Kryyivka ("Underground Bunker") - Thematic cafés and pubs | Food | VisitLviv.net\nKryyivka ("Underground Bunker")\nRynok sq. 14UkraineLviv\n(050) 43 063 54\nAs soon as you call out the patriotic slogan «Slava Ukrayini!» (Glory to Ukraine!), the door is opened by a stern-looking watchman, who offers you a shot of medovukha (honey wine), and asks you very seriously whether there are any «Muscovites, turncoats, or Commies» in your group… Then, you are allowed to enter the basement tavern, which is designed to look like an underground bunker.\nMilitary accoutrements, and portraits of soldiers decorate the walls, food is served in original tin army pans – an atmosphere that will plunge you into those days when Ukrainian insurgents lived underground and fought against the invaders of their country.\nThis tavern is very popular, so you should reserve your places beforehand.\nRynok sq. 14LvivLvivUkraine\n(050) 43 063 54Kryyivka ("Underground Bunker")\nЯкщо хочете меню в подарунок то крадіть його непомітно, бо здеруть 35 грн.\nЖах, ціни пророгенькіосто неймовірі.Не йдіть туди, дорогенькі!\nРаджу сходити хороша атмосфера ціни помірні мені сподобалось\nдуже сподобалось кухня і інтер'єр, але туристів занадто багато\nТам також класно збиратися компанією у віп-залах - так званих "штабах". Тоді маєте особистий туалет з путіним :)\nОписывали сие заведение отменно. Решили сходить, увидеть, попробовать... Антураж, атмосфера и тд. все отлично Арт-директора постарались. Обстановка хорошая, а вот кухня и технологии ее приготовления непременно нарушены. Заказали вареники с мясом, принесли через 50 мин. после заказа, разрезав вареник внутри мясо было просто ледяное, хотя тесто вареника было горячим. То есть они заранее отваривают вареники, и лишь по мере заказа разогревают их и тд. На следующее утро у меня было очень тяжелое отравление, спешу заметить, что нигде, ничего мы больше не кушали. Отравление последние у меня было лет 10-12 назад. В итоге испорченный день во Львове, сдача билетов на другие даты, поскольку ехать в поезде в таком состоянии я бы просто не могла. Очень хотелось бы что "Криївка" уделяла внимание не только антуражу, атмофере и тд., а и самому главному кухне, технологии приготовления. В перспективе хочу написать/позвонить в Санэпидемстанцию дабы проверили сие заведение. Будьте здоровы!\n>спешу заметить, что нигде, ничего мы больше не кушали. Поздравляю) Кушали б регулярно - меньше проблем с животом было бы)\nмоскалям так завжди буває\nНіяких претензій до кухні зовсім не винекло... Я в захваті, такого смачного борщу ще їсти не приходилося напевно...вареники також були прекрасні...Інтер"єр, атмосфера і склад меню неперевершені, єдиний недостаток, з яким довелося стикнутися,- це, що на страви дійсно приходиться деколи більше чим хотілося чекати.\nДуже дякую, все біло смачно! такого смачного борщу не їла з дитинства!!!а ще дуже люб'язний офіціант Василь нас обслуговував! заклад супер! ще не один раз прийду до вас! так тримати!\nзамовили рибу... чекали... чекали ще... через 20 хв прийшла пані і сказала що риба буде за пів години на що ми обурилися адже пізня година і хтіли ще оглянути різні місця. На що пані сказала що замовлення відмінити не можна. ми вирішили чемно зачекати... допили пиво, доїли все... пройшло 40 хвилин жінку шляк трафив вона сказала що платити за рибу не буде бо хоче вже йти... п'яте-десяте забрав я ту рибину у фользі домів) риба була смачна але настрій і враження про заклад таки геть попсули... чи не можна в меню написати скільки вона готується, чи сказати хоча б. Атмосфера попсова... рагулі рубають бабло на "ценітєлях Этакого"\nДоброго дня, Мадж! А чи могли б Ви уточнити коли саме відвідували Криївку, або залишити свої контактні дані, щоб ми змогли розібратись в даній ситуації. Ось мій e-mail: kkubra@kryjivka.com.ua Чекатиму Вашої відповіді!\nДуже класний заклад, антураж суперовий, кухня чудова!!! Всім раджу!!!\nГарний заклад з хорошим кондитерським меню! Зовсім недавно водила туди друзів з Києва - були задоволені і цінами, і закладом, і сервісом, і якістю! З*їли вареників і дерунів зо сметаною по дві порції!) Прийшлось, правда, бронювати столики за 3 дні, бо черга там завше огого!) Але відпочили ми відмінно. І смачно поїли) Рекомендую латте і п*яну вишню для тих, хто прийшов не поїсти, а просто відпочити - в 20-25 гривень вкладетесь. А смак - на всі сто!)\nСхоже ви дійсно москаль\nЧудовий заклад для відпочинку)) Мені все подобається а особливо патріотичний дух закладу))\nГімно ця криївка!!!!москалів без черги пустили, а нас ні!!!!сказали "вибачте, але місць нема"!!!!тьфу\nПобачите що буде робитися 12 лютого, коли буде фестиваль ULTRA SONIC))))\nпиво і їжа в мережі локал ХРЄНОВА!!!\nнє, хрєнові такі от пацанчики, як ви , Тіто!!!завше і всюди псують настрій і атмосферу!!\nЧому звільнили офіціанта Максима в був найкращим доповнював атмосферу\nя також відвідував криївку і мене обслуговував офіціант Максим а що його звільнили???Чому\nвін запхав мене в карцир і сказав що я москалька\nбули 3 дні у львові на днях міста. самі з киева. усі ресторації організації Локаль дуже цікаві, але найбільше нам сподобалась саме Криївка - так смачно ми ще не напиралися! офіціянти порядні, швидко приносять замовлення, все неймовірно смачно)) ціни досить нормальні за такі порції. раджу всім! а ось "Найдорожча ресторація Галичини" не сподобалась. атмосфера дорога, гарна, але кухня не дуже... не можна сказати що не смачно... але й що смачно теж не можна сказати)\nПриберіть міліцейських рекитирів з під входу Криївки . враження що Вам перепадає з їх поборів. .....сором !!!!!!!!!!!!!!!!!!\nРоман (Київ)14-07-2011 23:25reply\nЯ в захваті....все дуже, дуже кльово))) І їжа і офіціанти.....а головне атмосфера))) Добре, що є заклади, які популяризують дільність УПА....Взагалі заклади мережі ЛОКАЛЬ усі цікаві....Вже не дочекаюсь , коли відкриїться Криївка в Києві....\nдужее класно)) була пару раз)все дужеее сподобалосьь!!!! претензій немає жодних!! побільше б таких закладів у Львові))))\nПриєднуюсь до клубу шанувальників "Криївки" і офіціанта Максима))) Донецьк))\nлокаль пишете з великої літери а те що ви з киЕва з малої чому так ?\nЧудове місце!!! Смачна кухня, привітні офіціанти і атмосфера дуже колоритна! Всім раджу хоча б раз там побувати, не пожалкуєте))))\nце москалям зашкодило\nЧудовий заклад, дуже сподобались кухня, обслуговування та взагалі атмосфера цього закладу.\nОбурений гість11-11-2012 17:22reply\nБыл сегодня в этом заведении, ну что вам сказать... По крайней мере когда я шел туда то был о нем лутьшего мнения. На входе стоит какой то деревенский дядька с бутафорским автоматом на перевес как я понял это по за думу воин УПА, и травит как ему кажется забавные шутки, с гостями женского пола которые вынуждены толпится в каком то коридоре, перед входом. Дальше тебя встречает какой то чувак, нравное студент подрабатывающий на выходные, одетый в советскую армейскую фуфайку без воротника, и предлагает отпить из фляги, своего рода ритуал, вежливо отказываемся идем дальше внизу посередине зала висит плазма на которой идут местные круглосуточные новости, которых и так не слышно и за постоянных криков посетителей и русского отборного мата, время от времени персонал проводит так наываемые мини-шоу для приезджих в виде посвящения в бойцы УПА, скажу довольно оригинально. Прождавши около получаса свой заказ (обычный кофе) посмотрел на свою официантку черную худую девушку, которая скучала возле стойки бара, подошел к ней и повторил заказ, на что в резкой форме получил ответ "сідайте за столик до вас підійдуть" вернулся назад и прождал около пяти минут, увидел как моя официантка обратилась к другому официанту высокому худому парню и что то тихо сказала кивая в мою сторону. После этого парень подошёл ко мне и снова стал протягивать меню, на что я ответи что заказ уж сделан, последовал ответ "вибачте будь ласка але ... кавовий апарат не робить, а інакшої кави в нас немае". Из чего я сделал вывод весь этот псевдо-национализм завязан на обычном бабла, Единственное что чувствуется в атмосфере заведения, так сказать витает в воздухе, так это в ненасытность руководства заведения "побільше нагребсти бабла а далі хоч трава нерости. Який націоналізм про ШО ви говорите, це все фішка для лохів, гроші ось головний мій націоналізм"... Так что если хотите ощутить дух воинов УПА. пройдитесь по музеям, а не начинайте свое знакомство с ними с примитивной клоунской пивнушки.