Підстави та умови встановлення кримінальної відповідальності за\nПроцес криміналізації суспільно небезпечних діянь не може бути випадковим та безпідставним. Будь-яка зміна кримінального законодавства повинна служити справі покращення кримінально-правової протидії злочинності, а для цього вона повинна точніше, ніж попереднє законодавство, відображати реальні процеси суспільного життя [25, с.\n103]. Зазначене, свідчить про необхідність додержання при криміналізації певних вимог, що обґрунтовують необхідність запровадження нововведень до кримінального законодавства. Означені вимоги різні дослідники визначають неоднаково [25, 64, 66, 161, 212, 322, 329]. Ми вважаємо доцільним виокремлення підстав та умов криміналізації.\nПідставами криміналізації називають соціальні детермінанти виникнення або зміни кримінально-правової норми [212, с. 206]. Н. О. Гуторова при дослідженні необхідності криміналізації суспільно небезпечних посягань на державні фінанси визначає єдину підставу такої криміналізації - об’єктивну необхідність кримінально-правової охорони цих відносин [66, с. 49]. На схожій позиції стоїть Н.О. Лопашенко, визначаючи підставою криміналізації наявність суспільно- небезпечної поведінки, яка потребує кримінально-правової заборони [161, с. 284] Дехто з дослідників цієї проблеми пропонує виявляти не підставу, а причину криміналізації [64, с. 96].\nОднак, причини криміналізації можуть бути суб’єктивними або неістотними, а існування підстави криміналізації у вигляді наявної суспільної потреби у визначенні діяння злочинним - це об’єктивне явище, яке свідчить про об’єктивну необхідність введення нової кримінально-правової заборони та, за додержанням умов криміналізації, дає можливість прогнозувати її ефективне застосування.\nДля з’ясування наявності підстави криміналізації того чи іншого діяння, необхідно встановити:\n1) наявність поведінки членів суспільства, що порушує права або інтереси інших осіб або суспільства в цілому;\n2) суспільну небезпечність такої поведінки;\n3) відсутність кримінально-правової заборони такої поведінки в чинному кримінальному законодавстві;\n4) наявність причинно-умовного фактору вчинення такого роду діянь, який неможливо усунути без застосування кримінальної відповідальності.\nЄдина і достатня підстава криміналізації визначається сукупністю цих чотирьох факторів. Але однієї підстави криміналізації недостатньо для обґрунтування доцільності її здійснення. З цього приводу варто навести думку П.А. Фефелова, який зазначив, що встановлення караності діяння, лише на підставі його суспільної небезпечності без врахування умов, необхідних для невідворотності кримінально правової реакції, не тільки не доцільне, а й шкідливе для протидії злочинності [322, с. 43].\nТаким чином, криміналізація суспільно небезпечних діянь, як процес і результат, вимагає додержання певних умов, які ще називають принципами криміналізації. Термінологічна розбіжність у даному випадку не має суттєвого значення. Але, як здається, використання терміну „умови” є більш точним. Не випадково в курсі кримінального права РФ зазначено, що кримінально-правова заборона має бути соціально та кримінологічно обумовленою, а також юридично обґрунтованою [135, с. 12].\nВиходячи з вищенаведеного, у якості методологічної основи для правотворчої діяльності держави при встановленні кримінальної караності діянь, а також як основу для наукової критики правових норм з метою їх подальшого вдосконалення необхідно розглядати аналіз того чи іншого діяння з точки зору наявності суспільної небезпечності та умов для здійснення його криміналізації [322, с. 45].\nПідставою криміналізації примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань є - об’єктивна необхідність кримінально-правової\nохорони порядку вирішення майнових спорів і наявність суспільно небезпечної поведінки, що загрожує цьому благу та вимагає кримінально-правової заборони.\nЩодо наявності такої суспільно небезпечної поведінки, сумнівів не виникає. Як було зазначено, в силу багатьох причин для певної частини учасників майнових спорів судовий захист їхніх інтересів у сучасних умовах є неефективним. Незадоволений попит породжує пропозицію, внаслідок чого останнім часом знайшло розповсюдження так зване „вибивання” боргів на замовлення, пригнічення активних кредиторів та кримінальний „арбітраж” [267, с.\n175], про що свідчить кількість зареєстрованих за статтею 355 КК України злочинів, не враховуючи її латентних обсягів, та інші дані.\nМаємо визнати, що існуюча судова система явно не спроможна вирішити покладене на неї завдання справедливого та оперативного припинення порушення прав власників та осіб, що мають право володіння майном. Поновлення майнової сфери потерпілих є скоріше виключенням аніж правилом, у зв’язку з чим цивільно- правові спори все більше виходять з-під державного регулювання і часто вирішуються нелегітимним шляхом [114, с. 183]. Запобігти такому негативному розвитку подій можна лише вдосконалюючи засоби захисту майнових прав потерпілих, причому як у цивільній, так і в кримінально-правовій сферах.\nДля того щоб дослідити доцільність використання кримінально-правових засобів впливу необхідно встановити наявність або відсутність суспільної небезпечності в тих чи інших діях, оскільки вона є основною рисою злочину, а дослідження суспільної небезпечності варто проводити не в рамках аналізу складу злочину, а при з’ясуванні доцільності криміналізації. Як зазначається в літературі, суспільна небезпечність втілює в собі об’єктивну властивість злочинного діяння, яке маючи всі ознаки людської практики, містить у собі специфічну негативну ціннісну орієнтацію і тому може служити прецедентом для повторення в майбутньому як особою, яка здійснювало цю діяльність, так і іншими особами [322, с. 15-24].\nЩодо суспільної небезпечності примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань, то для її з’ясування необхідно взяти до уваги цілий ряд чинників. Це зумовлюється тим, що суспільна небезпечність діяння, як вже було\nзазначено, проявляється не в одній ознаці злочину, а має комплексний, можна навіть сказати, структурований характер. Вона міститься і в об’єктивних ознаках злочину, є характеристикою суб’єкта злочину, і навіть проявляється у ставленні цього суб’єкта до вчинюваних ним дій. Професор Фріс П.Л. визначає її як „властивість, притаманну злочину, яка полягає в тому, що він (злочин) спричиняє тяжку шкоду існуючому в суспільстві правопорядку, або ставить правопорядок під загрозу заподіяння такої шкоди” [329, с.\nУ більшості випадків суспільна небезпечність досліджується не відокремлено, а в певному термінологічному полі: 1) суспільна небезпечність діяння; 2) суспільна небезпечність наслідків; 3) суспільна небезпечність особи; 4) суспільна небезпечність злочину [105, с. 118], що ще раз підтверджує необхідність комплексного підходу при дослідженні цієї ознаки злочинного діяння, та неможливість з’ясування наявності такої лише в рамках об’єктивної сторони злочину. На такій позиції стоїть П.А. Фефелов, зазначаючи, що для того щоб з багатьох небажаних вчинків відібрати окремі з них і встановити за їх вчинення кримінально-правову відповідальність шляхом її фіксації в Особливій частині Кримінального кодексу, перш за все слід визначити ступінь їх суспільної небезпечності, який залежить від: 1) об’єкту зазіхання; 2) інтенсивності його здійснення; 3) розповсюдженості діяння; 4) часу його вчинення; 5) ступеню вини і т.п. [322, с. 45].\nСуспільна небезпечність, її характер перш за все визначається характером об’єкта, який зазнав злочинного впливу [25, с. 72]. Виходячи з того, що склад злочину, передбачений статтею 355 КК України, є суміжним з самоправством, думається, що висновки науковців щодо суспільної небезпечності самоправства в певній частині можна покласти в основу характеристики небезпечності злочину, що досліджується. В літературі зазначається, що суспільна небезпечність самоправства полягає в тому, що воно порушує нормальну діяльність органів управління [284, с. 58-59].\nОб’єктом злочинного примушування до виконання чи невиконання цивільно- правових зобов’язань є певний порядок вирішення цивільно-правових спорів,\nвстановлений національним законодавством. В частині 1 статті 124 Конституції України зазначено: “Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами”. Делегування цих повноважень будь-якими іншими особами або організаціями, є порушенням Основного закону і цим спричиняє шкоду як порядку судового захисту законних прав, так і всьому порядку державного управління в цілому.\nЗвісно, що порушення норм поведінки, які встановлені у Основному законі, характеризує вчинене як суспільно небезпечне діяння, адже нехтування Конституцією може потягти за собою зневагу до усього національного законодавства та іманентно до глобального порушення законності та панування анархії. В літературі зазначається, що законність як принцип, відправне положення та об’єктивна властивість права в узагальненому вигляді являє собою всезагальну вимогу дотримання та виконання законів [58, с. 5]. Недодержання цього принципу певними особами свідчить про суспільну небезпечність як цих осіб, так і вчинюваних ними дій. А, якщо взяти до уваги “популярність” примушування до виконання чи невиконання цивільно- правових зобов’язань серед організованих злочинних угруповань (далі - ОЗУ) у якості одного з видів отримання прибутку, масові або групові недодержання цього принципу істотно підвищують ступінь суспільної небезпечності таких дій.\nУчасть у розв’язанні майнових спорів ОЗУ є значно небезпечною для суспільства, адже здійснюється пряма підміна кримінальними структурами однієї з гілок державної влади - судової, що по суті є підривом конституційних основ держави та містить в собі реальну загрозу її безпеці [265, с. 70]. Потурання цим процесам може призвести до утворення так званої “кримінальної влади”, і тому потребує негайної протидії.\nОкрім цінності блага при вирішенні питання про визнання чи невизнання діяння злочинним враховується також і характер посягання на нього, а саме - спосіб яким завдається шкода, а також характер та розмір самої шкоди [25, с. 72-73]. Тобто обов’язковим є врахування ознак об’єктивної сторони злочину. Необхідність цього П.А. Фефелов пояснює тим, що лише дії або бездіяльність суб’єкта, в яких виражається його антисуспільне ставлення, будуть суспільно небезпечними, тому\nщо лише зовнішній прояв цього ставлення може бути оцінений іншими членами суспільства та визначений як злочинний [322, с. 25-26].\nСтупінь суспільної небезпечності злочину, передбаченого статтею 355 КК України, проявляється в погрозі застосування насильства над потерпілим або його близькими родичами, пошкодження чи знищення їх майна з метою примушування його до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань.\nПогроза призводить до створення небезпеки, тобто загрози життю і здоров’ю як додатковим об’єктам цього злочину. Законодавець сконструював основний склад цього злочину як, формальний, це свідчить про нерозривний зв’язок між діянням та наслідками, що є ще одним підтвердженням його суспільної небезпечності.\nБезумовно, на суспільну небезпечність діяння впливає також і характеристика особи злочинця. В ч.1 ст.16 КК України перелічені обов’язкові ознаки суб’єкта злочину. Як зазначає В.М. Куц, суб’єкт злочину характеризується й низкою додаткових факультативних ознак [144, с. 18], які характеризують особистість злочинця і допомагають найбільш повно охарактеризувати суб’єктивну сторону злочинного діяння і тим самим глибше відобразити суспільну небезпечність діяння [322, с. 31].