованностью молодого профессора, и старалась как могла по его предмету. Надеждин хвалил её успехи, называя своей лучшей воспитанницей. Постепенно дружеские отношения между Сухово-Кобылиной и Надеждиным переросли в романтические. Летом 1834 года Николай и Елизавета решают пожениться. Однако этому браку не суждено было состояться. Родители Елизаветы Васильевны выступили категорически против, считая жениха, имевшего незнатное происхождение, недостойным руки дворянской дочери.\nНиколай и Елизавета думают обвенчаться тайно, однако их замысел проваливается (в будущем история отношений с Елизаветой Сухово-Кобылиной послужит Надеждину основой для повести "Сила воли"(антология "Сто русских литераторов", 1841)). Последствия этой неудавшейся попытки жениться были весьма печальны для Надеждина. Брат Елизаветы Александр (в будущем известный драматург) вызывает Надеждина на дуэль, однако Надеждин отказывается принять вызов, мотивируя это тем, что раз в силу своего недворянского происхождения он не может жениться на Елизавете, то и решать вопрос чести дворянским способом ему недолжно. Взбешенный таким ответом Сухово-Кобылин потребовал от Надеждина убираться вон из Москвы, грозя, что иначе пристрелит дерзкого поповича, даже если за то ему будет Сибирь.\nВ сложившихся условиях Николай Иванович предпочитает оставить преподавательскую деятельность и уехать в путешествие за границу. В течение 1835-1836 годов он исколесит большую часть Западной Европы. Среди стран посещенных им были Германия, Франция, Швейцария, Италия, Австрия и др. Изданием "Телескопа" и "Молвы" в отсутствие Надеждина заведовал Белинский.\n7. Гонения, ссылка (1836-1842 годы)\nВернувшись в 1836 году из своей поездки, Надеждин отказался от предложенной ему кафедры в Киевском университете и снова принялся за издание "Телескопа". Однако просуществовать долго этому журналу было не суждено.\nВ октябрьской книжке (№ 15 за 1836 год) Надеждин публикует "Философическое письмо" П.Я.Чаадаева, в котором Николай Иванович усмотрел "возвышенность предмета, глубину и обширность взглядов". Публикация письма вызвала сильное негодование в правящих кругах. Император Николай I, лично прочитав статью, назвал её содержание "смесью дерзостной бессмыслицы, достойной умалишенного", прибавив, что "не извинительны ни редактор журнала, ни цензор".\n"Телескоп" был закрыт, Надеждин сослан в Усть-Сысольск (впоследствии ему разрешили поселиться в Вологде). В ссылке Надеждин не перестает работать - пишет статьи для словаря Плюшара "Энциклопедический Лексикон" и несколько замечательных исследований для "Библиотеки для Чтения" ("Об исторической истине и достоверности", "Опыт исторической географии русского мира" и др.).\nПо приглашению Княжевича Надеждин уезжает в Одессу, где становится редактором его журнала "Одесский альманах". В Одессе Надеждин также активно занимается изучением истории юга России, публикует научные статьи: "Геродотова Скифия, объясненная чрез сличение с местностями", "Критический разбор сочинения доктора Линднера: Skythien und die Skythen von Herodot", "О местоположении древнего города Пересечена, принадлежавшего народу Угличам", "Народная поэзия у зырян" и др. При непосредственном участии Надеждина в начале 1840 года создается "Одесское общество любителей истории и древностей".\nВ 1840-1841 годах Надеждин и Княжевич предпринимают обширное научное путешествие по южным и западнославянским землям. В письмах Погодину и Максимовичу Надеждин так описал маршрут и цели этой экспедиции: "В непродолжительном времени я оставляю Одессу и Россию", - еду далеко на Запад. Хочу объехать все словенские земли. Я собираю давно уже материалы для истории Восточной Церкви, преимущественно у Словенских народов". "Хочу объехать Балкан и Карпат, эти родимые гнезда нашего доблестного рода и могучего языка. Еду через Молдавию, Валахию, Седмиградию, Сербию и Венгрию - сначала до Вены; потом - побывши в Праге и Мюнхене - спускаюсь в Италию до Неаполя. Оттуда хочу пробраться через Адриатику, - до Рагузы (Дубровника) и Черной Горы, и по Далматскому берегу, через Кроацию и Стирию, опять в Вену. Из Вены уже обыкновенной дорогой проеду в Львов и думаю заглянуть к Венгерским Руснякам в Северо-восточные Комитаты; буду и на развалинах Галича".