((((((((\nБули в Криївці тиждень тому. Враження - найкращі! Брехня, що "витает в воздухе, так это в ненасытность руководства заведения "побільше нагребсти бабла а далі хоч трава нерости." - цитата попередника. Просиділи цілий вечір, наспівалися, навеселилися, наїлися (все замовлене не з"їли), Все по-домашньому смачне, а вийшо десь по 100 грн на брата! Та за київськими цінами ми тільки б пива попили...Атмосфера чудова! були вперше, чесно трохи боялися, що не та публіка буде, бо нам по 50 рочків... Все супер! Молодь за сусіднім з нами столом - супер! Офіціянт Павло - супер! Музики - !Заходиш і таке враження, що ти прийшов до давніх друзів, усі з тобою спілкуються, співають, немов одна компанія. Слава Україні!\nFнтисанітарія, мишок вночі ловлять, жахливий заклад, для туристів лише, бо хочуть побачити щось цікаве, чули "по наслышке" а насправді окрім неприємного персоналу, і зовсім неквапливого нічого не побачити там) так що цілком згідна з "Обурений гість"!!\nЗаклад неймовірно чудовий! Раджу всім там побувати!\nВсё очень понравилось.Всем советую туда сходить.А кому не нравится,тот пусть дома сидит.\nСтудентка Львова30-06-2013 12:44reply\nстудентами ще ходили в Краївку. Дуже сподобалося! Кожен раз як буваю в Львові стараюся відвідати цей заклад. Молодці, тримайтеся!\nНічого особливого в цьому закладі я не знайшла. Дуже багато народу, офіціанти не встигають нормально обслуговувати, шумно. Краще пошукати якесь затишніше місце. Враження залишилися не дуже, особливо після того як на мене пролили гарячий чай. Просто неподобство.\nКриївка вже не та, що була раніше. Тиждень тому, я вирішила завести в криївку гостей з Рівного. На вході нас зустріли - не погано... Далі, ми пішли на відкриту площадку, Офіціант Мар'ян, був не дуже люб'язний з нами. Сталася така прикріть, що зверху зі сходів, хтось "плюнув" на нас, Мар'ян пересадив нас за інший столик, мовляв, що таке трапляється і щоб знову не плювали.... Жарених вареників за годину ми так і не дочекалися... P.S. Меню збідніло, а ціни виросли як на дріжджах... Одним словом сухо, і не колоритно...\nЗайшов з знайомими та родичами, які приїхали здалека. Загалом нас було 11 чоловік. Усім 23-26 років. Дядько на вході почав нявкати, що всім немає 21 року, і медовухи - зась. Дико виглядало, коли він гавкав до хлопця 25 років, який його мало розумів, що йому немавє 21 року. При тому, що середній чек був більше тисячі гривнів.\nВід відвідування лишились змішанні враження. Сподобався інтер"єр. Не сподобалось пиво і обслуговання . Я замовив кухоль бочкового пива і став розглядати меню. Принесли пиво,коли його скоштував був неприємно здивованим - пиво було без бульбашок (ніякого натяка на піну). Я пійшов до барной стіки ( хотів поміняти пиво на свіже ). При бармені звернувся до офіціанта. яка мені пиво приносила, розказав їм , що пиво вже без бульбашок, самі подивіться, налийте будьласка свіжого. Пиво мені не поміняли(((. Я зробив висновок, що в Криївці безвідходна кухня, навіть якщо продукт вже неякісний, його все пропонують клієнтам. Не став там їсти. Порада дла відвідувачів, замовляйте пляшкове пиво - не будете мати такої проблеми.\nсам повстанець01-01-2014 23:51reply\nось що з людьми роблять гроші! Чи замало було власникам? Щоб не було забагато в майбутнєму\nВідпочивав з друзями на новий рік, просто супер Слава Україні\nПару дней назад посетили семьёй Львов, и ,непременно решили посетить Криивку. Буду краток : остались в восторге. Полметра колбасы,драники,селёдка в шубе,медовуха - всё просто супер!Всё дышит историей,чуток юмора придаёт этому заведению свой колорит и создаёт уютную атмосферу.Так держать ребята! Слава Украине! Слава Героям!\nПлануємо їхати у Львів на Пасху в цьому році. Обов'язково відвідаємо Криївку. Не були там ніколи. Два питання: перше, чи треба бронювати заздалегідь (по телефону). І друге, яке гасло треба знати на вході, якщо це все не байки? Дякую, панове.\nВибачаюсь. Про гасло я уже поняв - це "Слава Україні". Щоб інакше могло бути?? А щодо бронювання, то як, бронювати днів за три?\nТільки приїхали зі Львова. Емоції переповнюють!!!! Дуже велику частину, слід віддати саме Криївці. Заклад просто супер, чудовий настрій забезпечений. Ціни також помірні, за 200 грн ми з чоловіком вдосталь наїлись, та й випили хваленої медовухи, вона дійсно дуже смачна. Правда ще на сувеніри пішло також 200 грн, але вони дійсно цікаві. Хорошого всім відпочинку, завітайте до Криївки обов'язково!!!\nОчень понравилось и по ценам и по вкусу тем более. Идите не пожалеете. Я сначала начиталась отзывов и думала идти ли, но решили сходить, так как, кто не был в Криївке, то не был во Львове) Остались самые хорошие впечатления!\nВідвідав буквально вчора. Праження позитивні. Плюси: Інтерєр, атмосфера, обслуговування (достатньо швидке). В закладі працювали музиканти. Ми всі дружньо поспівали українських пісень, я навіть трохи захрип. Лунали українські гасла. Медовуха відмінна, ми з друзями на неї трохи налягли. Час проходив досить швидко. Але був і один мінус: одна із страв була неякісна - вареники з мясом були пересолені, а тісто злегка недоварене. Кухня в них не на висоті, оскільки я сам достатньо непогано готую, тому чекав більшого. Потратили 500 грн на трьох Однозначно рекомендую цей заклад, особисто в мене є бажання ще не один раз відвідати це місце. Слава Україні!\nПідкажіть будь-ласка де можна продати трюфель\nЦе не ресторація, а цирк якийсь. Бо в плані шоу тут все гут, а їсти тут нікому не раджу. Живіт болів цілий вечір після цих "смаколиків". Мале пиво не зміг допити - таке паскудне.\nбув і я минулого року, враження залишились неймовірні, кухня сподобалась, пили медовуху, їли суп (забув назву), салатик з капусти (такого смачного навіть мама моя не робить), і мяско, мяско в роті таяло, я справді ще такого доброго не їв, сиділи ми там, де було місце, а саме біля иходу з кухні, та нам це зовсім не заважало, так як аура там неперевршена, справді наче ти прийшов до своїх друзів, офіціан Роман, чорнявий хлопець все приносив вчасно, і взагалі приємний хлопчина, Криївку порадив своїй співробітниці, вона там з своїм сином була цього року в червні, так от вона приїла незадоволена, сказала, що дуже довго чекали на замовлення, так зе й блондинка офіціантка була дуже хамовитиа((, незнаю, у нас з дівчиною були плани знову відвідати криївку, чесно дуже хочеться, але так само і не хочеться втратити ту казку яка нам так запамяталась про ту "приємну і добру" криївку!)\nВ Криївці ---ЖАХ.ВСЕ ГРЯЗНО,ГИДКО.ТАКУ ГИДОТНУ КАРТОШКУ З САЛОМ І ЗАПЕЧЕНІ РЕБЕРЦЯ Я ЩЕ НІКОЛИ НЕ ЇЛА.ТА ЩЕ Й ЗА 550 ГРИВЕНЬ.КУДИ ДИВИТЬСЯ САНСТАНЦІЯ МІСТА,.СКІЛЬКИ В ЛЬВОВІ ГАРНИХ КАФЕ,РЕСТОРАНІВ!!!!!!!!!!ЛЮДИ СХАМЕНІТЬСЯ,НЕ ПІДДАВАЙТЕ СВОЄ ЖИТТЯ ЗАГРОЗІ!!!!!\nКакая "Гадюка" пишет, что еда плохая или обслуживают слишком долго? Из 9 блюд 9 блюд были просто супер. От заказа до салатов прошло не более 10 минут, остальные блюда принесли в течении 30 минут. Качество еды и уровень обслуживания на высшем уровне. Цены очень демократичны. Рестораны я посещаю довольно часто и могу сказать, что я такое качество еды и обслуживания я получал только ещё в одном ресторане в Одессе. Начитавшись здесь отзывов готовился к худшему, но ресторан ОТЛИЧНЫЙ. Об интерьере писать не буду, здесь написано много.\n"Слава Україні!!!!!!" такої смачної медовухи я ніде не коштувала. Не знаю, хто пише всі ці гидкі коментарі, тому що в "Криївці" реально весело і смачно.\nПобывали ресторане "Криївка", все очень понравилось-еда, вкуснючая медовуха и необычный интерьер! Выходишь с Криївки под впечатлением! Обслуживал нас Рошко Андрей, очень приветливый, быстро обслужил, ждать заказ не пришлось...Большое спасибо! Приедем еще!\nБула на 8.03.15.Все сподобалось,людей багато,черга.Були десь о 15год.,чергу чекали не довго десь 20-30хв.Обслуговували швидко,н4чого довго не чекали,все дуже смачно,лишили чайов6,але оф3ц4ант прин3с здачу.Рекомендую.\nпідкажіть номер телефону по якому можна доздвонитись в Криівку телефон який на сайті-не працює!!!