\nВплив суб’єктивних ознак примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань на ступінь суспільної небезпечності цього діяння красномовно висвітлив П.А. Скобліков, який зазначив, що самоправні дії часто свідчать про готовність індивіда реалізувати свої інтереси не враховуючи прав інших осіб [267, с. 182]. Означену готовність, тобто злочинну установку можна реалізувати лише діючи з умислом, що свідчить про значну суспільну небезпечність цього злочину. Окремим аспектом небезпечності є те, що безкарність і навіть несвоєчасність кримінально-правової реакції на факти примушування сприятиме необмеженому поширенню такої поведінки.\nСтупінь суспільної небезпечності залежить також від факультативних ознак суб’єктивної сторони - мотиву та мети [25, с. 74]. Ці ознаки не є обов’язковими у існуючому складі примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань, але врахування їх при визначені суспільної небезпечності діяння є\nнеобхідним. В нашому випадку ці ознаки суб’єктивної сторони знижують ступінь суспільної небезпечності, оскільки винний, підбурений неправомірною поведінкою потерпілої особи, змушує потерпілого відшкодувати заподіяну шкоду. Такі дії не містять суспільної небезпечності взагалі. Але умисел винного спрямований на поновлення “статусу кво” за допомогою заборонених способів, що і становить певний ступінь суспільної небезпечності.\nНаступним критерієм з’ясування наявності підстави криміналізації є відсутність кримінально-правової заборони такої поведінки в чинному Кримінальному кодексі, що забезпечує уникнення конкуренції кримінально- правових норм. Нагадаємо, що норма, яка передбачала відповідальність за примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань була введена ще в КК 1960р. На той час це була єдина норма за якою можна було притягти до кримінальної відповідальності осіб, які за допомогою погроз вирішували майнові спори. Певну конкуренцію, їй складають вимагання, протидія законній підприємницькій діяльності, самоправство, погроза вбивством та ряд злочинів проти здоров’я. Ознаки відмежування від означених злочинних діянь, як за діючим законодавством так і за КК 1960р., очевидні. - це наявність цивільно- правового зобов’язання у потерпілого перед злочинцем. Додатковими розмежувальними ознаками є предмет злочину та спосіб його вчинення. Але, з прийняттям діючого Кримінального кодексу, до кваліфікованого складу злочину тяжкого тілесного ушкодження була введена додаткова ознака у вигляді мети залякування, а до складу середньої тяжкості тілесного ушкодження - мети залякування потерпілого та примушування до певних дій. Ці зміни ускладнили розмежування складів злочинів, передбачених статтями 121, 122 та ст. 355 КК України. Якщо взяти до уваги об’єкти, на заподіяння шкоди яким спрямовані перші два злочини, можна зазначити що дія норм, передбачених статтями 121 та 122 КК України, розповсюджується на ті випадки коли порядку управління шкода не заподіюється, тобто коли особа залякується з метою примушування або примушується до певних дій без порушення управлінських функцій. Прикладом\nможе бути заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження для примушування до вчинення протиправних або злочинних дій.\nДетальніше питання відмежування примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань від суміжних злочинів буде розглядатись при дослідженні складу цього злочину. А поки що можна зазначити, що незважаючи на наявність в діючому Кримінальному кодексі конкуруючих норм, специфічність дій, заборонених статтею 355 КК України цілком виправдовує існування цієї кримінально-правової заборони.\nОстаннім критерієм підстави криміналізації є наявність умов вчинення такого роду діянь, які неможливо усунути без застосування кримінальної відповідальності. Як з цього приводу зазначав Чезаре Беккаріа, покарання за злочин не може бути визнано справедливим та необхідним, доки не були використані для запобігання негативному явищу інші некримінально-правові заходи впливу [24, с. 137].\nТаким чином, наявність суспільно небезпечного діяння щодо якого відсутня заборона в Кримінальному кодексі не становить підстави його криміналізації, якщо причини та умови вчинення такого діяння можливо усунути без застосування виключної міри державного примусу - кримінальної відповідальності. До умов, які сприяють існуванню певного злочину належать ті обставини, які самі по собі не породжують цей злочин, але супроводжують його причини, забезпечують їх певний розвиток, необхідний для виникнення наслідку, на відміну від причин злочину, під якими слід розуміти ту сукупність соціальних явищ та процесів, які її породжують, обумовлюють її існування та відтворення у суспільстві [69, с. 121].\nПричини й умови виникнення примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань неможливо віднести до якої-небудь однієї категорії. Вони відносяться до різних галузей суспільного життя і лише у своїй єдності негативно впливають на розвиток злочинності, пов’язаної з майновими та кредитними відносинами. Серед факторів, що сприяють поширенню такого роду злочинності називаються політичні, економічні, соціальні, психологічні, правові, культурні та інші [265, с. 13].\nЗрозуміло, що на кожну з зазначених груп факторів найефективніший вплив мають засоби та методи відповідної галузі суспільного життя. Можна стверджувати, що для подолання причин та умов виникнення примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань більш доцільним та результативним є застосування засобів цивільного та цивільно-процесуального характеру.\nЗ метою вирішення зазначеної проблеми новим Цивільним кодексом встановлено норми, які повинні були сприяти впорядкованому розгляду майнових спорів та унеможливлювати самоправні дії у цій сфері. Нажаль вони цього завдання не виконують. Так, наприклад, статтею 19 ЦК України встановлено право на самозахист цивільних прав, причому у частині 2 цієї статті зазначається, що „способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням”. Як видно, висока насиченість цієї норми оціночними поняттями детермінує появу великої кількості неоднозначних та суперечливих моментів, що перешкоджає її застосуванню. В правовій літературі самозахист цивільних прав визнається „винятковим засобом” [30, с. 58], що не сприяє його широкому застосуванню.\nІншим засобом запобігання появі злочинного повернення боргів є процесуальні гарантії щодо вирішення цивільних та господарських спорів і відшкодування майнової шкоди, заподіяної злочином. З цього приводу було опубліковано достатню кількість наукових праць різного рівня, в яких пропонується комплекс заходів щодо запобігання надлишкової завантаженості судів, в якому центральне місце має займати спрощена система захисту права володіння . Деякими авторами обґрунтовується необхідність розширення складу майна державних та приватних установ, на яке може бути звернене стягнення, з метою захисту прав кредиторів та запобігання невиконанню судових рішень у господарській сфері [154, с. 108; 208, с. 68-72; 254, с. 118].\nКрім того новий Цивільний процесуального кодекс, на відміну від ЦПК 1963р., містить низку положень щодо спрощеної системи розв’язання цивільно- правових спорів, а саме встановлює порядок наказного провадження (Див. Розділ ІІ ЦПК 2004р.). Становлення спрощеної системи розгляду цивільних справ в Україні\nтільки починається, і тому, з огляду на досвід інших країн, буде занадто оптимістично очікувати його швидкого позитивного впливу на проблему розв’язання цивільно-правових спорів. Проблемні питання, пов’язані з випадками застосування судового провадження, з’являються вже зараз. Так М. Свідерська зазначає: „Слід було би конкретизувати, які саме документи і в яких саме випадках повинні додаватися до заяви про видачу судового наказу” [255, с. 42]. А в господарському процесі такий спосіб задоволення вимог кредитора взагалі неможливий, скільки діючим Господарським процесуальним кодексом України він не передбачений.\nСеред економічних причин виникнення та розвитку злочинів у сфері господарської діяльності О.Г. Кальман виокремлює незбалансованість ідеї вільного підприємництва з адекватними заходами соціального контролю і відповідальності, що породжує у суб’єктів підприємницької діяльності впевненість у безкарності, провокує на антисоціальні засоби вирішення економічних проблем [100, с. 15]. Сказане повною мірою стосується й причин примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань.\nОдним із факторів, що впливають на появу цього виду злочинності, є неефективна діяльність Державної виконавчою служби та недосконалість Закону „Про виконавче провадження”. В літературі зазначається, що наявність тих чи інших прогалин, неузгодженість окремих статей цього Закону, протилежні позиції Мінюсту України, державних виконавців, суду щодо застосування окремих його положень змушує стягувачів звертатися не тільки до суду [115, с. 73].\nСкобліков П.А. також називає одним з факторів розвитку “тіньової юстиції” неефективність легального порядку виконання судових рішень за майновими спорами, та пропонує деякі шляхи протидії цьому негативному явищу, серед яких і застосування адміністративного арешту до осіб, які ухиляються від виконання судового рішення [261, с. 62-68]. Діючий КпАП України передбачає адміністративний арешт в якості адміністративного стягнення. Але примушування до виконання цивільно-правових зобов’язань цим нормативним актом не\nпередбачено, оскільки адміністративне регулювання діяльності у цій сфері не здійснюється.\nВраховуючи зазначене, можна стверджувати що запобігання появі та розвитку злочинності у сфері виконання майнових зобов’язань за допомогою некримінально- правових засобів здійснюється, але їх реального впливу недостатньо для ефективного зменшення рівня злочинів цього виду. Тому виникає необхідність кримінально-правового втручання в процес охорони певних суспільних благ у ході вирішення майнових спорів. Особливу небезпечність для суспільства становить тіньова юстиція, яка є одним з проявів незаконного вирішення майнових спорів. Використання її у якості злочинного бізнесу організованими злочинними угрупованнями унеможливлює протидію цим явищам одними лише некримінально- правовими засобами. Тому однією з принципових вимог є комплексний характер протидії примушуванню до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань, тобто сукупність цивільних, цивільно-процесуальних та кримінально- правових заходів.\nУ свою чергу слід зазначити, що кримінально-правовий ідеалізм, тобто перебільшення ролі кримінально-правових засобів протидії злочинності, без урахування соціально-економічних факторів впливу на неї, також не сприяє ефективному вирішенню зазначеної проблеми. Л.Н. Бойцов та І.Я. Гонтар з цього приводу слушно зазначають, що нормативно-правове регулювання має здійснюватися за допомогою як законів-покарань так і законів-перешкод [33, с. 38].\nЗ огляду на це в Україні регулярно приймаються та реалізуються Комплексні програми профілактики та протидії злочинності. Зокрема на 2001-2005 роки планувалася низка заходів, спрямованих на протидію та профілактику злочинності. Серед них: ослаблення дії криміногенних факторів; зменшення кримінального тиску на економічні відносини; здійснення заходів щодо виявлення приватних охоронних підприємств, які використовують своїх працівників чи готують охоронців для забезпечення безпеки осіб, які займаються злочинною діяльністю, та усунення таких фактів.