\nУже почти сразу по возвращении в Россию Надеждин напишет и опубликует в "Одесском альманахе" и в "Журнале министерства народного просвещения" несколько статей, некоторые из которых: "Сила воли. Воспоминания путешественника", "О наречиях русского языка", "Записка о путешествии по южно-славянским странам" до сих пор не потеряли своего научного значения.\nОдним з головних висновків зроблених Надєждіним за підсумками експедиції стало розвінчання панслов'янськими поглядів, які стверджували про безспірне прагненні всіх слов'янських народів до створення єдиного загальнослов'янської держави. "Слов'янський патріотизм, який мріє про централізацію слов'янського світу, - писав він, грунтуючись на враження від поїздки по населених слов'янами землям Австрійської імперії, - існує тільки в головах деяких фанатиків", але народи слов'янські взагалі, - за винятком угорських слов'ян і русинів, гноблених магнатами - "живуть собі преспокійно під австрійським пануванням, ні мало не думаючи про-якої політичної самобутності". Надєждін першим з російських вчених насмілюється дати настільки жорстку відповідь дуже популярного в той час серед російської еліти панслов'янізм.\n8. Служба в Міністерстві внутрішніх справ\nУ 1842 році Надєждін переїжджає до Санкт-Петербурга і вступає на службу в Міністерство Внутрішніх справ. На самому початку 1843 Надєждін був призначений головним редактором "Журналу Міністерства Внутрішніх Справ". У цьому виданні, яке є офіційним друкованим органом МВС Микола Іванович надрукує ряд власних праць по географічному, етнографічному і статистичному вивченню Росії ("Новоросійську степу", "Плем'я російське в загальному сімействі слов'ян" [т. I], "Дослідження про міста росіян" [ т. VI-VII], "Обсяг і порядок огляду народного багатства" [т. IX] та ін.) Керівництво журналом Надєждін здійснював аж до своєї смерті в 1856 році.\nУ 1844-1846 роках Надєждін за завданням міністра внутрішніх справ Л. А. Перовського, проводить роботу по дослідженню християнських релігійних меншин Російської імперії і межують з Росією країн Європи. Микола Іванович підійшов до цього завдання грунтовно: багато працював в архівах, їздив у місця компактного проживання релігійних меншин в Росії і за кордоном, жив деякий час серед сектантів, акуратно цікавлячись їхніми релігійними поглядами і збираючи необхідну інформацію. З праць Надєждіна, які стали результатом виконаної роботи, опубліковані були лише два: "Дослідження про скопческой єресі" (1845) та "Про закордонних розкольників" (1846). На основі своїх досліджень Надєждін робить висновок про необхідність посилити переслідування владою скопців, хлистів та інших маргінальних християнських сект, як представляють небезпеку для державного устрою і суспільства в цілому.\n9. Діяльність у Російському географічному суспільстві\nВ 1847 Надєждін бере участь у створенні Російського географічного товариства. У статті "Про етнографічному вивченні російського народу" ("Записки Російського Географічного Товариства", кн. 2, СПб., 1847) Микола Іванович широко намічає обсяг науки етнографії та її розгалуження по різних сторонах народного життя (вивчення народності з боку історико-географічної, з боку народної психології, археології, побуту й проч.). Він дав кілька зразкових праць з історичної географії і склав етнографічну програму, розсилання якої доставила Географічному товариству масу цінних даних. Напрямок, розроблене Надєждіним в цій області, А. Н. Пипін ("Історії російської етнографії", т. I) характеризує як етнографічний прагматизм, який прагнув виходити з безпосередніх, точних фактів, і приписує йому більшу частку того поліпшення прийомів спостереження і збирання етнографічних матеріалів , яке помічається в наступних працях російських дослідників. В кінці 1848 Надєждіна, вже загальновизнаного культурного і наукового діяча, нагородженого низкою державних та відомчих нагород, обирають головуючим відділення етнографії суспільства. На цій посаді Надєждін продовжує активно працювати: редагує "Географічні Известия" і "Етнографічний Збірник", пише статті для них.