\nШикарное заведение, из всех мест во Львове там провели больше всего времени, там реально комфортно и колоритно. Только очередь на входе в часы пик напрягает. Остальное все супер! Побывать во Львове и не зайти в Криївку это преступление, ну если ты не москаль конечно )\nХто хто, москалі ))\nРебята, подскажите, сколько стоит сейчас пиво в заведении?\nЦіни і обслуговування нормальне, пиво 23 грн, "пів метра ковбаси" - 118 грн., закуска до пива на дошці з сокірою - 140 грн. (ковбаса, сало, соління, хліб, досить багато)\nБула у Львові декілька разів , Криївка дуже сподобалась , атмосфера на 5. кухня смачна і чекали в принципі не довго. Всім рекомедую))))\nНаталія Київ24-09-2015 11:39reply\nДобрий день, дорогі мої! Від першого візиту до Криївки в липні 2011 року ми з чоловіком були в захваті. Якість страв, обслуговування, атмосфера, ціни – супер. На хвилі приємних спогадів вирішили завітали до Вас через чотири роки 19 вересня 2015 року. Довга черга до закладу не здивувала, вирішили дочекатись. Коротко про сумне: Замовити заказ було складно, дуже темно. Освітлення яке світить через тканину на стелі треба посилити. Вирішили замовити те, що замовляли першим разом. Заказ офіціант Юля принесла дуже швидко, але: Смалець був настільки жидкий, що капав з ножа. Страва Пательня (картопля, ковбаса, помідори, гриби, сир) нас здивувала. При такому потоці людей годувати своїх мешканців та гостей міста не свіжими продуктами? Ви мене вибачте. Про що думає менеджер Вашого закладу роблячи продуктовий заказ. Не свіжу ковбасу не можна їсти, тим паче в нагрітому вигляді! Ні помідори ні сир ситуацію не змінили. Великий привіт поварам. Дуже сумно. Зіпсований настрій, дуже погане самопочуття, у вечері лікувались. Сподіваємось керівництво закладу прийме відповідне рішення. Вибачте ті кому зіпсувала настрій, але ж хочеться щоб таке не повторювалось.\nі не надійтесь Наталія )))) керівництву закладу начхати на клієнтів і їх здоровя((( тут правильно підмітили якийсь депутат набиває собі кишеню і все(((( банальна нажива на співвітчизниках ..... а все що змінювалось змінюється і буде змінюватись в Краївці то тільки на гірше. Даруйте за відвертий коммент просто вже накипіло і деколи здається що від елементарної відсутності дисципліни псується враження не ли ше українців а в гостей міста (((((( нажаль.\nЯкі ціни на страви зараз в краївці? Дякую:)\nприблизно в 2 рази вищі ніж були 3-4 роки тому .... більш менш нормальні. Якщо добре поїсти треба мінімум 100-140 грн з пивом. Але після побаченої антисанітарії на кухні не дивно чому стільки поганих відгуків про отруєння і від національності кольору шкіри і віросповідання це аж ніяк не залежить. Нехай самі власники там і харчуються (((( ну а кому вже дуже кортить відчути колорит після півторигодинного очікуванні на 15 градусному морозі і 45 хвилинного очікування офіціанта щоб прийняти замовлення максимум пиво і горішки тоді з отруєнням думаю пронесе )))) смачного.\nтакож мав нагоду вчора відвідати Криївку, але скоріш за все останній раз ... прочекавши 1 годину на 15 градусному морозі це ще пів біди (така елементарна річ як резервація по телефону неможлива, на який нереально додзвонитись бо панство має нахабність не відповідати на телефонні дзвінки) після того як потрапив в середину прочекавши 20 хв уточнив в працівника з рацією який координував наявність столиків з своїм колегою чи можна сходити за своїми друзями які приїхали зза кордону і нажаль не встигли зайти разом зі мною одночасно((( спитав яким чином можна притримати столик поки буду виходити за ними усього на 5 хвилин розуміючи що більшого не можна вимагати враховуючи що там ще більша черга і люди чекають понад годину щоб потрапити в криївку! Виявилось навіть таке просте питання виявилось не під силу працівникові криївки з рацією ((( не знаю чи був він банально не підготовлений чи новенький і ще не достатньо навчився як поступати в даних випадках, але відповідь була наступною: я тут лише координую наявність столиків і все решта на рахунок можливості резервації столика уточняйте у офіціанта...... благо офіціантка якраз була поряд бо мій столик на 4х якраз знаходився поряд службової стійки офіціантів. Так от виявляється офіціантка також новенька або ж вони не встигли домовитись з паном з рацією як збрехати так щоб гарно виглядало)))) вона сказала все що стосується столиків уточняйте у охоронця ( якраз той пан що з рацією !!! ))) і як вам таке ??? один на одного стрілки переводять ??? а з замовленням так само було б ??? я негайно покинув бо більше не було терпіння щоб дивитись на це неподобство (((( от як бачите не полінувався і написав на додачу до того що там повна антисанітарія і про те що писала Юля думаю також правда ... до чого ми котимось ... щурі можливо в них тепер невід'ємний елемент інтер'єру )))) Як висновок ні в якому разі не можу рекомендувати даний залад і навіть можу сказати більше — обходьте його 10ю дорогою. У Львові є багато інших закладів можливо щурів ви там не побачите, але такого хамства і відвертої брехні не побачите (((( дякую ще раз адміністрації за зіпсований настрій.\nБУЛИ СЬОГОДНІ. 07,02,2015р. Їжа не смачна, а по закладу бігала миша. Фуууу. не очікувала в рідному місті таке побачити\nШойно з Криївки. Щур Йосип то капєц)))\nЦе з тих "ЛІПШИХ" ресторанів. Був. Поки по залу ЩУРІ не почали бігати і тусуватися. Прямо над столиками відвідувачів. Було досить "приємне" останнє враження в грудні, коли ми сиділи, а над нашим столиком, нічого не боячись, на камері спостереження втикав щур. Офіціанти спрацювали дуже професійно коли ми почали їх кликати щоб пояснити ситуацію - почали вибачте на слові уй*бувати в іншу сторону. Прийшлося доганяти, щоб хоч спитати чи то нам платити треба, на що вони сказали що "Ну да нада, чувак, ти чо, ти ж тут сидів". Після того як ми покликали адміністратора, з якого толку було небагато доречі, бо він десь хвилину режим "риби" виключити не міг, а просто чєлюстю в холосту стріляв, ми, накінець то, після мого монологу, в кінці кінців дійшли висновку що "Ну, ладно, можете не платити." ШОК і суцільне РОЗЧАРУВАННЯ. Прикро за колись настільки улюблений заклад. І вдвічі прикро за те що туди ходить стільки туристів і жителів міста. Їсти там не раджу словом, хіба як музей ;)\nЗавтра буду у Львові, хочу зайти в Криївку, хоть пива випити з горішками.\nБули вчора!Жахливо!Своїх страв так і не діждались! Нам сказали сідати за грязний не прибраний стіл,сказали зараз прибирують його!Скажіть,це нормально???? Гнила бульба запечена з салом ванючим всю ніч в горлі стояла!!! А вийти простим звідти не змогли основним виходом,а якимось чорним-3 рази кружляли ванючими темними коридорами,поки вибрались з того дєрма!!!Не рекомендую нікому!!!\nЦікавий інтер'єр, їжа смачна, але не сподобалось те, що на вході обов'язково треба пити алкоголь. Такі речі повинні бути на вибір! Може в когось здоров'я не дозволяє, а його примушують. А ще в цоьму закладі ДУЖЕ багато російськомовних відвідувачів!\nХорошее обслуживание,очень вкусная еда, порции большие!!!Одно из лучших мест где можно хорошо покушать украинские блюда.\nПаш, но не обязательно же Вам заказывать целую гору. Можно же и скромно посидеть, насладиться интерьером.\n2009-11-14 21:04:072009-12-06 10:37:572009-12-19 16:36:232009-12-15 00:43:352010-05-25 13:52:532010-06-03 12:56:272010-07-04 11:26:112010-07-14 04:54:512010-07-29 20:25:542010-08-12 19:04:022010-08-19 12:20:072010-08-22 10:35:042010-08-27 13:54:292010-10-27 21:01:322010-12-03 11:45:372010-12-07 13:35:252010-12-17 17:58:472011-01-12 02:21:392011-02-03 19:42:462011-04-02 20:56:362011-04-30 23:32:442011-05-05 18:13:242011-05-05 18:14:592011-05-05 18:21:192011-05-11 10:33:182011-05-23 18:23:212011-07-14 23:25:232011-11-27 15:08:342011-12-23 22:24:082012-06-27 12:33:292012-08-06 15:31:102012-08-08 19:37:162012-08-19 22:49:192012-11-11 17:22:002012-12-31 07:48:162013-04-16 09:52:062013-06-03 08:44:512013-06-10 17:21:532013-06-30 12:44:532013-07-21 18:05:102013-07-29 22:59:382013-09-20 11:43:492013-11-04 18:22:452014-01-01 23:51:452014-01-07 15:24:262014-01-17 15:08:222014-04-01 21:42:492014-04-01 22:01:422014-04-27 00:11:462014-04-30 17:48:562014-06-21 01:34:102014-09-07 13:35:532014-09-09 02:47:352014-09-18 13:18:212014-09-20 20:50:142015-01-07 10:46:562015-01-18 14:28:342015-02-28 19:54:312015-03-09 19:27:202015-05-12 21:41:562015-06-02 17:19:092015-06-02 17:20:342015-06-07 03:23:212015-07-12 21:50:132015-08-12 17:14:462015-09-24 11:39:092016-01-03 15:54:162015-12-04 13:34:142016-01-03 15:55:072016-01-03 15:47:242016-01-03 15:51:172016-02-07 00:03:402016-03-24 18:23:542016-03-27 06:08:152016-03-30 16:37:002016-09-19 14:40:462016-11-02 10:16:482017-05-27 21:41:412017-06-14 20:06:55\nKryyivka ("Underground Bunker")77\nInternational Festival "Fluhery Lvova"\nBatyar Day 2013\nLeopolis Grand Prix 2014\nLviv Fashion Week 2013