\nОдним із завдань нової Комплексної програми профілактики правопорушень на 2007-2009 роки є посилення контролю за дотримання законодавства під час здійснення господарської діяльності, набуття та реалізації майнових прав.\nТаким чином, протидія криміналізації економіки потребує комплексного підходу [89, с. 55], а з огляду на те що тіньова юстиція є однією з гілок кримінальної економічної діяльності ОЗУ, без поєднання кримінально-правових, цивільно- правових та цивільно-процесуальних заходів не обійтися.\nОтже можна констатувати наявність всіх чотирьох критеріїв підстави криміналізації примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань: наявність злочинних порушень порядку розв’язання майнових спорів; суспільну небезпечність такої поведінки; відсутність кримінально-правової заборони такої поведінки іншими кримінально-правовими нормами; існування умов вчинення такого роду діянь, які не можливо усунути без застосування кримінальної відповідальності. Сукупність цих критеріїв іманентно породжує саму підставу криміналізації примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань - об’єктивну потребу встановлення кримінальної відповідальності за означене діяння.\nАле для з’ясування доцільності криміналізації цього діяння необхідно визначити її відповідність певним умовам. Перша з умов криміналізації суспільно небезпечних діянь, це їх відносна поширеність. Діяння, що переслідується в кримінальному порядку, не може бути випадковим або рідким для суспільства, виключним в силу певних обставин; а навпаки повинно бути типовим, таким, що повторюється в різних умовах [161, с. 290]. Проведене нами дослідження вказує на відносну поширеність такого роду суспільно-небезпечних діянь. Враховуючи високий ступінь латентності цього злочину, можна зазначити що його поширеність значно більша ніж засвідчується в статистичних звітах компетентних органів.\nКрім того, в деяких випадках така злочинна діяльність переростає в один з видів промислу ОЗУ, про що свідчать кримінологічні дослідження, які були проведені як українськими науковцями, так і правниками інших держав близького зарубіжжя. Так, 30% опитаних експертів МВС Російської Федерації найбільш\nвираженою формою діяльності організованої злочинності вважають таку, у якій ОЗУ використовуються тіньовими ділками для реалізації економічних інтересів та розв’язання майнових спорів [147, с. 61]. Російський цивіліст О.В. Коновалов, визнаючи слабкість, недосконалість та неспроможність судової системи до оперативного та ефективного розв’язання майнових спорів, констатує появу нелегітимних способів їх вирішення у різноманітних, в тому числі і кримінальній формах [114, с. 197].\nПодібна ситуація характерна не тільки для Російської Федерації. Вона знаходить свій прояв і в Україні, хіба що в дещо менших масштабах і є більш латентною. Це зумовлено схожими соціально-економічними процесами, що є субстратом різкої зміни соціально-політичного устрою, завдяки якій здійснився вибуховий розвиток відносин приватномайнового характеру, до регулювання яких застаріла державна система не була готова, а нова ще не створена.\nЗ цього приводу О.Г. Кальман зазначає: „У 70-80 роки в кримінологічній характеристиці насильницької злочинності підкреслювався переважно її побутовий і дозвільний характер. Однак, починаючи з 90-х, на фоні в цілому побутового, дозвільного й ситуаційного її характеру намітилася явно виражена тенденція до зміщення її проявів до сфери підприємницької діяльності - як легальної, так і нелегальної” [101, с. 156].\nКрім того, розвиток насильницьких посягань у підприємницькій та майновій сферах містить у собі достатньо небезпечну ознаку регенерації та само- детермінації, що з кожним днем сприяє ще більшому поширенню цих суспільно небезпечних діянь. З цього приводу російські науковці зауважують, що розповсюдження у вигляді промислу ОЗУ „вибивання” боргів зумовлює не тільки ріст злочинності взагалі, а й поширення попиту на ці послуги [265, с. 22]. Таке явище не тільки негативно впливає на розповсюдженість злочинної діяльності ОЗУ у сфері вирішення майнових спорів, а й істотно підвищує суспільну небезпечність кожного окремого злочинного примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань.\nНаступною умовою криміналізації є можливість позитивного впливу кримінально-правої норми на суспільно небезпечну поведінку, тобто ефективності протидії суспільно небезпечному діянню, яке криміналізується. Одним з основних показників такої ефективності, як зазначає Н. Лопашенко, є ступінь розповсюдженості суспільно небезпечного діяння, що підлягає криміналізації. Але поширеність в цьому разі розглядається з іншого боку, тобто якщо діяння істотно розповсюджене і сприймається суспільством майже як норма поведінки, введення кримінальної відповідальності в цьому випадку э недоцільним [161, с. 291].\nЩе Чезаре Беккаріа зазначав, що шкідливими є всі закони, які знаходяться у протиріччі з невід’ємними почуттями людини, За його словами такі закони являють собою дамби, збудовані проти течії річки, які з часом будуть зруйновані [24, с. 115].\nЯк вже зазначалося, за результатами проведеного нами опитування лише 39% осіб вважають, що застосування погроз або насильства для витребування виконання майнових зобов’язань є нормою життя і не повинно каратися заходами державного примусу. Необхідно взяти до уваги, що значна частина опитаних прийшла до такого висновку спираючись на недосконалість законодавства у сфері кредитних відносин та незахищеність кредиторів від недобросовісних боржників. Тобто цей показник значно зменшиться у разі усунення недоліків законодавства та видалення “білих плям”. Виходячи з цього можна зазначити, що “вибивання боргів” не є нормою в житті українського суспільства і являє собою скоріше порушення нормального законодавчо встановленого порядку задоволення майнових вимог.\nЯк зазначається в літературі, якщо у процесі вивчення громадської думки проявляється стійка і послідовна незгода її з якимось положенням чинного законодавства, то, швидше за все, має місце - відповідна законодавча недосконалість [246, с. 52]. У нашому випадку стійкої незгоди суспільства з діючим законодавством не проявляється, але відсоток девіантного уявлення про нормальні майнові відносини важко назвати низьким. Така ситуація вказує на неоднорідне, можна навіть сказати нерівноправне застосування кримінальної відповідальності до учасників майнових спорів. Так, з одного боку проявляється незгода більшої частини респондентів (61%) із застосуванням самоправних дій щодо вирішення цих\nспорів, а з другого, 46% опитаних визнають, що насильницькі способи вирішення спорів пов’язаних з майном є найбільш дієвими. Тобто, незважаючи на внутрішню незгоду з діяннями такого роду, одночасно проявляється визнання їх ефективності. Як вже зазначалося, таке становище виникло внаслідок нерівномірного застосування кримінально-правових заходів впливу до контрагентів майнових відносин. З одного боку кримінально караним визнано примушування до виконання (невиконання) цивільно-правових зобов’язань, з іншого за ухилення від належного виконання своїх зобов’язань кримінальної відповідальності не встановлено, що вносить дисбаланс у майнові відносини, наділяючи боржника певними перевагами перед кредитором.\nТаким чином, криміналізація примушування до виконання чи невиконання майнових спорів відповідає умові можливості позитивного впливу кримінально- правої норми на суспільно небезпечну поведінку, але при цьому проявляється односторонність кримінально-правового підходу до регулювання кредитно- майнових відносин.\nДомірність санкції у якості ще однієї умови криміналізації суспільно небезпечних діянь щодо примушування до виконання чи невиконання цивільно- правових зобов’язань буде розглянута у третьому розділі цієї роботи. Щодо своєчасності криміналізації можна зазначити, що значна поширеність кредитних відносин, а також спорів щодо розподілу майнових благ та інші вищевикладені обставини свідчать, що введення кримінально-правової заборони на примушування до виконання (невиконання) цивільно-правових зобов’язань було своєчасним, чого не скажеш про криміналізацію ухилення від виконання майнових зобов’язань, з якою законодавець запізнюється.\nЩе однією умовою криміналізації є перевага позитивних наслідків криміналізації над негативними. Як зазначається в літературі, кримінально-правові норми не повинні бути детермінантами, які породжують злочинну поведінку чи сприяють вчиненню суспільно-небезпечних діянь [182, с. 277], тому при здійсненні кримінально-правової політики криміналізація повинна проводитися лише при перевазі в її результаті позитивних наслідків [161, с. 293].\nЯк зазначив В.В. Лунєєв на „круглому столі”, присвяченому адміністративно- правовим проблемам попередження корупційної та організованої злочинності, вітчизняне законодавство в кримінологічному плані не тільки недосконале, а й нерідко є криміногенним [290, с. 103]. Незважаючи на те, що сказане стосується нормативної бази Росії, з певною мірою відповідності це можна віднести і до національного законодавства. З цього приводу український правознавець Литвак О.М. зазначає: „... деякі державні рішення в галузі економіки... сприяють зростанню злочинності, тобто є криміногенними” [160, с. 12]. Це певною мірою стосується кримінально-правової заборони примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань. Як вже зазначалося, з введенням в 1996 році до КК України статті 198 , в якій містилась кримінально-правова заборона примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань, регулювання кредитно-майнових відносин зазнало певних перекосів, внаслідок чого особи, що мали майнові зобов’язання отримали привілейований статус відносно їх кредиторів. За вчинення однієї з іманентно пов’язаних протиправних дій (примушування) застосовувалось кримінальне покарання, а за вчинення іншої (ухилення від виконання майнових зобов’язань) передбачалось лише застосування загально- цивільних засобів забезпечення зобов’язань. З цього приводу слід нагадати, що норми та інститути кримінального права повинні не декларативно, а реально забезпечувати реалізацію принципу справедливості [182, с. 277].\nТаке становище дозволило фактично безкарно ухилятися від виконання боржниками своїх зобов’язань, оскільки існуючі цивільно-правові засоби забезпечення зобов’язань не в повній мірі виконували свою функцію, а пошук „правди” за допомогою судових органів найчастіше приводив до нескінченної процедури, в якій, до того ж, судове рішення не відігравало вирішальної ролі, адже прогнозуючи небажаний для себе варіант розв’язання спору у недобросовісного боржника було достатньо часу та можливостей для утаювання свого майна.\nНаявність такого роду діянь не викликає сумнівів. На науково-практичній конференції присвяченій питанням протидії корупції та злочинності у сфері економіки А.В. Супрунець зазначив, що кредитно-фінансова сфер піддається\nнайбільшому впливу криміналу [162, с. 111]. В Україні це підтверджують статистичні дані щодо кількості зареєстрованих злочинів, відповідальність за які передбачені статтею 355 КК України. Щорічно реєструється від 300 до 700 злочинних примушувань до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань. Основною причиною вчинення цих злочинів є віктимна поведінка потерпілої сторони, що виражається в невиконанні або неналежному виконанні цивільно-правових зобов’язань. Тому, кожен зареєстрований за цією статтею злочин віддзеркалює наявність порушення майнових прав з боку потерпілої сторони. Як видно, небезпечність невиконання зобов’язань проявляється в тому, що воно провокує вчинення злочину - примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань, але цим не обмежується.