\n10. Останні роки життя\nУ 1852 році Л. А. Перовського на посту глави МВС поміняє Д. Г. Бібіков. Новий міністр вирішує реформувати відомчий журнал МВС, - дещо змінюються план, завдання і цілі видання, посилюються вимоги до змісту та оформлення статей. Всі роботи по реформуванню журналу лягають на плечі головного редактора. Цілими днями Надєждін змушений перебуває у своєму кабінеті, переглядаючи купи рукописів. перечитуючи незліченні коректури. Наполеглива робота підриває його здоров'я, відновити яке не допомогло навіть лікуванням в Криму. У 1854 р. з Надєждіним стався удар. Кілька оговтавшись від хвороби Микола Іванович продовжує активно працювати, регулярно порушуючи приписуваний лікарями режим: час необхідне для відпочинку він використовує для перекладу на російську мову "Землезнавство" Ріттера.\nВ кінці 1855 року здоров'я Надєждіна стрімко погіршується. 27-го грудня 1855 він востаннє головує на збори етнографічного відділення РГТ. Збори через хворобу Миколи Івановича проводиться на його квартирі.\nВранці 11-го січня 1856 Микола Іванович Надєждін помер. На смерть видатного вченого і культурного діяча відгукнулися багато видань Росії, помістивши на своїх сторінках обширні некрологи.\n11. Значення літературної, наукової і культурної діяльності Надєждіна\nКритична діяльність Надєждіна мала досить істотне значення для російської літератури XIX століття. Н. Г. Чернишевський писав, що він "перший пояснив нашої критиці, що таке Поезія, що таке художній твір. Від нього дізналися у нас, що поезія є втілення ідеї, що ідея є зерно, з якого виростає художній твір ...; що Краса форми складається у відповідності її з ідеєю. Він перший почав строго розглядати, зрозуміла чи й прочувствованія чи ідея, виражена в творі, чи є в ньому художню єдність, витримані Чи й чи вірні людській природі, умовам часу і народності характери дійових осіб, закінчуються чи подробиці твори з його мети, природно чи, за законом чи поетичної необхідності розвивається весь хід подій, що втілюють ідею автора з даних характерів і положень ". У силу цього Чернишевський стверджував, що Микола Іванович "перший дав російській критиці всі естетичні підстави, на яких повинна вона розвиватиметься, і показав приклади, як докладати ці принципи до судження про поетичному творі", коли сказав, що його критикою були ще покладені основи критиці гоголівського періоду російської літератури (Чернишевський Н. Г. Повне зібрання творів - Т. 3. - С. 163, 177).\nЗначним є внесок Надєждіна і в розвиток вітчизняної науки. У своїх творах: "Про історичній правді та достовірності (1837)", Народна поезія у зирян, (1839), "Про говірками російської мови" (1841), "Про етнографічному вивченні народності російської" (1847) "Про російських народних міфах і сагах, в застосуванні їх до географії і особливо до етнографії російської "(1857) та ін Надєждін одним з перших намічає шляхи вивчення національного фольклору народів Росії, закладає основи вітчизняної історичної географії, простежує еволюцію російської літературної мови в його співвідношенні зі старослов'янським, сприяє становленню слов'янознавства як науки. Багато з наукових праць Надєждіна не втратили своєї актуальності й донині.\nНадєждін Н.І. Твори. СПб., 2000.\nЕнциклопедичний словник Брокгауза і Ефрона (1890-1907),\nЯ. Попов в "Ж. М. Н. Пр.", 1880 р., № 1 - про службу Н. в московському університеті),\n* Трубачов С.С. Попередник і вчитель Бєлінського / / Історичний вісник, 1889. - Т. 37. - № 8. - С. 307-330; № 9. - С. 499-527.,\nМ. М. Філіппов у "Російському Багатстві" (1894 р., № 9),\nН. До Козмін М. І. Надєждін. Життя і науково-літературна діяльність. 1804-1836. Спб., 1912,\nВ. Г. Березіна Російська журналістика другій чверті XIX століття - Л., 1965.\nЗ.А. Каменський М. І. Надєждін. М., 1984.\nКирпичов Ю. Російський кулак / / Лебідь. - 29 липня 2012. - В. 658.\nМеркушкин, Микола Іванович\nПирогов, Микола Іванович\nАшмарін, Микола Іванович\nПолешко, Микола Іванович\nЯкушенко, Микола Іванович