Как спасаться от кровососов? - Моя Газета – Хмельницький інформаційний портал\nВ Хмельницькому віншували “Людину року”\nУ п’ятницю секретар міської ради Валерій Лесков взяв участь у врочистій церемонії нагородження номінантів конкурсу ”Людина року-2008”.\nНовий мікрорайон у Хмельницькому\nЗамість частини колишнього військового полігону, переданого військовим відомством міській територіальній громаді, скоро побудують новий мікрорайон. Хоча мікрорайону ще немає, проте вулиці вже отримали милозвучні найменування: Веселкова, Калинова, Затишна…\nПонад 2 мільйони тонн, саме таке навантаження припало на Південно-Західну залізницю у травні\nЗ початку 2009 року на Південно-Західній залізниці поступово почали зростати обсяги вантажної роботи. Так, у травні цього року навантаження на залізниці сягнуло майже 2,4 мільйони тонн, а у січні становило лише 1,1 мільйони тонн.\nСьогодні у Хмельницькому покладали вінки біля Вічного Вогню. Ця акція приурочена Дню Скорботи і вшануванню пам’яті жертв війни в Україні. Пам’ять тих, хто не повернувся з ратного поля, пошанували ветерани та учасники Великої Вітчизняної війни, їхні діти та онуки.\nГромадські організації та політичні партії преміювали органи прокуратури в Хмельницькій області за їх бездіяльність. Посеред білого дня на майданчику біля дитячого світу представники громадських організацій та політичних партій в урочистій формі перерізали червону стрічку, чим розпочали збір коштів на премію прокурорам області.\nСергій Мельник- “День медичного працівника без перебільшення можна назвати всеміським”\n”Від позитивних змін у медицині міста залежить життя і здоров’я хмельничан, благополуччя та впевненість усієї громади” – Наголосив мер Хмельницького Сергій Мельник на урочистостях з нагоди відзначення Дня медичного працівника, які відбулись у міському Будинку культури.\nРобоча група з протидії пияцтву вийшла на полювання\n18 червня члени постійно діючої робочої групи з перевірки дотримання вимог рішення сесії міської ради про посилення профілактичного впливу і протидії пияцтву та алкоголізму серед мешканців Хмельницького вийшли на своє перше чергування.\nМіський комплекс соціальної реабілітації та побутового обслуговування пенсіонерів відзначає своє 20-ліття. Привітав ювілярів заступник міського голови Григорій Давиденко.\nby Редактор 18.06.2009\nВчора у Хмельницькому відбулася презентація станції медичного кисню, придбану для міської лікарні на умовах лізингу. Ця подія приурочена до Дня медичного працівника, який відзначатиметься найближчої неділі.\nЗа період від 11 до 17 червня п. р. комунальні організації міста виконували такі роботи:\nМотор'ролла готує пісню-присвяту відомому телеведучому Ігорю Пелиху\nГурт Мотор’ролла присвятив пісню ”головному галопнику України”, а для самого гурту – просто другові, Ігорю Пелиху. Пісня називається Травень. ”Взагалі-то, вона народилася ще з десять років тому і її написав тодішній чільник Мотор’роли – Сашко Буднецький, розповідає Сергій ”Сєня” Присяжний.\nСБУ подтвердила незаконное прослушивание разговоров заместителя Генерального прокурора Рената Кузьмина, пишет издание Сегодня.\nУ Хмельницькому, триває підготовка до відзначення чергової річниці ухвалення Основного закону України. Керівництвом виконавчого комітету міської ради затверджено відповідний план заходів, який подаємо нижче:


секундоміри: низькі ціни, в наявності на складі, безкоштовна доставка, гарантія 1 рік, сервісне обслуговування. Лабораторне обладнання. Товари номер 11-20 цієї рубрики.\n3 449 грн. | 6 899 руб. | в наявності: 14 штук\n650 грн. | 2 250 руб. | в наявності: 12 штук\n8 000 грн. | 19 999 руб. | в наявності: 32 штуки\n3 465 грн. | 3 960 руб. 3 564 руб. | в наявності: 20 штук\nДопустима похибка за 30 хвилин - ±1,6с.\n2 337 грн. 1 168 грн. | 4 673 руб. 2 337 руб. | в наявності: 20 штук\nСекундомір СОПпр-2а-2-010 (СОПпр2а2010, СОПпр 2а 2 010, СОПпр-2а-2010)\nДопустима похибка за 30 хвилин - ±1,0с.\nСекундомір СОПпр-2а-3-000 (СОПпр2а3000, СОПпр 2а 3 000, СОПпр-2а-3000)\n841 грн. | 3 112 руб. | в наявності: 20 штук


Як зазначалось під час заходу, протягом останніх 10 років про створення електронної системи охорони здоров’я тривали розмови, однак вони були безрезультатними через спроби держави самотужки вирішити цю складну та дороговартісну задачу. Тож, команда міністерства пішла іншим шляхом, запустивши співпрацю з публічною ініціативою, яка складається із представників медичного та ІТ бізнесу, громадських організацій, профільних експертів, науковців та державних органів.\n· безпека, пріоритет захисту медичної інформації;\n· прозорість управління;\n· конкурентність та недискримінаційність доступу для суб’єктів ринку інформаційних технологій;\n· інтероперабельність та використання найкращих світових практик;\n· відкритий код програмного забезпечення;\n· можливість подальшого розширення функціоналу.\nЩоб приєднатись до ініціативи та меморандуму, надішліть листа на адресу [email protected]


Мао Цзедун доклад по теме Физика\nАвтор проекта учитель истории Попер\nПросмотры: 558 Загрузки: 0\nПросмотры: 1453 Загрузки: 7\nВремена года 6 класс презентация\nПросмотры: 783 Загрузки: 1\nИсследовательскую работу выполнил у\nПросмотры: 610 Загрузки: 0\nКапелька жизни Подготовил ученик 3\nAllySlide.com > Физика > Мао Цзедун\nДоклад раскрывает тему "Мао Цзедун".\nМао Цзедун (26 грудня 1893—9 вересня 1976) —Жив в селі Шаошань провінції Хунань, недалеко від столиці провінції, міста Чанша. Китайський політичний лідер і теоретик маоїзму. Мао Цзедун (26 грудня 1893—9 вересня 1976) —Жив в селі Шаошань провінції Хунань, недалеко від столиці провінції, міста Чанша. Китайський політичний лідер і теоретик маоїзму.\nБатько Мао вчився в школі тільки два роки і знав ієрогліфи лише настільки, щоб бути в змозі вести книгу приходів і витрат. Мати Мао була неписьменною жінкою. Вона справила великий вплив на сина, прищеплюючи йому буддистські переконання. У 13 років Мао кинув школу. Причиною цьому став строгий норов вчителя, який застосовував суворі методи виховання і часто бив учнів. Хлопчик повернувся в рідну домівку. Мао Ічан натхненно зустрів повернення сина, сподіваючись, що той стане йому опорою в домашніх справах і веденні господарства. Але його очікування не виправдалися: юний Мао опирався будь-якій фізичній праці і весь вільний час проводив за читанням книг.\nМао пережив особисту втрату: агентам Гоміньдана вдалося схопити його дружину, Ян Кайхуей. Вона була страчена в 1930 р., а дещо пізніше молодший син Мао Аньлун вмирає від дизентерії. Другий його син від Кайхуей, Мао Аньін, загинув в ході Корейської війни. Незабаром після смерті другої дружини Мао починає жити з активісткою Хе Цзиджень. Мао пережив особисту втрату: агентам Гоміньдана вдалося схопити його дружину, Ян Кайхуей. Вона була страчена в 1930 р., а дещо пізніше молодший син Мао Аньлун вмирає від дизентерії. Другий його син від Кайхуей, Мао Аньін, загинув в ході Корейської війни. Незабаром після смерті другої дружини Мао починає жити з активісткою Хе Цзиджень.\nПісля двох важких інфарктів 9 вересня 1976 року на 83-му році життя Мао Цзе-дун помер. На похорони «Великого керманича» прийшло більше мільйона чоловік. Тіло покійного забальзамували за розробленою китайськими ученими методикою і виставили для огляду рік після смерті в спорудженому на площі величезному мавзолеї. На початок 2007 року усипальню Мао відвідало близько 158 млн чоловік. Після двох важких інфарктів 9 вересня 1976 року на 83-му році життя Мао Цзе-дун помер. На похорони «Великого керманича» прийшло більше мільйона чоловік. Тіло покійного забальзамували за розробленою китайськими ученими методикою і виставили для огляду рік після смерті в спорудженому на площі величезному мавзолеї. На початок 2007 року усипальню Мао відвідало близько 158 млн чоловік.