\nВ юридичній літературі чимало уваги звертається на те, що при вирішенні питання про злочинність певних дій та при призначенні покарання необхідно враховувати віктимну поведінку потерпілої особи. З цього приводу Сідоренко Е.Л. наголошує на тому, що жертва впливає на злочинця та виступає фактично співавтором злочину, особливо це стосується так званої віктимологічної провокації, суть якої полягає в аморальній або протиправній поведінці потерпілого [259, 43-46]. Деякі автору йдуть далі і визнають існування взаємної вини, коли сам потерпілий з умислом або з необережності сприяє вчиненню злочину та настанню шкідливих наслідків [55, с. 17]. Але значення цієї конструкції в кримінальному праві є невизначеним. Тому необхідним є пошук інших шляхів подолання диспропорції в регулюванні кредитних відносин нормами кримінального права.\nЄ два способи вирішення цього питання, протилежні за формою але спрямовані на досягнення однієї мети. Перший полягає в тому, щоб зменшити втручання держави за допомогою кримінального права в рівноправні (в ідеалі) кредитні відносини та поставити питання про декриміналізацію примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань. Другий спосіб навпаки передбачає посилення ролі держави в кредитних відносинах за допомогою криміналізації ухилення від виконання майнових зобов’язань. Як здається, такого\nдержавного контролю не варто побоюватись, адже під ним розуміється правова процедура спрямована на виявлення можливих складів правопорушень [80, с. 106].\nЯк зазначається в літературі, право володіння підлягає особливому захисту державою. Тільки створення ефективно діючої системи захисту державними органами права власності і права володіння стане перешкодою на шляху свавілля та насильства [114, с. 198]. Таким чином, більш досконалим, виходом з ситуації, що склалася, є криміналізація ухилення від виконання майнових зобов’язань з урахуванням при цьому досвіду зарубіжних країн, висвітленого раніше. Ще одним доводом на користь цього є те, що примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань є одним з інверсійних злочинів, де здійснюється зміна ролей правопорушник - жертва [40, с. 38]. Для попередження таких діянь необхідним є їх віктимологічна профілактика, яка в цьому випадку виражається в кримінально-правовій забороні протиправно-віктимної поведінки боржників.\nДля з’ясування доцільності криміналізації ухилення від виконання майнових обов’язків, перш за все, необхідно з’ясувати його суспільну небезпечність. Суспільна небезпечність - матеріальна ознака злочину. Діяння в решті решт є небезпечним не тому, що його так оцінив законодавець, а тому, що воно за своєю антисоціальною сутністю порушує нормальні умови існування суспільства [322, с. 36]. Тому, дослідження суспільної небезпечності ухилення від виконання майнових спорів можливе і без законодавчої заборони цього діяння. Але, заради запобігання апріорній дискусії та для більшого унаочнення, подальше висвітлення суспільної небезпечності, а також дослідження підстави та умов криміналізації ухилення від виконання майнових зобов’язань варто провести з огляду на практику застосування аналогічної норми КК РФ, оскільки, як зазначається в науковій літературі, кримінальні кодекси Росії та України приречені на певну схожість [200, с. 82].\nДля з’ясування наявності суспільної небезпечності ухилення від виконання майнових зобов’язань необхідним є дослідження кожного елементу складу цього акту. Відомо, що об’єкт посягання визначає характер суспільної небезпечності. Щодо об’єкту ухилення від виконання майнових зобов’язань, то в цьому питанні автори не прийшли до єдиної думки. Так Горєлов А.П. об’єктом злочину,\nпередбаченого статтею 177 КК РФ називає відносини у сфері підприємництва [60, с. 5]. В курсі російського кримінального права об’єктом цього злочину визнаються інтереси кредиторів, так само як і злочинів пов’язаних з банкрутством [138, с. 7885].\nСпрямованість ухилення від виконання майнових зобов’язань на заподіяння значної матеріальної шкоди власності кредиторів, тобто власності інших осіб, дозволяє констатувати спорідненість цього правопорушення також зі злочинами проти власності. Наприклад, М. Й. Коржанський зазначає, що суспільна сутність заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою полягає в тому, що винна особа збільшує свої прибутки за рахунок чужого майна, грошей, цінностей, не виконуючи свого обов’язку передати його [195, с. 333].\nТе ж саме можна стверджувати стосовно ухилення від виконання майнових зобов’язань. У коментарю до КК РФ зазначається, що об’єктом правопорушення, що розглядається є виконання судових рішень в області кредитно-грошевих відносин між комерційними та некомерційними організаціями, державними органами та громадянами [113, с. 391]. Але в такому разі виникає питання про місцезнаходження цієї норми в Кримінальному кодексі.\nСапожніков О.А та Воложенкін Б.В. підійшли до вирішення цього питання більш комплексно і висвітлюють схожі позиції, згідно яких основним об’єктом ухилення від виконання майнових зобов’язань називаються інтереси кредиторів, та, крім того, виокремлюється додатковий об’єкт - інтереси правосуддя [50, с. 273; 252, с. 54].\nТаке розмаїття підходів до визначення об’єкту цього правопорушення обумовлене складністю визначення безпосередніх об’єктів злочинів у сфері господарської діяльності взагалі, та багатооб’єктінстю самого ухилення від виконання майнових зобов’язань. Як здається, основне благо, якому завдається шкода при вчиненні такого діяння - це порядок виконання кредитних та майнових зобов’язань, оскільки з давніх часів обов’язковість виконання договору (pacta sunt servanda) є принциповим положенням в цивільному праві. Така позиція підтверджується декількома аргументами.\nПо-перше, власності, при вчиненні цього діяння, не завжди може завдаватись шкода, адже, як зазначають російські автори, ухилення від виконання кредиторської заборгованості має місце і в тих випадках, коли боржник умисно розтягує процес погашення заборгованості на тривалий час [50, с. 267], і не відмовляється від наявності майнового зобов’язання. Тобто власність, в цьому випадку, може бути визнана лише факультативним об’єктом, який не завжди зазнає шкідливого впливу.\nПо-друге, визнання порядку виконання судових рішень об’єктом ухилення від виконання майнових зобов’язань викликає багато зауважень та проблемних моментів. Російські науковці підіймають питання про виключення з норми, передбаченої статтею 177 КК РФ, так званої „судової преюдиції” [252, с. 174], тобто наявність судового рішення, яким підтверджується факт існування майнового обов’язку, не повинно визнаватись конститутивною передумовою кримінального „ухилення”. Такий підхід робить факультативним й інтереси правосуддя, як об’єкт цього посягання.\nІ останнє, інтересам кредиторів може бути завдана шкода не тільки суспільно небезпечними правопорушеннями, і взагалі не тільки правопорушеннями. Так, наприклад, притримання майна, як засіб забезпечення зобов’язання , також порушує інтереси власника речі але не є злочинним. Це пояснюється тим, що такі дії вчиняються в рамках регламентованих законодавством процедур вирішення цивільних спорів, і тому не становлять суспільної небезпечності. А умисне порушення законодавчо встановленого порядку виконання майнових зобов’язань чи визначеного судом порядку розв’язання спорів і визначає суспільну небезпечність такого діяння як ухилення від виконання майнових спорів.\nРосійські правники зауважують, що суспільна небезпечність ухилення від погашення кредиторської заборгованості є очевидною, оскільки таке ухилення не тільки порушує порядок ведення економічної діяльності, а й заподіює істотну шкоди державі та іншим кредиторам [252, с. 12]. В результаті ухилення боржників від погашення заборгованості кредитори не тільки несуть прямі збитки, але й втрачають значну можливу вигоду [167, с. 10]. За даними органів Державної виконавчої служби України, сукупний розмір тільки прямої шкоди становить сьогодні понад\nсто мільярдів гривень 1, про розмір упущеної вигоди можна лише здогадуватись.\nДискусійним є питання щодо виду заборгованості від погашення якої ухиляється особа. Російські автори зазначають, що заборгованістю, передбаченою статтею 177 КК РФ є не лише зобов’язання, що виникло у сфері кредитування та фінансової діяльності, а також й інші випадки ухилення від виконання майнових обов’язків [50, с. 272; 112 с. 12; 113, с. 392; 252, с. 55]. Тому вказівка російським законодавцем в відповідній кримінально-правовій нормі на кредиторську заборгованість лише дає підстави для неоднозначного її тлумачення. Для запобігання такій ситуації в національному законодавстві бажаним є вживання конструкції „майнові зобов’язання”.\nЗ об’єктивної сторони необхідно відрізняти ухилення від виконання майнових зобов’язань від притримання, як способу забезпечення виконання зобов’язань. Адже характерною особливістю виникнення права притримання є те, що це єдиний з усіх передбачених цивільним законодавством видів забезпечення зобов’язань, який виникає безпосередньо внаслідок прямої вказівки закону й не потребує додаткової регламентації в договорі між кредитором та боржником [74, с. 14]. В цьому випадку ознакою відмежування є наявність майнового спору. Тобто, притримання має місце в тоді, коли воно застосовується для спонукання контрагента до виконання ним своїх обов’язків за договором, іншими словами має місце цивільно-правовий спір. А кваліфікувати ухилення від виконання майнових обов’язків як правопорушення можливо буде лише при беззаперечності вимог кредитора. При чому така беззаперечність вимог може базуватись не тільки на судовому рішенні, а й на інших підставах. Так, наприклад, необхідною ознакою об’єктивної сторони злочину передбаченого статтею 177 КК РФ „Злісне ухилення від погашення кредиторської заборгованості” є наявність судового акту, що набрав чинності та зобов’язує боржника погасити заборгованість перед кредитором [113, с. 391]. Хоча російський правознавець Іногамова-Хегай Л.В. зазначає, що злісне ухилення від погашення\n1 Див. Додаток Д.\nкредиторської заборгованості є мертвонародженою нормою та потребує виключення судової преюдиції з обов’язкових ознак складу злочину [252, с. 174].\nВраховуючи цей досвід сусідньої держави варто запобігти таких упущень у національному законодавстві. Тому конститутивною ознакою ухилення від виконання майнових зобов’язань має бути не наявність судового рішення, а неоспорюваність вимог кредитора. В літературі під беззаперечними вимогами розуміються такі, з яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги що випливають із повністю визначених і безспірних цивільно-правових відносин [254, с. 117]. До них відносять підтверджені необхідними документами зобов’язання дебіторів. Наприклад безспірними можуть бути вимоги, що базуються на виконавчих написах нотаріусів, судових актах, у тому числі й судових наказах, виконавчих листах і таке інше. У відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України „Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів” до безспірних вимог кредиторів, крім визначених, відносяться:\n- вимоги за нотаріально посвідченими угодами про сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також про звернення стягнення на заставлене майно;\n- вимоги за документами, що встановлюють заборгованість підприємств, установ та організацій перед творчими спілками України за використання творів літератури і мистецтва;\n- вимоги за документами, що встановлюють заборгованість батьків або осіб, що їх замінюють, за утримання дітей, які потребують тривалого лікування, у дошкільних закладах освіти, загальноосвітніх санаторних школах-інтернатах, дитячих будинках;\n- вимоги за документами, що встановлюють заборгованість батьків або осіб, що їх замінюють, за утримання дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання, у загальноосвітніх школах і професійно-технічних училищах соціальної реабілітації;\n- вимоги за неоскарженою або залишеною судом у силі диспашею;\n- вимоги за документами, що підтверджують заборгованість притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов’язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди;\n- вимоги за договором лізингу, що передбачає повернення у безспірному порядку об’єкта лізингу.