Китайський професор судиться з парком через технологію розпізнавання обличчя – новини на УНН | 9 листопада 2019, 09:00\n9 листопада 2019, 09:00 • Ілля Нежигай • 158700\nКИЇВ. 9 листопада. УНН. Професор права в Науково-технічному університеті на сході країни Го Бін подав до суду на сафарі-парк Ханчжоу, який використовує примусове розпізнавання осіб відвідувачів на вході. На думку професора, адміністрація парку порушує закон про захист прав споживачів, збираючи їх індивідуальні дані. Про це повідомляє УНН із посиланням на ВВС.\nЗазначається, що Го Бін має річний абонемент на відвідування парку. Раніше, як інформувало видання China Daily, у парку використовували відбиток пальця на вході, але в середині жовтня Го Біну повідомили, що відтепер відвідувачі повинні реєструватися в системі розпізнавання осіб.\n“Я чітко висловив своє невдоволення збором лицьових даних”, — сказав Бін. Професор спробував скасувати свій абонемент, однак йому відмовили в повному поверненні коштів.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Франція першою в ЄС запровадить додаток для розпізнавання облич\nГазета China Daily заявила, що його справа є “першою судовою справою, пов’язаною з використанням розпізнавання осіб в Китаї”.\nВ Китаї діє “Система соціального кредиту” (або, іноді її ще називають “системою соціального рейтингу”) — система оцінки окремих громадян або організацій за різними параметрами, значення яких виходять за допомогою інструментів масового спостереження і використовують технологію аналізу великих даних. Ця система вперше почала реалізовуватися урядом Китаю в 2010-х роках. Протягом впровадження цієї системи активно використовувалась система розпізнавання облич громадян Китаю задля контролю їх діяльності та збереження безпеки. Таким чином, у лютому цього року дані стеження за мільйонами китайських мусульман потрапили в інтернет.\nОфіційна преса КНР раніше писала про “успішне використання” технологій для розпізнавання осіб для правопорушників під час китайської “Операції з полювання на лисиць” (Operation Fox Hunt). Зокрема, влада Китаю вказувала, що до 2020 року ця технологія буде активно розширюватись , використовуючи складну мережу спостереження “Skynet”.\nСтаном на 2017 рік у Китаї було близько 170 млн камер спостереження. До кінця 2019 року влада КНР планує встановити ще 400 млн нових камер, багато з яких оснащені штучним інтелектом і функцією розпізнавання особи.\nУ свою чергу, у США декілька міст обмежили використання подібних технологій правоохоронними органами. Так, наприклад, УНН повідомляв, що в травні Сан-Франциско стало першим містом, де поліції заборонили користуватись технологіями розпізнавання обличчя.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У Німеччині почали тестування системи автоматичного розпізнавання осіб\nА в іншій, сусідній для України державі, Російській Федерації, сервіс з розпізнавання облич Findface, розроблений російською компанією NtechLab, який колись був у відкритому доступі для всіх користувачів інтернет та надавав послуги для пошуку людей у соціальній мережі “Вконтакте” за їх фотографіями, зараз став суто платним сервісом, та почав надавати послуги російській державі та бізнесу.\n“Ми створюємо рішення, які дозволяють бачити людей. Непомітні, швидкі і точні, здатні за долю секунди ідентифікувати людину в багатотисячному натовпі”, — йдеться на сайті цього сервісу.\nТак, наприклад, в липні цього року УНН писав про те, що російський додаток FaceApp, який робить обличчя “старим”, може порушувати конфіденційність користувачів збираючи їх дані на свої сервера без дозволу самих користувачів. Компанія, у свою чергу, такі звинувачення відкинула.\nУ багатьох країнах сьогодні немає ніяких заборон на використання технологій для ідентифікації особистості людини завдяки розпізнаванню облич. Більше того, деякі держави активно експлуатують ці технології під приводом збільшення безпеки.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Facebook планує виділити 10 млн доларів на технологію з розпізнавання фейкових облич\nТеги: Китай, стеження, КНР, технології, парки, обличчя, суди, розпізнавання мови, особи