В Італії за добу померли 345 заражених COVID-19 - Korrespondent.net\nВ Італії за добу померли 345 заражених COVID-19\nКорреспондент.net, 17 березня 2020, 21:59\nВ Італії на лікуванні перебувають 26 тисяч пацієнтів\nЗа останню добу зареєстрували 345 нових випадків смерті від коронавірусу і 2989 випадків зараження.\nВ Італії за добу від коронавірусної інфекції померли 345 осіб. Про це повідомляє видання ANSA.\nЗа словами голови служби цивільної оборони Анджело Борреллі, всього в країні через спалах коронавірусу померли понад 2,5 тисячі осіб.\n"За останню добу зареєстрували 345 нових випадків смерті і 2989 випадків зараження. Попереднього дня померли 349 осіб. З початку епідемії від коронавірусу померли 2503 людини", - йдеться в повідомленні.\nВ Італії на лікуванні перебувають 26 062 пацієнти. 2941 пацієнт одужав. Загальна кількість інфікованих людей, включаючи померлих і тих, хто видужав, досягла 31 506 осіб.\nУ мережі з'явилося відео з госпіталю в Мілані, охопленого коронавірусом\nРаніше повідомлялося, що в трьох країнах Європи різко зросла смертність від коронавірусу. За добу від COVID-19 в Італії померли 368 осіб, в Іспанії - 96. У Франції зафіксували 31 смертельний результат.\nТЕГИ: вирусы, Италия, смерть, Вирус, заболевание, болезнь, заболевания


8 січня – Собор Пресвятої Богородиці, День Єфима: обряди, звичаї та прикмети\nЗа звичаєм сьогодні читають змову на щастя!\n8 січня - церковне свято. На наступний день після Різдва Христового Православна церква святкує Собор Пресвятої Богородиці. Відзначається свято давно: офіційне святкування встановили в 681 році, інформує Ukr.Media.\n8 січня Православна церква вихваляє Богоматір, яка народила Спасителя. Собором цей день називають тому, що на відміну від інших свят, присвячених Богородиці - Різдво (21 вересня), Зачаття (22 грудня) або Благовіщення (7 квітня) - 8 січня проводять спільне святкування інших осіб, близьких Ісусу Христу і Діві Марії. Здійснюється пам'ять:\nсвятого Якова - сина від першого шлюбу святого Йосипа і брата Ісуса, який супроводжував Йосипа, Марію і Ісуса, під час втечі в Єгипет.\nТакож 8 січня православні християни згадують священномученика митрополита Сардского Євфима. За народним календарем ця дата отримала назву день Єфима.\nХто такий святий Євфимій?\nЄвфимій проживав у VII-VIII століттях, родом був із малоазійського міста Узара. Чернечий постриг прийняв у юнацькому віці. Коли йому було близько тридцяти років, Євфимія висвятили на митрополита Сардского.\nЗмінювалися правлячі імператори, і кілька разів митрополита засилали на острови, а потім повертали назад. Йому пропонували піти на компроміс з іконоборцями, але Євфимій відповів різкою відмовою, за що піддався жорстоким тортурам (тіло його розтягнули на чотирьох стовпах і били воловими жилами). Від безлічі тілесних ран і перенесених тортур він помер через вісім днів після страти.\nУ кого в будинку є маленькі дітки, на Єфимів день їх треба кілька разів вище голови підняти і потримати, тоді вони виростуть гарні і здорові.\nЯкщо сьогодні до вас випадково хтось в гості завітає, обов'язково ведіть його в будинок, садіть за стіл і почастуйте смакотою, це принесе достаток у родину на весь рік.\nІснує і ряд заборон на день Єфима:\nНе варіть і не їжте кисіль, так можна в будинок небіжчика накликати.\nНе купуйте мотузки, у тих, хто не послухається, в роду з'являться удавленники і повішені.\nНе забудьте сьогодні прочитати змову на щастя\nОсобливо важливим почуттям для будь-якої людини є щастя. Якими б не були люди, ким би вони не працювали і скільки б не мали грошей, бути щасливими в житті мріють усі.\nВ ніч на 8 січня можна провести простий обряд на щасливе життя. Вийдіть на вулицю в 3 години, складіть руки до неба і скажіть: «Ти розкрийся, небо святе, подаруй мені щастя золоте. Скільки на небі ясних зірочок, стільки б мені рабу Божому (ім'я) щасливих слізочок. В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь».\nНародні прикмети 8 січня\nЯкщо 8 січня мороз і сильна завірюха, варто чекати холодне літо.\nВ цей день спостерігають за поведінкою птахів. Якщо галки і ворони безперервно розкричалися, чекайте сильні заметілі і снігопад. А якщо з ранку синички розцвірінькалися, до вечора посилиться мороз.\nТрадиції Прикмети Обряд Свято православне Собор Пресвятої Богородиці\n4 Листопада 2019 06:08


Главная страница » Юридическая энциклопедия (Наследование) » Спадкування за заповітом. Порядок складання та посвідчення заповіту\nЗаповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Щодо обов’язкової частки в Цивільному кодексі України зазначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов’язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.\nЗаповідач має право обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо). Умова, визначена у заповіті, має існувати на час відкриття спадщини. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. Особа, призначена у заповіті, не має права вимагати визнання умови недійсною на тій підставі, що вона не знала про неї, або якщо настання умови від неї не залежало.\nЧинний Цивільний кодекс України передбачає складання заповіту подружжям. Подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.\nЦивільним кодексом України передбачений секретний заповіт. Секретним є заповіт, який посвідчується нотаріусом без ознайомлення з його змістом. Особа, яка склала секретний заповіт, подає його в заклеєному конверті нотаріусові. На конверті має бути підпис заповідача. Нотаріус ставить на конверті свій посвідчувальний напис, скріплює печаткою і в присутності заповідача поміщає його в інший конверт та опечатує. Після смерті заповідача нотаріус призначає день оголошення змісту заповіту. Про день оголошення заповіту він повідомляє членів сім'ї та родичів спадкодавця, якщо їхнє місце проживання йому відоме, або робить про це повідомленім в друкованих засобах масової інформації. У присутності заінтересованих осіб та двох свідків нотаріус відкриває конверт, у якому зберігався заповіт, та оголошує його зміст. Про оголошення заповіту складається протокол, який підписують нотаріус та свідки. У протоколі записується весь зміст заповіту.\nЗаповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених законом. Заповідач також може у будь-який час внести до заповіту зміни.


Вогненна земля в Тихому океані\nПопросимо благословіння небесних заступників нашого міста\nДата: 30 вересня 2008\nПро першу подорож до українців Камчатки\nКамчатка — півострів на північному сході Азії в межах Російської федерації. Омивається на заході Охотським морем, на сході — Тихим океаном і Беринговим морем. Довжина — 1.200 км. Ширина до 450 км. Площа 370 тис. кв. км. Вузьким перешийком (до 100 км) з’єднується з материком…\n«Коротка географічна енциклопедія»\nМісто серед вулканів\nКоли двомоторний Ан-26 відірвався від бетонної смуги аеродрому в Магадані, до мене знову повернулися віра і впевненість у своїх силах. Тричі перехрестившись, я подумки звернувся до Бога: «Господи, допоможи мені пройти і цю дорогу. Будь милосердним до мене, бо я йду до людей не зі злом. Я прагну, щоб вони стали добрішими і ближчими один до одного…»\nЗа минулі роки в різні часи і в різних регіонах колишнього СРСР та України я здійснив 23 піших та лижних походи, з них 18 — одиночних. Ця 24 експедиція теж не буде легкою прогулянкою. Щоправда, цього разу я не планую багатокілометрових складних переходів, але якщо раптом виникне така необхідність, то готовий і до цього, бо в моєму рюкзаку є намет, спальний мішок, карти, компас та інше спорядження.\nНевідомість попереду — одне з найцікавіших людських відчуттів. Принаймні для мене…\nА тимчасом літак вже піднявся над землею і весь Магадан видно, як на долоні. Я багато разів зміряв його ногами і тому без карти легко «впізнаю» всі великі й маленькі вулиці. Блискучими золотими банями світиться новий Свято-Троїцький кафедральний собор, споруджений на місці колишнього Магаданського обкому партії. Колись там була площа Леніна, а тепер — площа Соборна. Неподалік Колимської траси, на сопці Крутій, видніється «Маска Скорботи» — потужний монумент Ернста Неізвєстного пам’яті репресованих у сталінські часи. Ніби іграшковими здаються з висоти великі морські кораблі, що пливуть з Охотського моря в бухту Нагаєва. Саме туди з портів Находка і Ваніно плавучі тюрми-пароплави майже 30 років поспіль регулярно доставляли «ворогів народу» на так звану «перековку», а точніше — для добування на Колимі золота й уранової руди…\nНевдовзі земля зникає за горизонтом, і тепер під крилом нашого літака тільки вода, вода і вода… Але якщо рухатися невпинно по прямій, то навіть найширше море теж, зрештою, має кінець. А де закінчується вода, там обов’язково починається суша…\nЗемля Камчатки сильно відрізняється від території Колими. Там, ніби величезні стада мамонтів, овальні сопки з наїжаченими, ніби щетина, гостроверхими модринами. А тут навпаки: гостроверхі кам’яні гори із засніженими вершинами і біля них внизу — кучеряві листяні ліси. В долинах — прямокутники оброблених полів, сінокоси і на зелених луках, ніби розсипана ряба квасоля, череди корів. А внизу вже й Петропавловськ-Камчатський. Дістаю з планшетки карту і відшукую на ній Авачинську губу. Ось вона, схожа на велику медузу. А на її східному березі майже на 30 кілометрів з півдня на північ тягнеться вузькою різнокольоровою стрічкою Петропавловськ-Камчатський. Навколо нього, ніби величезне намисто з перлин, сліплять очі білосніжні конуси високих вулканів. Відшукую на карті їхні назви: Корякський, Авачинський, Козельський, Вілючинский, Мутновський, Горілий, Опала, Жупановський… Велике місто, в якому майже 200 тисяч жителів, стоїть, ніби гігантський корабель, посеред тих вулканів, які здалеку схожі на гостроверхі евенкійські чуми з голубуватим димком над вершинами.