\nТобто неоспорюваність вимог кредитора, має місце або у встановлених законодавством випадках, або при фактичному не запереченні свого зобов’язання боржником. Таким чином, ухилення від виконання майнових зобов’язань, як правопорушення, можливе не тільки при невиконання судового рішення (як зазначено в російському законодавстві), а й в інших випадках. Тому, в Україні, у разі криміналізації ухилення від виконання майнових зобов’язань і введення відповідної норми до Кримінального кодексу не варто безпідставно обмежувати сферу її дії.\nЗгідно зі статтею 11 КК України діяння може проявлятись у двох формах: дії або бездіяльності. Твердження російських правознавців, щодо форми діяння у складі злочину, що розглядається, достатньо не однозначні. Так, з одного боку зазначається, що злісне ухилення від погашення кредиторської заборгованості може вчинятися лише шляхом бездіяльності. Тобто, особа ухиляється від розрахунків та вчинення дій необхідних для погашення кредиторської заборгованості [113, с. 393]. З другого боку зазначається, що при цьому можливим є, також, вплив на боржника за допомогою протизаконних способів, а саме різного виду погроз та застосування насильства, що вже може мати місце лише при активній поведінці особи. Тому О.А. Сапожніков відносить його до злочинів, що вчиняються шляхом змішаної бездіяльності [252, с. 133].\nВарто погодитись з позицією Б.В. Воложенкіна, який зазначає, що ухилення від погашення кредиторської заборгованості характеризується не „голою” бездіяльністю, а супроводжується, як правило, активною поведінкою [50, с. 271]. Тобто форма діяння при ухиленні від виконання майнових зобов’язань може бути як\nпасивною так і активною, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпечності таких дій.\nВ літературі зазначається, що боржники у ряді випадків відкрито безпідставно не погашають заборгованість, не дивлячись на наявність коштів для цього [167, с. 10], тобто злісно ухиляються від виконання своїх обов’язків. За російським законодавством ухилення від виконання майнових зобов’язань є злочинним лише за умови його злісності. Цю думку підтримують і деякі правознавці [112, 11-12]. За допомогою такої конститутивної ознаки складу цього злочину була зроблена спроба відмежування суспільно небезпечного ухилення від погашення кредиторської заборгованості від цивільно-правових деліктів. Але, як здається, таке вирішення проблеми є не досить вдалим, оскільки „злісність” - це оціночне поняття. На цьому наголошують як російські науковці, так і вітчизняні правники. Зменшення обсягів використання оціночних понять у кримінальному законодавстві є одним з пріоритетних напрямів його вдосконалення. В літературі зазначається, що досить високою є питома вага судових помилок, допущених у результаті неправильного застосування оціночних понять [186, с. 121]. О.А. Сапожніков у зв’язку з цим зазначає, що введення до правової системи терміну, який має декілька варіантів тлумачення, не є вдалим рішенням [252, с. 131]. В національній судовій практиці, не дивлячись на розроблені рекомендації для тлумачення поняття „злісності” при ухиленні від сплати аліментів на утримання дітей, зазначається, що більш правильним було б таке формулювання диспозиції ст. 164 КК України, яке б передбачало визначення умислу особи, систематичність, тривалість діяння та розмір заборгованості, що виникла внаслідок цих дій [285, с. 28]. Такий підхід до конструювання норми, що має передбачати відповідальність за ухилення від виконання майнових зобов’язань, дозволив би провести відмежування суспільно небезпечного діяння від цивільно-правового правопорушення та уникнути неоднозначності при її застосуванні.\nДля характеристики об’єктивної сторони як структурного елементу суспільної небезпечності важливе значення має спосіб вчинення діяння та інтенсивність посягання [322, 27-28]. Способи, за допомогою яких може здійснюватись ухилення\nвід виконання майнових зобов’язань, достатньо різноманітні - від обману та зловживання довірою до застосування погроз, насильства та знищення чи пошкодження майна.\nЛогічним буде при конструюванні кримінально-правової норми передбачити деякі з них в якості кваліфікуючих ознак, оскільки вони істотно підвищують ступінь суспільної небезпечності вчиненого шляхом посягання на декілька об’єктів кримінально-правової охорони. Причому додатковий факультативний об’єкт в таких випадках може бути більш цінним ніж безпосередній.\nЗа російським законодавством обов’язковою ознакою ухилення від погашення кредиторської заборгованості є великий розмір заборгованості. Така позиція є оспорюванню. Більш точною є думка О.А. Сапожнікова, який пропонує надати кримінально-правову охорону всім кредиторам, незалежно від розміру заборгованості, а великий розмір останньої віднести до кваліфікуючих ознак [252, с. 176-177].\nОсоба, що ухиляється від виконання своїх майнових зобов’язань, керується антисоціальною установкою, провокуючи вчинення злочину проти себе. Також варто зауважити, що в руслі сьогоднішнього розвитку науки кримінального права можливо розглянути у якості суб’єкта ухилення від виконання майнових обов’язків та взагалі суб’єкта злочину юридичних осіб. Їх адміністративна відповідальність вже давно відома. Норми митного, податкового, природоохоронного, антимонопольного законодавства передбачають відповідальність юридичних осіб поряд з відповідальністю їх керівників [279, с. 45-46].\nСуспільна небезпечність діяння, безумовно залежить від об’єктивних ознак посягання, однак ця залежність безпосередньо проявляється через внутрішнє негативне ставлення суб’єкта до охоронюваних законом благ [322, с. 17]. Про суспільну небезпечність діяння, що розглядається, свідчить умисний характер вказаних дій. Тобто особа усвідомлює протиправність невиконання своїх зобов’язань, передбачає настання суспільно небезпечних негативних наслідків для правопорядку та кредитора, а також бажає або свідомо допускає їх настання. Мотив та мета діяння, доцільність криміналізації якого висвітлюється, не мають істотного\nзначення, але в деяких випадках вони суттєво підвищують його суспільну небезпечність. Так, наприклад, метою особи при невиконанні майнового зобов’язання може бути вчинення іншого злочину - отримання хабара. Тобто невиконання в цьому випадку є засобом спонукання контрагента до дачі хабара.\nВиходячи, з наведеного можна стверджувати, що ухилення від виконання майнових зобов’язань - це діяння суспільно-небезпечне, що підтверджує доцільність його заборони кримінально-правовими нормами.\nЗаборона такої суспільно-небезпечної поведінки у діючому Кримінальному кодексі відсутня. При цьому значна кількість злочинів за своїми ознаками схожі з діянням, що досліджується. Перш за все, це стосується групи злочинів проти власності. Серед них варто виділити шахрайство (ст. 190 КК), привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем (ст. 191 КК) та заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживанням довірою (ст. 192 КК).\nЗ огляду на це С. Максімов зазначає що ухилення несумлінного боржника від погашення заборгованості може проявлятися в декількох формах у відповідності з якими повинна здійснюватись кваліфікація вчиненого, а саме як шахрайство, заподіяння майнової шкоди шляхом обману чи зловживання довірою без ознак шахрайства та безпосередньо злочини у сфері кредитних відносин [167, с. 11-12].\nВід шахрайства, як і від усіх інших злочинів проти власності, ухилення від виконання майнових зобов’язань перш за все відрізняється об’єктом посягання. Як вже зазначалося, власність, як об’єкт останнього, може мати лише характер додаткового об’єкта. Основним безпосереднім об’єктом його є порядок виконання майнових зобов’язань. Крім того, ухилення від виконання майнових зобов’язань може мати з шахрайством схожі ознаки об’єктивної сторони, а саме способи заподіяння шкоди: обман та зловживання довірою. В літературі зазначають, що під обманом слід розуміти повідомлення неправдивих відомостей або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені. Зловживання довірою визначається як вид обману, що полягає у використанні винним довірливих відносин з потерпілим,\nзаснованих на родинних, службових відносинах, знайомстві, інших цивільно- правових відносинах [123, 137-138].\nАле в об’єктивних ознаках шахрайства та ухилення від виконання майнових зобов’язань також є й відмінності. Перш за все варто зазначити, що шахрайство є корисливим злочином проти власності з обертанням чужого майна на свою користь. При вчиненні ухилення від виконання майнових зобов’язань обертання чужого майна не відбувається, адже в даному випадку майно передається злочинцю правомірно, а протизаконним є характер його подальших дій. При цьому основною ознакою, за якою можна визначити характер злочину є час виникнення умислу на неповернення майна власнику. Так, якщо такий умисел виник ще до моменту передачі суб’єкту майна або коштів потерпілим, то вчинене слід кваліфікувати як шахрайство, адже воля потерпілого на передачу майна була сфальсифікована обманними діями винного щодо його подальшого повернення або виконання будь- яких робіт чи надання послуг. Якщо умисел виник після отримання майна, то вчинене не можна кваліфікувати як шахрайство, адже відсутня така ознака об’єктивної сторони як протиправне заволодіння майном. В такому випадку вчинене діяння або взагалі не містить складу злочину, або має кваліфікуватись як заподіяння майнової шкоди шляхом обману чи зловживання довірою. Такі дії також можуть бути кваліфіковані як ухилення від виконання майнових зобов’язань у разі криміналізації цього діяння. На цій позиції стоїть більшість українських та російських науковців [31, с. 371, 412-413; 113, с. 320; 137, с. 439; 198, с. 230; 199, с. 440], і вона підтверджена судовою практикою. Так, пленум Верховного Суду Туркменської ССР зазначив, що отримання грошей під умовою виконання зобов’язання, яке потім не було виконаним, може кваліфікуватись як шахрайство, якщо встановлено, що обвинувачений не мав наміру виконувати взятий на себе обов’язок і переслідував лише мету заволодіння грошима [224, с. 19].\nЩе одним суміжним діянням з ухиленням від виконання майнових спорів є привласнення або розтрата. Предметом цього злочину є майно, яке знаходиться в правомірному володінні або віданні винного [196, с. 395], і саме це уможливлює непорозуміння при розмежуванні з діянням, що розглядається. Відмежування варто\nпроводити за об’єктивною стороною цих правопорушень. Так, при привласненні або розтраті передача права власності на майно матеріально відповідальній особі неможлива, тому що довірення майна це його передача виключно для оперативного управління [31, с. 420], а при ухиленні зміст зобов’язання правопорушника може включати в себе як повернення майна власника, так і відчуження власного майна на користь кредитора. Крім того, так само як і шахрайство, привласнення або розтрата розуміє під собою протиправне вилучення майна з фондів власника, а при ухиленні від виконання майнових зобов’язань такого вилучення не відбувається.\nТаким чином, відмежування ухилення від виконання цивільно-правових зобов’язань від привласнення та розтрати полягає в тому, що:\n- привласнення та розтрата є викраденням, а ухилення не є таким оскільки відсутня одна ознака викрадення, а саме незаконне вилучення чужого майна;\n- при ухиленні особа визнає наявність майнового зобов’язання тобто ухилення носить відкритий характер, при привласненні суб’єкт намагається сховати наслідки привласнення або розтрати.\n- майно при ухиленні не є ввіреним, а при привласненні мусить бути саме таким.\nНайбільші труднощі викликає відмежування ухилення від виконання майнових зобов’язань від заподіяння майнової шкоди шляхом обману чи зловживання довірою при відсутності ознак шахрайства. Більшість авторів, як українських так і російських вважають, що однією з форм останнього є неправомірне неповернення власнику майна чи грошових коштів та ухилення від сплати обов’язкових платежів [31, с. 732-735; 113, с. 341; 123, с. 141; 199, с. 446]. З ними можна частково погодитись. Загальновідомо, що злочин, передбачений статтею 192 КК України, має матеріальний склад і вважається закінченим з моменту заподіяння майнової шкоди юридичній або фізичній особі [198, с. 237]. Тому, ухилення від сплати обов’язкових платежів кваліфікувати за статтею 192 КК не можливо, адже проблемним в такому випадку є визначення моменту заподіяння майнової шкоди, тобто настання наслідків. Крім того, в російській літературі\nзазначається, що ухилення від погашення кредиторської заборгованості має більш широкий об’єкт, аніж тільки право власності, тому норми, що передбачають відповідальність за ці правопорушення не тільки не можуть бути тотожними, але й не можуть визначатись як загальна та спеціальна норми [262, с. 118].\nСхожими з ухиленням від виконання майнових зобов’язань також є діяння, пов’язані з незаконним банкрутством. Норми, що передбачають відповідальність за злочини при банкрутстві, справді споріднені з нормою, соціальна зумовленість встановлення якої висвітлюється, але вони значно обмежують випадки застосування закону про кримінальну відповідальність. З об’єктивної сторони за вказані злочини відповідальність наступає лише при вчиненні дій, що обов’язково пов’язані з порядком проведення процедури банкрутства. Але ухилення від погашення заборгованості перед кредиторами може мати місце не лише при банкрутстві. Крім того, суб’єктом злочинів пов’язаних з банкрутством, може бути лише керівник, засновник, власник або службова особа суб’єкта господарської діяльності [198, с. 356-361], а суб’єктами майнових відносин, взагалі, можуть бути не тільки господарюючі юридичні особи, а й приватні фізичні особи. Тому, можна зазначити, що ухилення від виконання майнових зобов’язань та злочинні дії при банкрутстві можливо співвіднести як загальну і спеціальні норми, і тим самим виключається їх повна тотожність.\nТакож вбачається схожість об’єктивної сторони ухилення від виконання майнових спорів та об’єктивними ознаками деяких злочинів проти правосуддя, а саме з невиконанням судового рішення (ст. 382 КК) та з приховуванням майна (ст. 388 КК). Перш за все обидва ці злочини різняться з ухиленням від виконання майнових зобов’язань за об’єктом посягання. Крім того, при невиконанні судового рішення обов’язковою ознакою є наявність вказаного судового документу, а ухилення від виконання майнових спорів можливе як за наявності такого судового акту так і без нього. Як вже зазначалося, закріплення такої ознаки в статті 177 КК РФ оспорюється багатьма вченими, які вказують на необхідність її виключення. Також ці діяння різняться суб’єктним складом. Суб’єкт при невиконанні судового рішення - спеціальний, а саме службова особа, яка, виходячи з її службових\nобов’язків, повинна виконати судове рішення [198, с. 776]. При ухиленні від погашення кредиторської заборгованості суб’єкт повинен бути загальний. Приховування майна від правопорушення, доцільність криміналізації якого досліджується, відрізняється як об’єктивною стороною (адже останнє може бути вчинене не лише шляхом приховування майна, а й іншими засобами: погроза, пряма відмова від виконання зобов’язання та інші), так і предметом, оскільки при приховуванні майна він обмежений - майно яке підлягає конфіскації або на яке накладено арешт чи яке описано [198, с. 786].\nТаким чином, кримінально-правова заборона ухилення від виконання майнових зобов’язань у діючому кримінальному законодавстві України відсутня, що вказує з одного боку на можливість введення такої заборони, а з другого на необхідність усунення цієї прогалини в Кримінальному кодексі.\nАле, спочатку, необхідним є визначення можливості усунення умов виникнення такого роду діянь некримінально-правовими засобами. При її наявності криміналізація діяння може бути поставлена під сумнів. В літературі, з одного боку, зазначається, що не можна перебільшувати можливості кримінального закону щодо його впливу на стан, динаміку і структуру злочинності [179, с. 385], а, з другого, вказується на недостатню ефективність цивільно-правового механізму захисту прав кредиторів [167, с. 10]. З цього ракурсу, розумним в даному випадку було б встановлення адміністративної відповідальності. Але, як здається, за допомогою адміністративних стягнень, що встановлені в статті 24 КпАП, буде важко запобігти вчиненню таких правопорушень. Навіть виключний вид адміністративного стягнення - адміністративний арешт, може бути застосований лише на строк до 15 діб, що навряд зупинить правопорушника, який має заборгованість перед кредитором, яка вимірюється в тисячах або мільйонах гривень. Крім того, відповідальність за ухилення від виконання майнових зобов’язань в обмеженому вигляді була встановлена КпАП у 1997 році у вигляді статті 511, але, як видно, це не мало значного позитивного впливу.\nТому, на даному етапі, можливості припинити ріст злочинності в цій сфері за допомогою норм цивільного, адміністративного, господарського та процесуального\nзаконодавства не вбачається, про що свідчить теперішнє становище у сфері виконання майнових зобов’язань . У науковій літературі, в зв’язку з цим, ставиться акцент на встановленні надійного та ефективного механізму\nвідповідальності за порушення майнових зобов’язань [217, с. 53].\nГлавою 49 Цивільного кодексу встановлено види забезпечення виконання зобов’язання, серед яких законодавець виокремлює: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток. Незважаючи на вагому роль в забезпеченні виконання зобов’язання кожного з цих способів, вплив їх на злісного\nправопорушника, який ухиляється від виконання свого зобов’язання, може бути недостатнім, що свідчить про необхідність застосування кримінально-правових засобів впливу на нього. Так наприклад, правопорушник може не виконувати своє майнове зобов’язання в незалежності від розміру неустойки, що нараховуються у разі, якщо він її і не збирається відшкодовувати. Щодо поруки та гарантії, то у разі зникнення поручителя або гаранта у боржника з’являється можливість безкарно не виконувати своє майнове зобов’язання. Завдаток та застава також не можуть істотно впливати на рішення боржника не виконувати своє зобов’язання, якщо розмір такого зобов’язання істотно перевищує розмір вказаних засобів забезпечення виконання зобов’язань. Притримання, у зв’язку зі своєю „молодістю” та\nнеопрацьованістю, також не в змозі ефективно застосовуватись для попередження такого роду діянь як ухилення від виконання майнових зобов’язань, що свідчить про доцільність та необхідність їх криміналізації. Крім того, як відомо злочинності, наявність цивільно-правової відповідальності не виключає відповідальності кримінальної. Це є особливо актуальним, якщо врахувати оперативність розгляду судами цивільних справ. Так, наприклад, М звернулася до суду з позовом про виконання зобов’язань її контрагентами та відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди у квітні 2002 року. Після довготривалої процедури судового розгляду, лише у березні 2004 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України винесла ухвалу щодо остаточного розв’язання цього спору [83, с. 125]. Тобто пройшло майже два роки, що ще раз підтверджує можливість\nнесумлінного боржника на протязі довгого терміну ухилятися від виконання свого зобов’язання, а іноді взагалі його не виконувати.\nКрім судового захисту статтею 19 Цивільного кодексу встановлена можливість самозахисту своїх майнових прав. Але фахівцями звертається увага на відсутність теоретичної бази для застосування цієї норми, що пов’язано з невизначеністю понятійно-категоріального апарату [258, с. 214].\nУ якості підстави для забезпечення виконання майнових зобов’язань М. Андріанов пропонує розроблення і впровадження нової системи реєстрації рухомого та нерухомого майна, але, одночасно, зауважує, що це дуже дорога процедура [6, с. 62].\nЯк видно, в Україні проблемі невиконання майнових зобов’язань приділяється значна увага. Для її вирішення пропонуються та запроваджується певні цивільно- правові, процесуальні та управлінські заходи. Але, їх вплив виявляється незначним. Причинами цього, як зазначається, є недосконалість законодавства, що регулює господарсько-фінансові відносини; відсутність ефективної системи державного контролю за діяльність комерційних структур; наявність тіньової економіки [234, с. 424].\nРосійські автори також зауважують, що не дивлячись на розвинуту структуру нормативних та договірних санкцій, їх сумарний ефект може бути меншим ніж економічна вигода, яку розраховує отримати організація дебітор не погашаючи свою заборгованість [252, с. 128]. В такій ситуації позитивний вплив запровадження кримінально-правового механізму регулювання кредитно-майнових відносин неможливо ставити під сумнів, адже наявною є неспроможність вирішення цієї проблеми некримінально-правовими заходами.\nКрім того, корисливий характер таких суспільно небезпечних дій вказує на те, що й в подальшому без втручання кримінально-правових засобів регулювання суспільних відносин запобігання такого роду діянь буде ускладнене. А.Ф. Волобуєв зазначає, що прогресуючі матеріальні потреби осіб, які займаються підприємництвом та їх переконаність у необмеженій владі грошей є одними з\nпричин виникнення злочинності у економічній сфері [48, с. 185]. Такі причини неможливо нейтралізувати некримінально-правовими заходами.\nТаким чином, взаємозв’язок суспільних процесів, у тому числі у кримінальній і некримінальній сферах, вимагає створення комплексного суспільного механізму впливу на злочинність [160, с. 8-9], що в нашому випадку виражається у застосуванні поряд з цивільно-правовими кримінально-правових та інших заходів регулювання кредитно-майнових відносин.\nЯк зазначається в літературі, норми кримінального права необхідні для охорони норм інших галузей права та моралі, коли їх власний метод регулювання виявляється недостатнім [26, с. 20]. Яскравим зразком цього є законодавство країн як дальнього так і близького зарубіжжя. У більшості Європейських країн передбачена кримінальна відповідальність за ухилення від виконання майнових зобов’язань. В Росії, поряд з цим, науковці для зміцнення інституту володіння передбачають ряд заходів, серед яких протидія приховуванню боржниками свої справжніх доходів та справжнього складу майна ставиться як особливе завдання [114, с. 199].