\nДивна картина, ніби декорація до якогось фантастичного кінофільму…\nГеографічна назва «Камчатка» у мене чомусь ніколи не пов’язувалася з вулканами, гейзерами або ведмедями-рибоїдами. Це слово передусім асоціювалося з останнім рядом шкільних парт, на яких сиділи хлопці-другорічники, які вже мали б навчатися у сьомому або восьмому класі, а вони все ще протирали штани у п’ятому. Такі учні — «камчадали», як правило, були високими на зріст, мали міцне здоров’я, курили цигарки і до початку уроків або за перерву вміли дуже швидко списувати домашні завдання у відмінників і хорошистів…\nЯсна річ, що цих «знань» для мене було замало, а тому перед поїздкою на далекий півострів я перечитав багато різної географічної літератури. Навіть розшукав у бібліотеках надзвичайно цікаву книгу учасника Великої Північної експедиції (1733—1743) Степана Крашенинникова під назвою «Описи землі Камчатки». На таємничому півострові майбутній академік-географ прожив серед аборигенного населення майже 4 роки, він пройшов по «вогняній землі» пішки, на лижах і на собачих упряжках понад 5000 кілометрів…\nАле одна справа прочитати про маловідомий край, і зовсім інша — побачити його на власні очі…\nЗустріч з Євгеном Ханіним\nНаш літак приземлився в аеропорту біля районного центру Єлізово, за 30 кілометрів від Петропавловська-Камчатського. Отримавши в багажному відділенні свій рюкзак, піднявся на другий поверх аеровокзалу і довго набирав з телефонів-автоматів кілька номерів, які були в мене в записнику. Але жоден з них не відповідав. Почало сутеніти. Відшукав найдешевший готель і поселився в найдешевший номер: треба було економити кожну копійку, бо попереду ще дуже далека дорога…\nНа другий день історія з телефонними дзвінками повторилася і щоб якось «зачепитися» за когось з керівників української діаспори — поїхав зранку до Петропавловська-Камчатського. Поки автобус неспішно долав дорогу, густий туман швидко й щільно закрив яскраве сонце — враз потемніло. Потім почався сильний вітер з дощем. Різко похолодало. Вийшов на зупинці в центрі міста. Неподалік билися потужні хвилі, але самого океану не було видно через дуже густий туман. Довгенько блукав по вулицях між будинками, аби зустріти когось і розпитати, як добратися до редакції газети «Правда Камчатки». Нарешті побачив хлопця з дівчиною, схожих на закоханих студентів; зайшовши в під’їзд будинку, вони накреслили мені на аркуші паперу план, як дійти до редакції. З тим аркушем, ніби з компасом, я йшов у густому тумані і відшукував вказані орієнтири…\nРізне траплялося зі мною під час далеких мандрівок, але щоби ходити вдень безлюдним містом з папірцем у руці — такого ще не було…\nПоки я пив гарячий чай, головний редактор «Правды Камчатки» Сергій Кашин (до речі, його батьки родом з Луганщини) розшукував голову правління національно-культурної автономії українців Камчатки Віктора Манжоса. Нарешті подав мені телефонну трубку і я почув приємний чоловічий голос:\n— Я зараз у відпустці на Кубані. Зранку їм кавуни, а під вечір п’ю холодне пиво… Вітаю вас з прибуттям на Камчатку і бажаю успіху. Працюватимете з моїм заступником Євгеном Сергійовичем Ханіним. Скучати він вам не дасть. Записуйте його координати…\nІ справді Євген Сергійович Ханін виявився цікавою, енергійною і романтичною людиною. Йому вже пішов сімдесятий рік, а міцний, ніби гарний білий гриб. Тільки в чорному береті. Народився Євген Сергійович у Луганській області, ріс на Донеччині, Тернопільщині і на Львівщині. Мріяв у дитинстві про море і після школи пішов працювати матросом у Чорноморське пароплавство — плавав на кораблях «Георгій Сєдов» і «Адмірал Макаров»… Коли зрозумів остаточно, що море — його стихія, вступив до Вилківського морехідного училища. Як одному з найкращих випускників, Сергію Ханіну екзаменаційна комісія запропонувала престижне направлення — в Одесу на китобійну флотилію «Слава». Але він відмовився, і разом зі своїми друзями поїхав на далеку Камчатку, «щоб побачити світ і пожити серед вулканів». Швидко просувався по службі і в 21 рік став капітаном морського риболовецького траулера «Семипалатинськ», а в 24 Євгена Ханіна призначили капітаном-наставником і капітаном флоту одного з найбільших риболовецьких колгоспів на Камчатці. Це був наймолодший капітан флоту в тодішньому СРСР. І свою відповідність цій посаді наш земляк підтверджував 10 років…\nНині Євген Сергійович очолює Камчатський крайовий комітет профспілок працівників культури і, незважаючи на свій солідний вік, продовжує займатися дельтапланеризмом і підводним плаванням з аквалангом. Крім цього він ще й художник, фотолюбитель, різб’яр по дереву, пише вірші і вміє добре грати на багатьох музичних інструментах. Любить землю. «Я ж українець, а тому не можу жити без саду, городу і квітів, — пояснює причину свого захоплення мій співрозмовник. — На тій земельці мої троє дітей виросли, а тепер і онуків привчаю розуміти й відчувати природу. Дуже жаль, що моєї дружини вже немає. Скільки ми з нею походів зробили по камчатській тайзі! Скільки разів зустрічали разом схід сонця!..»\nУ Євгена Сергійовича Ханіна є ще одне захоплення, точніше — любов. Це — український самодіяльний театр «Мрія», який він організував 10 років тому і керує ним і сьогодні. У тому театрі Євген Сергійович і режисер, і актор, і декоратор. У самодіяльному колективі багато талантів, і коли ставиться п’єса «Назар Стодоля», «Наталка-Полтавка», «Під червоною калиною», «Сім ложок, сім мисок» або інші, на сучасну тематику, у залі для глядачів — жодного порожнього місця. Зайняті навіть ті, де можна стояти, адже тільки в Петропавловську-Камчатському нині проживає понад 20 тисяч наших земляків.\n— Що для вас, Євгене Сергійовичу, Україна з цієї величезної відстані, з цієї неймовірної далини?\nІ чую відповідь:\n— Україна для мене — це моя моральна і духовна основа, це мій життєвий фундамент. А Камчатка — це нове явище для мене, це загадкова територія для пізнання нового світу. Я люблю ризик… Землетруси, цунамі, тайфуни, шторми, тумани, виверження вулканів… Я не просто звик до цих явищ, це стало потребою моєї душі. Це освіжає мене від буденщини. Спокій — не для мене…\nАдмірал Завойко — Герой з України і перший губернатор Камчатки\nЦілу ніч свистів вітер і за вікном крізь густий туман не було видно дерев. Тільки автомашини з ввімкнутими фарами зрідка пропливали по вулиці, ніби якісь підводні чудовиська з вогняними очима. Але Камчатка — примхлива і весела дама водночас, бо вона не терпить одноманітності. Вранці сонце освітило вершини білосніжних вулканів — і вони стали рожевими, ніби їх замість проміння хтось обсипав пір’ям з фламінго. Океан засинів, дерева зазеленіли крізь рештки туману, ніби вимальовувалися під проявником на величезних аркушах кольорового фотопаперу. І люди… Всюди з’явилися люди в яскравому одязі…\n— Нашу екскурсію по Петропавловську-Камчатському, — сказав мій гід Євген Сергійович Ханін, — я розпочну ось з цього пам’ятника, на якому стоять відлиті з бронзи святі апостоли Петро і Павло. Саме їхніми іменами було названо два кораблі Другої Камчатської експедиції під командуванням видатного мореплавця і відкривача нових земель Вітуса Беринга, які пристали до цього берега 17 жовтня 1740 року. Саме той день і вважається днем народження міста Петропавловська-Камчатського. До речі, наше місто простяглося кількома вулицями вздовж узбережжя Авачинської губи майже на 30 кілометрів, оскільки розростатися вшир йому не дають зі східного боку — океан, а із західного — круті гори…\nПроїхавши трохи містом, Євген Сергійович підвів мене до пам’ятника, на якому я прочитав: «Пам’яті загиблих при відбитті англо-французів 24 серпня 1854 року», і сказав:\n— Подивіться, он там, праворуч, братська могила захисників Петропавловська, а ліворуч — братська могила англійських та французьких моряків. Керував обороною губернатор Камчатської області майбутній адмірал Василь Степанович Завойко, ім’ям якого названа вулиця в нашому місті, півострів і селище на ньому та одна з найкрасивіших бухт Авачинської губи.\nПізніше співробітники Камчатського державного об’єднаного музею на моє прохання надали мені різні матеріали, які розповідали про незвичайний шлях цієї людини. Я виписав тоді, зокрема, і такі рядки з автобіографії Василя Степановича Завойка: «Я народився у 1810 році 15 дня липня в Малоросії Полтавської губернії у селі Прохорівка. Батько мій був дуже суворо-строгий, а мати ніжно-лагідна. Вони мали обмежений достаток, і тому я з малих років знаю, що таке нужда…»\nСім’я Завойків жила біля Дніпра і місцеві діти купалися в ньому до холодів. Одного разу Василько заліз у човен, наполовину витягнутий з води, і спробував відштовхнутися від берега. Швидка течія підхопила плоскодонку і понесла вниз все далі й далі від Прохорівки… Подумали, що хлопчик загинув, а він залишився живим: через кілька днів малого мандрівника привів до батьків старий чоловік з придніпровського села, яке було далеко-далеко від Прохорівки…\nПізніше у Василя було ще кілька подібних «експедицій» по Дніпру, але знаючи потяг хлопчика до плавання, його вже не оплакували як загиблого. Переконавшись остаточно, що з сина не вийде ні священик, ні лікар — батько відвіз його у 1819 році в Миколаїв в штурманське училище. Там він і потрапив у свою стихію…\nУ 1821 році Василя Завойка зарахували в гардемарини Чорноморського флоту і вперше відправили в море на бригу «Мінгрелія». Чотири кампанії прослужив на бойових кораблях. І після завершення практичного курсу 25 вересня 1826 року був підвищений у мічмани з призначенням у 14-й флотський екіпаж Балтійського флоту.