\nВиходячи з наведеного, можна дійти висновку, що підстава криміналізації ухилення від виконання майнових зобов’язань наявна, на чому ґрунтується необхідність криміналізації такого роду діянь.\nІснують також і необхідні умови для криміналізації цього діяння. По-перше - це відносна поширеність діяння. Дослідження щорічних статистичних звітів про діяльність судів щодо вирішення майнових спорів та органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень цих судів засвідчує, що в Україні щорічно від одного до двох з половиною мільйонів кредиторів не отримують належних їм коштів та майнових цінностей. Таку саму ситуацію можна простежити і в країнах СНД. Так, серед кредитних злочинів найбільшу поширеність в Російській Федерації отримало злісне ухилення від погашення кредиторської заборгованості (ст. 177 КК РФ) [148, с. 100]. Городейчик С. зазначає, що ухилення від виплати боргів - це один із засобів виживання сучасного підприємця [59, с. 50]. Скобліков П. з цього приводу зауважує, що значне поширення знайшли випадки, коли відносно кредитора\nвчинювались неправомірні дії з метою спонукання його до відмови від своїх претензій [263, с. 46-53].\nПравова політика тільки тоді може бути корисною, якщо вона ґрунтується на постійних почуттях людини. Закон, який не відповідає цій умові не може претендувати на довге життя [24, с. 90],- зазначав Чезаре Беккаріа. Тобто, встановлення нової норми поведінки можливе лише при підтримці такого зразку більшістю населення. В кримінальному праві це визначається як можливість позитивного впливу кримінально-правової норми. В науковій літературі зазначається, що перш ніж встановити караність, необхідною є підготовка таких умов, при яких покарання сприймалось би широкими масами як необхідний та справедливий захід [322, с. 40]; примушування застосовується до меншості і тільки тоді, коли більшість вже переконана [25, с. 75].\nМожливість позитивного впливу кримінально-правої норми, що повинна передбачати кримінальну відповідальність за ухилення від виконання майнових зобов’язань, на суспільно небезпечну поведінку не викликає заперечень. Адже серед усіх верств населення ухилення від виконання своїх зобов’язань, а тим більше майнових, вважається аморальним та протиправним. Випадки, у яких такі дії залишаються непокараними, а шкода не відшкодовується, вражають відчуття справедливості заінтересованих осіб та провокують їх на самоправні дії, які також є злочинними. Тому своєчасне притягнення винних в ухиленні осіб до кримінальної відповідальності служитиме засобом поновлення відчуття справедливості у винних та запобігання їх самоправних дій у відношенні до винного. В кримінологічній літературі зазначається, що принцип справедливості, потребує захисту інтересів на тільки потерпілої особи, а й винного; а ігнорування вини потерпілого може призвести до помилкової кваліфікації [259, с. 10].\nВ літературі зазначається, що криміналізація можлива лише в тому випадку, коли шкода, що заподіюється застосуванням заходів кримінально-правового впливу за суспільно небезпечну поведінку, явно менша ніж та, що заподіюється такою поведінкою [161, с. 293]. В даному випадку доцільність покарання винних буде переважати над негативними наслідками покарання, а кримінально-правовий\nпримус суб’єктів кредиторських відносин до виконання ними своїх зобов’язань взагалі не містить у собі суспільної шкоди, оскільки це зобов’язання вже існує незалежно від наявності відповідної кримінально-правової заборони.\nНе викликає сумнівів і своєчасність проведення криміналізації ухилення від виконання майнових зобов’язань, адже поширеність цих діянь відома. Більше того, така криміналізація мала бути проведеною ще раніше, що сприяло б поліпшенню стану кредитування та кредитних відносин сьогодні.\nТаким чином, нехтування законодавцем зарубіжним досвідом протидії злочинам у сфері кредитування та не встановлення кримінальної відповідальності за ухилення від виконання майнових зобов’язань обумовило розвиток суспільно небезпечних зловживань у цій сфері. Крім того, таке становище сприяє поширенню злочинних примушувань до виконання чи невиконання майнових зобов’язань. Ще Чезаре Беккаріа зазначав, що для підтримання довіри до договорів законодавець повинен забезпечити кредиторів правом розпорядження особистістю боржника [24, с. 142]. Для виправлення існуючого положення та видалення прогалин у кримінальному законодавстві необхідно розробити проект кримінально-правової норми, яка має містити заборону ухилення від виконання своїх майнових обов’язків, та подати його у якості доповнення до діючого Кримінального кодексу. Таке вирішення цієї проблеми дозволить зрівняти вплив держави на суб’єктів майнових відносин і мінімізувати головну детермінанту злочинного примушування до виконання майнових спорів - ухилення від виконання майнових зобов’язань.\nПроведений історичний та порівняльно-правовий аналіз протидії примушуванню до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань дозволив дійти висновків, що відповідало б історичним традиціям та міжнародному досвіду протидії цьому злочину не тільки встановлення прямої кримінально- правової заборони щодо вчинення таких діянь, а й криміналізація умисного невиконання цивільно-правових зобов’язань, яке виступає потужним криміногенним фактором поширення злочинного примушування до їх виконання.\nДетермінантна залежність примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань від попереднього умисного ухилення від виконання таких зобов’язань контрагентом була встановлена при дослідженні кримінологічних показників примушування. Це висвітлило недоліки існуючого підходу протидії цьому злочину та нагальні потреби щодо вдосконалення такої протидії.\nВизначення реального рівня примушування у структурі злочинності України дозволило дійти висновків про надзвичайно високу латентність цього злочину, що спричинює невідповідність офіційних кримінологічних відомостей існуючим реаліям.\nДослідження соціальної зумовленості криміналізації примушування дозволяє дійти висновків, що наявність такої кримінально-правової заборони є соціально обумовленою та належним чином обґрунтованою. Крім того, сьогодення вимагає встановлення ще однієї кримінально-правової заборони, направленої на регулювання майнових відносин, а саме, ухилення від виконання майнових зобов’язань, доцільність та соціальна обумовленість криміналізації якого також обґрунтовуються в цьому розділі.\nИсточник: Арманов Микола Григорович. Кримінальна відповідальність за примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук. Харків - 2008. 2008\nЕще по теме Підстави та умови встановлення кримінальної відповідальності за примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань:\nПримушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань у структурі злочинності в Україні\nСуб’єктивні ознаки примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань\nКваліфікуючі ознаки примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань\n3.1. Кримінальна відповідальність за примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов’язань у формі покарання\nПорядок укладення, форма та зміст договору надання медичної послуги (допомоги)


Книги за життя. Львів’ян запрошують на весняний розпродаж\n12:23 24 Березня 2015\nУ неділю, 29 березня, з 12:00 до 17:00 год «Видавництво Старого Лева» та Перша Львівська Медіатека запрошують на свято для усієї родини – великий весняний розпродаж «Книги за життя». Акція відбудеться у Першій Львівській Медіатеці (вул. Мулярська, 2А - позаду ринку «Добробут»).\n«Ніколи не рано й ніколи не пізно долучитися до добрих справ. «Видавництво Старого Лева» пропонує зробити це разом і у передвеликодній час провести разом один день, а водночас і підготувати подарунки для поранених бійців, які зараз у Львові. До того ж саме перед Великоднем під час акції «Книги за життя» ви зможете придбати усі книжки «Видавництва Старого Лева» з суттєвими знижками», - зазначають організатори.\nУ програмі свята – благодійний буккросинг, поетичні читання, майстер-класи для дітей та дорослих нон-стоп. На майстер-класах діти ф дорослі матимут змогу виготовити писанки з відомою майстринею, ляльки-веснянки, сердечка з фетру та інші приємні сувеніри і для себе та своєї родини, і для поранених хлопців, що повернулись зі Сходу і перебувають на лікуванні у Львівському військовому госпіталі. Усі подарунки воякам передадут напередодні Великодня.\nЧас: 29 березня, неділя, 12:00-17:00 год.\nДитяча програма майстер-класів від «Видавництва Старого Лева»:\nДоросла програма майстер-класів від «Видавництва Старого Лева»:\nТЕГИ: майстер-класи, розпродаж, Видавництво Старого Лева, книжки


Що потрібно знати перед переїздом - 15 Февраля 2021 - Автозаправки\nГлавная » 2021 » Февраль » 15 » Що потрібно знати перед переїздом\nЩо потрібно знати перед переїздом\nПереїзд в народі прирівнюється до стихійного лиха. Переїзд - це, хоча і найчастіше радісне захід, але нервів і сил воно забирає дуже багато. Як же прожити переїзд з найменшими моральними та матеріальними втратами.\nБезумовно, якщо ви плануєте переїзд квартири, Київ (переезд квартиры Киев) - це місто, в якому власними силами вже мало хто справляється з цим завданням, найчастіше її рішення перекладають на професіоналів. Однак, якщо ви вирішили полегшити собі життя і скористатися послугами професіоналів, то навіть, незважаючи на це, вам буде потрібно дуже грунтовно підготуватися до нього заздалегідь.\nЩо потрібно зробити перед переїздом\nБажано, щоб ви заздалегідь ознайомилися з усіма особливостями, з якими ви можете зіткнутися під час переїзду. Особливу увагу необхідно приділити вибору компанії, яка буде займатися збором і транспортуванням речей. Сьогодні багато хто вибирає компанію «Транс Мувінг», так як якість роботи її співробітників гідно найглибшої поваги.\nЩо потрібно зібрати самостійно:\nТільки так ви будете впевнені в тому, що ви легко зможете знайти в потрібний момент необхідний документ або медичний препарат.\nОсновні правила успішного переїзду\nВиконання цих нескладних правил, звичайно, не перетворить переїзд в захоплюючу прогулянку, але обов'язково позбавить вас від зайвих переживань.\nДля того щоб після переїзду якомога швидше розібратися з облаштуванням нового житла, запасіться коробками, різнокольоровими маркерами, великими пакетами, стрейч-плівкою і скотчем, а також обов'язково заздалегідь домовтесь з компанією-перевізником.\nВлаштуйте генеральне прибирання, це позбавить вас від необхідності перевозити в нову оселю те, що потрібно було викинути ще кілька років тому.\nСкладіть докладний список речей по кімнатах. Така маленька хитрість полегшить їх розподіл на новому місці.\nНе полінуйтеся і розсортуйте речі, наприклад, книги до книг, взуття до взуття. Саме сортування позбавить вас від перетворення переїзду в горезвісне стихійне лихо і зробить його більш систематизованим.\nПри упаковці речей в коробки намагайтеся не заповнювати їх іншими речами, так як це стане причиною хаосу і нікому не потрібною плутанини.\nПравильна упаковка тендітних речей забезпечує їх збереження при транспортуванні.\nПереїзд краще планувати на ранок, так як в цей час все сповнені сил, та й після того, як ваші речі будуть доставлені в нове житло, у вас буде час хоча б частково облаштуватися на новому місці.


40 % студентів схвалюють ідею проведення тестів на наркотики | Педагогічна преса\n40 % учнів російських вишів позитивно поставилися до ідеї проведення тестів на наркотики в навчальному закладі. Такі дані соціологічного опитування, проведеного порталом Career.ru серед 2 354 студентів.\n30 % студентів, які раніше брали участь у таких тестуваннях, також виступили «ЗА» проведення перевірок у ВНЗ. Основною причиною, чому студенти вважають правильним введення тестів на наркотики, є безпека навчання. 49 % опитаних вважають, що наркомани сприяють поширенню залежності серед свого оточення. На думку кожного третього опитаного, наркозалежні молоді люди не зможуть нормально навчатися, а значить, їм не місце у ВНЗ. 19 % респондентів бояться перебувати в одному приміщенні з тими, хто вживає наркотики, оскільки від них можна чекати чого завгодно.\nПроти введення обов’язкового тестування виступили 9 % опитаних. Більше половини з них (56 %) вважають, що така практика є втручанням в особисте життя. А на думку 40 % з них, наркомани мають право навчатися нарівні з іншими студентами. Частина опитаних вважає, що в наш час багато молодих людей пробують наркотики, і в цьому немає нічого дивного.\nПершокласників відправлять на щеплення


Новини України: Хобзей провів нараду з керівниками місцевих органів управління освіти\nХобзей провів нараду з керівниками місцевих органів управління освіти\nсереда 31 січня, 2007 17:35\n31 січня 2007 року відбулася нарада з керівниками місцевих органів управління освіти за участю начальника головного управління освіти і науки Львівської облдержадміністрації Павла Хобзея. Під час наради було розглянуто питання про основні напрямки розвитку освітньої галузі; підсумки за зверненнями громадян; незалежне тестування учнівської молоді; робота відділів освіти і науки з питань попередження насильства у школі; фінансові питання. Про це «Гал-info» повідомили у прес-службі Львівської ОДА.\nЗа даними головного управління освіти і науки ЛОДА, протягом 2002-2006 років надійшло 2 700 звернень. У 2006 році надійшло 573 звернення, ця цифра є меншою, ніж у 2005 році. Більшість звернень стосувалися питань працевлаштування, будівництва шкіл, атестації педагогічних працівників, тощо. Були і такі, в яких піднімалися питання зловживання службовим становищем керівників районних відділів освіти і науки, а також керівників навчальних закладів.\nСкладною, за словами Павла Хобзея, є ситуація з попередженням насильства у школах. Часто інформація про такі випадки надходить від ЗМІ, а не від керівництва школи, що свідчить про недостатню ефективність роботи шкіл у цій сфері.\nНа нараді був представлений план дій та заходів за ”Основними напрямками розвитку освіти Львівщини” у 2007 році. Зокрема, було наголошено на семи основних пунктах: розвиток мережі навчальних закладів, професійний розвиток педагогічних працівників, інформатизація, моніторинг та оцінювання якості освіти, створення безпечних умов навчання дітей, покращення освітніх послуг, що надаються дітям з особливими потребами, удосконалення виховної діяльності в школах.


Репетитори біології, Вінниця. Індивідуальні уроки від репетиторів і викладачів біології, район Ленінський\nРепетитори з Біології, які займаються на дому або можуть виїжджати до учня додому, район Ленінський, Вінниця. Найкращий вибір преподавателей для приватних уроків на сайті "Репетитори України". Залишіть заявку і розпочніть заняття з репетитором Біології, Вінниця, район Ленінський, в зручний для Вас час.\nРепетитори з біології у Вінниці, район Ленінський\nПоказано 3 викладачів біології, Вінниця. Всього репетиторів в базі: 8257\nБіологіяМатематика Хімія 100 грн. за 60 хвилин\tВінниця, Вінницька область, район Староміський, 1 пров. О.Грабця13\tМісце занять:\tна дому у репетитора, виїзд до районів (Замостянський, Ленінський, Староміський)\nВажинская Юлия Сергеевна\nБіологіяХімія 100 грн. за 45 хвилин\tВінниця, Вінницька область, район Ленінський, Ул. Николаевская Місце занять:\tпо скайпу, на дому у репетитора, виїзд до районів\nРобота з 2013 року в Ліцеї ЦЗ ЛДУЖД (р. ВІННИЦЯ)\nХіврич Анастасія Володимирівна\nБіологіяБіологія індивідуального розвитку 80 грн. за 60 хвилин\tВінниця, Вінницька область, ул. Пирогова , 161\tМісце занять:\tна дому у репетитора, виїзд до районів (Замостянський, Ленінський, Староміський)\nЛаборант з 09.2016 за 03.2017 (6 місяців) Донецький національний університет їм. Василя Стуса (наукова), Вінниця (наукова)


Кравець зилишить Динамо взимку | Факти\nФакти / Спорт / Кравець зилишить Динамо взимку/ Грудень, 19 , 2017 в 13:10\n28-річний нападник Артем Кравець найближчим часом може покинути київське Динамо.\nУгода Кравця з Динамо розрахована до літа 2018 року. Відзначається, що вірогідність підписання нової угоди мінімальна, тому кияни можуть розлучитися з гравцем вже найближчим часом.\nРаніше інтерес до українського нападаючого проявляли турецькі клуби Бурсаспор і Ґезтеп.\nТакож українець зацікавив клуб з останнього рядка другого дивізіону Туреччини Малатьяспор.\nУ поточному сезоні Кравець провів у складі Динамо 14 матчів, у яких забив 3 голи і зробив 1 ассист.\nЧитайте: Между нами тает лед: Мілевський на дискотеці танцює під Гриби\nВідзначимо, що в грудні нинішнього року, Артем Кравець став батьком двійні – синів Влада і Івана.\nОпубліковано Грудень, 19 , 2017 в 13:10\nТеги: Артем Кравець, Динамо\n14:50 В Україну ненадовго повернеться тепло – дата\n14:39 Власниця будівлі на Рейтарській 8Б спростувала всі звинувачення активістів\n14:34 Коли День вчителя 2018 в Україні\n14:30 Інноваційний світ: яку роль відіграє Україна\n14:15 Нардеп Грановський наполягає на продовженні розслідування смерті Дмитра Ржавського


Підписано Меморандум для спільної та консолідованої діяльності «За рівність і недискримінацію у праці»\nНова Рамкова програма з розвитку між ООН та Україною: представники ООН, українських урядових, наукових та громадських кіл обговорили стратегічні сфери співробітництва на найближчі п’ять років\nЕксперти Бюро соціальних і політичних розробок взяли участь у семінарі з визначення стратегічних сфер допомоги ООН в Україні, який проходив 29-30 листопада 2016 року в Києві.\nЗахід відбувся в рамках підготовки нової Рамкової програми з розвитку між ООН та Україною на 2018 - 2022 роки за широкого представництва усіх зацікавлених сторін, зокрема представників агенцій ООН, української сторони Уряду та Парламенту, профільних міністерств, громадянського суспільства, наукових кіл тощо. Серед пріоритетів нової Рамкової програми - наступні сфери: стійке економічне зростання і зайнятість; рівний доступ до якісних та інклюзивних послуг та соціального захисту; демократичне врядування, верховенство права і участь; безпека людини, соціальна згуртованість і відновлення на Сході Україні.\nКоординаційне засідання експертів проекту «Підходи до соціальної реформи: від інновації до традиції»\nРобоче засідання експертів залучених до проекту «Підходи до соціальної реформи: від інновації до традиції», який здійснює Бюро соціальних та політичних розробок за технічної підтримки UNICEF, відбулося 15 листопада 2016 року в Києві у приміщенні НДІ праці та зайнятості населення МСП та НАН України.\nТрадиції на допомогу соціальній реформі: робочий візит до Вінниці та Одеси\nБюро соціальних та політичних розробок спільно з ЮНІСЕФ у межах проекту «Підходи до соціальної реформи: від інновації до традиції» продовжує роботу над пропозиціями щодо підготовки до довгострокового впровадження інтегрованої моделі соціального сектору. В планах команди експертів – напрацювати рекомендації щодо впровадження інтегрованої моделі соціального захисту з урахуванням успішного досвіду роботи Єдиного центру соціальних послуг в Дніпрі і системи «кейс менеджменту» в Маріуполі (проект ЮНІСЕФ) та апробувати їх в кількох містах України. Тож спершу, 17-19 жовтня, аналітики Бюро разом зі співробітниками Центру соціальних служб для сім’ї, дітей і молоді (м. Одеса) та Офісу реформ регіонального розвитку (м. Вінниця) з робочим візитом відвідали Дніпро та Маріуполь, де мали змогу ознайомитися з функціонуванням системи «кейс-менеджменту». А вже з 1 по 4 листопада відбувся ознайомчий робочий візит команди експертів Бюро та ЮНІСЕФ до Вінниці та Одеси – тих двох міст, де планується пілотне впровадження інтегрованої моделі, а також – до двох об’єднаних територіальних громад (ОТГ): Калинівської та Іллінецької. В ході візиту, експерти мали змогу як презентувати власне бачення майбутньої реформи, так і ознайомитися з поточною ситуацією, що склалася у соціальному секторі регіону.\nКоманда проекту вивчила досвід надання соціальних послуг в Дніпрі та Маріуполі\nБюро соціальних та політичних розробок у межах проекту ЮНІСЕФ «Підходи до соціальної реформи: від інновації до традиції» розпочинає розробку пропозицій щодо підготовки до довгострокового впровадження інтегрованої моделі соціального сектору і мінімізації загроз системі соціального захисту на час періоду реформування. Планується розробити рекомендації щодо впровадження інтегрованої моделі соціального захисту в єдиних центрах соціальних послуг за результатами аналізу роботи Єдиного центру соціальних послуг в Дніпрі і системи «кейс менеджменту» в Маріуполі (проект ЮНІСЕФ) та апробувати їх в кількох містах України.


Чорнобильців оздоровлюють за новим порядком\nHome » Країна » Чорнобильців оздоровлюють за новим порядком\nНа Рівненщині постраждалих від Чорнобильської катастрофи І категорії, дітей з інвалідністю, набутою внаслідок аварії, та учасників АТО оздоровлюють за новим порядком\nТепер ці категорії громадян мають змогу самі обирати заклад, якому здійснюється перерахування щорічної фінансової підтримки. А у випадку більшої вартості путівки – доплачувати різницю.\nТак, цьогоріч чорнобильці вже заключили 1229 тристоронніх договорів щодо надання послуг санаторно-оздоровчими закладами. А це складає 52 відсотки від загальної кількості людей, які подали заяви. Таким чином на лікування направили 1065 постраждалих, в тому числі 135 дітей з інвалідністю разом з одним із батьків, повідомляють у Рівненській ОДА.\nСеред закладів, які обирають – «Лісова пісня», «Пролісок» (Волинська область); «Шаян», «Карпати», «Сонячне Закарпаття», «Поляна» (Закарпатська область); «Бердянськ», «Кирилівка» (Запорізька область); «Черемош», «Перлина Прикарпаття», «Дністер», «Київ плюс», «Алмаз», «Кристал», «Трускавецькурорт», «Дніпро-Бескид», «Смерічка» (Львівська область); «Куяльник», «Південь-курорт-сервіс», «Орізонт» (Одеська область).\nобласть оздоровлення порядок чонобильці\t2017-08-11\nЧорнобильців оздоровлюють за новим порядком Reviewed by Moderator on Сер 11 . На Рівненщині постраждалих від Чорнобильської катастрофи І категорії, дітей з інвалідністю, набутою внаслідок аварії, та учасників АТО оздоровлюють за новим пор На Рівненщині постраждалих від Чорнобильської катастрофи І категорії, дітей з інвалідністю, набутою внаслідок аварії, та учасників АТО оздоровлюють за новим пор Rating: 0\nОТГ Рівненщини вже можуть готувати...Пожежонебезпечний період: Що заборо...