\nВ 1827 році 17-річний моряк бере участь у Наваринській битві разом з Нахімовим, а потім під його командуванням служить на корветі «Наварин». Невдовзі після отримання звання лейтенанта, Василь Завойко на кораблі «Америка» здійснює кругосвітню подорож, під час якої потрапляє на Камчатку. В 1837 році на корветі «Николай», тепер вже зрілий і досвідчений моряк, вдруге припливає на півострів Камчатка. Його приваблює сувора природа цього незвичайного краю з холодними і гарячими річками, з вогнедишними вулканами і руйнівними землетрусами, з тріскучими зимовими морозами і спекотними літніми днями… Тоді й з’явилася вперше думка про те, щоб залишитися на Далекому Сході і прослужити тут бодай частину свого життя. Мрія збулася. У 1840 році Василь Завойко повінчався в Санкт-Петербурзі з Юлією Врангель. Через кілька місяців вони разом відбули на Далекий Схід. Їхали переважно верхи на конях. Дорога була дуже далека, важка й небезпечна…\nУ різних місцях величезної Російської імперії довелося служити вихідцю з України, але після царського указу 2 грудня 1849 року про створення Камчатської області першим губернатором Камчатки і командуючим Петропавловським портом було призначено капітана 1 рангу Василя Степановича Завойка.\nПро кипучу діяльність начальника Камчатки засвідчують швидке і якісне облаштування Петропавловського порту та зміцнення оборонних споруд берегової артилерії навколо нього. Завдяки енергії Завойка в Петропавловську було збудовано млин, хлібопекарню, ливарний заводик (на ньому відливали навіть дзвони для камчатських церков), лікарню, аптеку, цегельний завод, магазини, пошту і ферму на 200 дійних корів. Щоб служиві військового гарнізону та цивільне населення не хворіли на цингу — В.С.Завойко зобов’язав кожну міську сім’ю висаджувати щовесни не менше 10 пудів картоплі, вирощувати капусту і моркву. Він, як усі його підлеглі, власноручно біля свого будинку розкорчував ліс, перекопав землю і посадив картоплю, капусту і моркву. Старші сини губернатора Завойка теж мали по три грядки, на яких вони саджали, сіяли, пололи і поливали різну городину. Земля давала врожай, і він рятував людей від тяжких недуг і смерті…\nУ 1854 році в Європі розпочалася війна і, щоб послабити вплив Росії в північній частині Тихого океану, Англія і Франція послали з’єднану ескадру кораблів з конкретним бойовим завданням — захопити Петропавловський порт на Камчатці, знищити військовий гарнізон і заволодіти однією з найкращих гаваней світу… Про це губернатору Завойку стало відомо заздалегідь і всю свою кипучу енергію він спрямував на зміцнення передових оборонних рубежів. Працювали всі, крім дітей і тяжкохворих…\nІ ось 18 серпня 1854 року з Тихого океану в Авачинську губу ввійшла англо-французька ескадра з 6 кораблів, озброєних 212 гарматами. На борту в них було 2,5 тисячі моряків та десантних підрозділів. Командував бойовою ескадрою англійський адмірал Девід Прайс, а його заступником був французький контр-адмірал Февріє де-Пуант…\nНа семи батареях Петропавловського порту було тільки 42 гармати, а чисельність гарнізону разом з екіпажами фрегата «Аврора» та військового транспорту «Двіна» — 916 чоловік.\nАнглійські та французькі офіцери уважно розглядали в підзорні труби береги портового містечка, маючи надію побачити білий прапор капітуляції. І раптом перша батарея оборонців, яка стояла на вузькому перешийку невеликого півострова, відкрила вогонь. Залп виявився вдалим — ескадра противника повернула в бік порту, але звідти відкрили вогонь гармати з фрегата «Аврора»…\nАтака з ходу не вийшла. Кораблі відійшли до півострова Крашенинникова і стали на якір. Один з офіцерів англо-французької ескадри зробив у щоденнику такий запис: «Передбачали, що Петропавловськ здасться при перших пострілах, і не розраховували, що він може оборонятися».\nПісля ретельної підготовки 20 серпня розпочався повторний штурм Петропавловська, але після запеклого артилерійського двобою кораблі так і не змогли прорватися до берега. І тільки 24 серпня після жорстокого артилерійського бою з кораблів було висаджено на крутий берег Нікольської сопки майже 900 англійських та французьких десантників. У червоних і синіх мундирах вони вперто лізли на гребінь гори, щоб через нього увірватися в місто. Але губернатор Завойко, який особисто керував боєм, вчасно зрозумів стратегічний задум нападників, і потаємно від ворога зосередив на вершині Нікольської сопки значні сили з моряків і солдатів. Коли англійські та французькі десантники, втративши багато сил, майже видерлися по крутому схилу на вершину гори — звідти вдарили рушничні залпи і кілька сот оборонців пішло в штикову атаку… Крики й хрипіння, дзвін металу й команди, прокльони і стогін...\nАнглійські та французькі десантники, не очікуючи навальної атаки оборонців Петропавловська, бігли й котилися з Нікольської сопки, ламаючи собі шиї, руки і ноги. А з бокових засідок їх поливали свинцем з рушниць мисливці та рибалки…\nПаніка на березі перекинулася і на ескадру: кораблі противника поспішно знімалися з якорів і відходили на рейд. А за ними на ботах і на десантних суднах втікали налягаючи на весла ті, хто лишився живим…\nШестигодинна битва завершилася повною поразкою англо-французів і того ж дня, 27 серпня, ескадра противника залишила Авачинську губу. За цю блискучу перемогу губернатор Петропавловська В.С.Завойко був нагороджений орденом Святого Георгія 3-го ступеня. Отримали високі нагороди та підвищення у званнях і чинах й інші оборонці Петропавловська…\nУ листопаді 1855 року за особливі заслуги в Сибірському краю В.С.Завойка нагороджено ще одним орденом — Святого Володимира 2-го ступеня, а також надано особливі пільги: аренду землі по чину, 1200 карбованців на рік і право проживати там, де забажає…\nВийшовши у відставку у званні адмірала, Завойко повертається на Батьківщину — в Україну. В селі Велика Мечетня він споруджує великий будинок для всієї своєї родини, східці на другий поверх у ньому нагадують корабельні трапи. Старий адмірал сам копав в родючому чорноземі ями для фруктових дерев і сам саджав улюблені яблуні.\nВін кілька разів пробував вирощувати їх і на Камчатці, але там яблуні не приживалися…\nПерший священик Камчатки\nКоли я дізнався про почесного громадянина Петропавловська-Камчатського, настоятеля храму святих апостолів Петра і Павла отця Ярослава, то записав у свій план: «Зустрітися обов’язково!»\nІ нарешті сьогодні разом з Євгеном Сергійовичем Ханіним та активістом української діаспори в Петропавловську-Камчатському Миколою Задніпряним ми поїхали в храм, де отець Ярослав хрестив немовлят, малих дітей, підлітків і дорослих… Кожного з них привела сюди своя життєва дорога. Плач і сльози маленьких дітей. Радість і надія в очах дорослих… Сріблясті блискітки краплин святої води в повітрі і сяйво золотистої ризи на високому священику з чорною бородою та орлиним профілем. Після цього обряду починаємо розмову:\n— Отже Ярославе, яке ваше прізвище в миру? Звідки ви родом? Хто ваші батьки? І як ви потрапили на Камчатку?\n— Оскільки я не монах, то і в мирському, і в церковному житті моє прізвище Левко, а звати — Ярослав Степанович. Родом з села Верхня Стинова Стрийського району Львівської області. Всього, чого я досяг у житті, завдячую Богу і своїм віруючим батькам. На мою радість вони ще живі. Батько Степан Миколайович і тепер потроху допомагає настоятелю в церкві, а мама Ольга Олексіївна здебільшого вдома, бо вона інвалід і їй тяжко ходити. З нашої великої родини вийшло 12 священиків і всі вони пройшли свій тяжкий шлях, бо при комуністах кожен віруючий був людиною третього сорту. Я щасливий від того, що жив і виховувався серед віруючих: з трирічного віку прислужував у вівтарі, роздавав свічки, а коли освоїв азбуку — читав під час богослужіння Книгу діянь Апостолів… У школі навчався на «відмінно». Паралельно із загальноосвітньою закінчив і Республіканську фізико-математичну школу. Займався спортом, бо мріяв стати льотчиком. Але під час армійської служби в радіотехнічних військах зрозумів остаточно, що моє місце не в повітрі, а на землі, бо звідси можна досягти вищого неба, ніж на літаках. Подав документи на вступ до Московської духовної семінарії. Тоді, в 1981 році, і з 158 бажаючих було прийнято на навчання тільки 9 претендентів. У тому списку було й моє прізвище… Оскільки семінарію я закінчив на «відмінно», то мав право без екзаменів йти на навчання в Духовну Академію. Проте вирішив, що вже прийшла пора випробувати себе в ділі. Розподілили мене в Іркутськ. Місто це обжите, воно має глибоке історичне коріння. Службу я правив у кафедральному соборі на березі ріки — красуні Ангари. Але в глибині душі я відчував, що це — не моє місце. Пішов на аудієнцію до тодішнього архієпископа Іркутського й Читинського Хризостома і попросив його: «Владико, дайте мені можливість випробувати свої сили там, де мені буде найважче»… Він пильно подивився на мене і сказав: «Благословляю вас, отче, на Камчатку. Там до 1917 року було 32 церкви, 60 каплиць і 45 церковно-приходських шкіл, а в нинішньому Петропавловську-Камчатську діяла учительська школа і вище початкове училище, вони були організовані при сприянні Православного Камчатського Братства, створеного ще в 1907 році ієромонахом Нестором. Але після революції комуністи всі церкви й каплиці зруйнували, а православних священиків — розстріляли або репресували. На тому далекому півострові вже 68 років не ступала нога православного подвижника. З Божою допомогою протоптуй там перші сліди…»\nНа Камчатку з Іркутська я прилетів 19 листопада 1985 року. На той час у Петропавловську-Камчатському вже була невеличка громада, чоловік з двадцять православних віруючих, які збиралися в малесенькій хатинці, щоб помолитися Богу. Читали Псалтир, Євангеліє… Ці люди стали моєю найстійкішою опорою. Але треба було розширювати географію спілкування з іншими жителями, а робити це було нелегко, адже довжина Камчатського півострова з півночі на південь — 1200 кілометрів. Ширина — до 450 кілометрів. А вся територія Камчатської області становить 472,3 тисячі квадратних кілометрів… Щоб добиратися до найвіддаленіших містечок і селищ, придбав стареньку «Ниву» і вирушав на ній на кілька тижнів у далеку дорогу. Крім купелі, ікони та інших церковних речей взимку клав у багажник їжу, туристичний примус «Шмель», паяльну лампу, солдатський казанок, теплий спальний мішок з оленячого хутра, сокиру, компас, карту… Прилаштовував у салоні між сидіннями лижі. Зупинявся на ніч у тайзі й, розпаливши вогнище в затишному місці, варив куліш з салом або юшку з риби. Милувався білками, які стрибали з дерева на дерево. Спостерігав за дятлами. А потім, розчистивши сніг до землі, вкривав її гілочками з ялин і кинувши зверху шматок старого паруса, розстеляв спальний мішок. Постіль готова. Іноді довго не засинав, бо дивився на зоряне небо і думав про земне життя й інші — космічні світи. Коли мороз сягав за 40 градусів — дерева або крига на річках лопалися, і лісом котилася гучна луна, ніби хтось стріляв з карабіна або рушниці… Ті поїздки по Камчатці й ночівлі під зоряним небом я згадую і тепер, як найщасливіші й найцікавіші у моєму житті.\nЦілих 9 років молодий священик один на весь величезний півострів ніс до людей слово Боже, хрестив їх, сповідував, причащав, вінчав, відспівував покійників, освячував житла… Щомісяця хрещення приймали від 700 до 800 людей різного віку. А в селищі Ключі, яке стоїть біля підніжжя найвищого вулкану Камчатки Ключевської Сопки, він за 2 дні охрестив 1007 немовлят, дітей, підлітків і дорослих. Приходили тоді на хрещення й старі та тяжко хворі, хто відчував: земне життя вже закінчується — і прийшов час збиратися в інший світ… А всього за 22 роки отець Ярослав похрестив понад 110 тисяч людей. Цей період можна назвати наймасовішим хрещенням жителів Камчатки за всі 300 років православ’я на далекому півострові…\nУ 1989 році, отримавши з величезними труднощами в міської влади невеличкий клаптик землі, отець Ярослав разом зі своїми парафіянами розпочав спорудження першого на Камчатці православного храму святих апостолів Петра і Павла. Щоб прискорити будівництво, купив списаний самосвал, сам його відремонтував, сів за кермо — і два з половиною роки, не припиняючи церковної служби, возив бетон, шлакоблоки, цеглу, метал і ліс. Сам завантажував і сам розвантажував будівельні матеріали. Разом з робітниками зварював арматуру, тинькував стіни… Іноді не було жодної копійки, щоб заплатити за машину бетону або за кілька десятків електродів. Але знаходилися люди, які вкладали свої власні кошти в спорудження храму. Хтось оплачував вартість тільки однієї ікони для іконостасу, хтось кілька квадратних метрів підлоги, а один мандрівник з Німеччини запитав у священика: «Скільки коштує рама з вітражем для отого вікна вгорі?» Отець Ярослав назвав суму і той турист з чужої країни дістав гаманця, відрахував потрібну кількість дойчмарок і сказав: «Тепер я знатиму, що на далекій Камчатці біля берега Тихого океану стоїть красива церква, а в ній є і моє вікно, крізь яке з неба йде світло до людей…»\nПерша служба в новому храмі відбулася 6 січня 1992 року — Різдвяна. А на Великдень того ж року перший храм у Петропавловську-Камчатському був названий іменами святих Первоверховних аспостолів Петра і Павла й урочисто освячений у присутності багатьох жителів обласного центру.\nСаме за визначний вклад у духовне відродження Камчатки протоієрею Ярославу Левку в 2000 році місцевою владою було присвоєно звання «Почесний громадянин міста Петропавловська-Камчатського». А жителі півострова обирали його своїм депутатом до Камчатської обласної Думи…\nНині на Камчатці несуть свою службу 22 православних священики, там зареєстровано 46 парафій. Щороку збільшується кількість нових храмів і каплиць у різних містах і селищах півострова: Єлізовому, Усть-Камчатську, Хайрюзовому, Нижньо-Камчатську, Тигілі, Палані, Паратунці… Незабаром у Петропавловську-Камчатському відкриється новий кафедральний собор Святої Живоначальної Трійці. До речі, автор проекту цієї величної споруди наш земляк з Івано-Франківська Олег Лукомський.\n— Отче Ярославе, чи є серед ваших прихожан українці?\n— Є. І їх багато. Україну вони не забувають. Мову свою пам’ятають. Мене, як і моїх земляків, всі ці роки тягне до рідної землі. Коли я вилітаю з Камчатки туди, за Урал, то завжди намагаюся заїхати додому на Львівщину. І якщо побуду два-три дні в Україні, то ніби знову народжуюся на світ…\n— А як ви відновлюєте свої духовні й фізичні сили?\n— Мені в цьому допомагає Бог. Я майже ніколи вранці не снідаю, а вчора не було можливості й пообідати, бо всі 11 годин стояв на ногах у церкві. Було 5 покійників, 3 вінчання і багато хрещень. Їздив у лікарню до тяжко хворих. Господь дає мені сили на все. Але якби раптом сталося чудо і в мене був тиждень вільного часу, то я поїхав би по Камчатці. Я знаю дуже гарні місця. Харіусів наловив би, вогнище запалив, юшку зварив. Сала, як у дитинстві, на прутику підсмажив. Грибів назбирав. Природа — це теж храм, але тільки для тих, хто її розуміє…\n— І останнє запитання: ви щаслива людина чи ні, отче Ярославе?\n— Відчуття щастя — це не постійне явище в людському житті. Але хто має високий духовний рівень, той, на моє переконання, значно щасливіший за того, хто орієнтується тільки на матеріальні цінності. Я віддаю всі свої сили служінню Богу. У мене є дружина, дві доньки і син. Я виховувався і живу серед віруючих людей. В українського філософа Григорія Савича Сковороди є такі слова: «Коли твердо йдеш шляхом, яким почав іти, то, на мою думку, ти щасливий». Мені здається, що це сказано і про мене…\nЗимові запливи Віктора Годлевського\nСеред найвідоміших спортсменів-екстремалів Петропавловська-Камчатського обов’язково називається й прізвище нашого земляка Віктора Годлевського. Його захоплення цікаве тим, що цей високий і міцний чоловік не просто любитель моржування. У нього значно вищий рівень пілотажу, бо Віктор Годлевський — директор Камчатського центру «Зимове марафонське плавання». Як правило, він плаває взимку в крижаній воді значно довше і на більші відстані, ніж інші любителі звичайного моржування. «Заробляю гроші на рекламі, адже посада в мене громадська, а тому за неї не платять жодної копійки», — пояснює жартома наш земляк своє «чемпіонство».\n— Цікаво, а чому ти захопився саме марафонським зимовим плаванням? — запитав у Віктора Годлевського під час нашої зустрічі.\n— Бо відчув, що саме цей своєрідний вид спорту найліпше підтримує і загартовує моє здоров’я. А мій життєвий девіз такий: «Краще я буду допомагати людям, ніж сам буду хворим і чекатиму допомоги від інших». Здоров’я — це така дорога річ, яку неможливо купити ні за які гроші, а тому для його підтримки мені не жаль особистих зусиль…\n— Які були найпам’ятніші зимові запливи?\n— Це, передусім, 85-кілометрова марафонська естафета від бухти Руської вздовж берега нашого півострова до Авачинської бухти (Озерновська коса). У цьому запливі брали участь 10 любителів-спортсменів не тільки з Петропавловська-Камчатського, а й з Києва, Москви, Татарстану… Тоді науковці з Новосибірська, Москви та інших міст Росії проводили медико-біологічні дослідження щодо впливу дуже холодної води на людський організм. Під час того запливу від бухти Руської до Авачинської губи я встановив рекорд — плив у крижаній воді (+1оС) 22 хвилини. До речі, ця естафета тривала безперервно 2 доби. Час від часу ми змінювали один одного і — вперед, вперед і тільки вперед… Були в нас 2 марафонські зимові 18-кілометрові запливи через Авачинську губу від мису Козак до набережної Петропавловська-Камчатського. В останньому з них брали участь 2 жінки. Девіз зимового запливу такий: «Людина здатна на більше, ніж вона знає про це сама!» Ті 18 кілометрів ми подолали за 6 годин — і цей результат занесено в «Книгу рекордів Росії»…\n— А чому ти, Вікторе, поїхав з України на Камчатку?\n— Після закінчення Житомирського культпросвітнього училища я кілька років працював у Радомишлі художнім керівником і директором районного будинку культури. А потім мене запросили працювати інспектором відділу технічного контролю на Житомирську фабрику музичних інструментів. Тоді це підприємство випускало такий чудесний електробаян, який, образно кажучи, заміняв цілий оркестр. Мені страшенно захотілося купити той чарівний інструмент, але щомісячна зарплата в мене була 120 карбованців, а баян коштував аж 1852 карбованці. І в 1981 році я поїхав на Камчатку, щоб заробити грошей на той «оркестр». Їхав сюди на 3 роки, а залишився, мабуть, на все життя. У мене 12 років рибальського стажу. Побував у Сінгапурі, в Перу, на Кубі, в Ірландії, на Фіджі, в Індії, у Ванкувері, в Австралії… Багато разів бував у Японії. Але останні 8 років у море вже не ходжу, роблю тільки зимові марафонські запливи. І тримаюся берега, бо тут — моя сім’я. І робота судовим приставом теж тут…\nШевченкове коріння на Камчатці\nПереглядаючи підшивку місцевої україномовної газети «Батьківщина» (її видає національно-культурна автономія наших земляків), побачив такий заголовок: «Земля поповнилася нащадком великого генія». Ось початок цієї статті, який написала Едіта Познякова — голова Клубу української культури при обласній бібліотеці імені С.П.Крашенинникова, що в Петропавловську-Камчатському.\n«В музеї Шевченка в Україні висить стенд «Велика родина», на якому є всі нащадки великого сина українського народу Тараса Шевченка — поета, художника, мислителя. В рік 190-річчя з дня народження Шевченка «Велика родина» поповнилась.\nВельмишановне панство, прошу знайомитись: Яна Лисенко, вона народилася 31 травня 2004 року в місті Єлізово Камчатської області»…\nДалі Едіта Познякова знайомить читачів газети із генеалогічним деревом великої сім’ї батьків Тараса Григоровича Шевченка, у якій крім нього було ще п’ятеро дітей — Марія, Микита, Катерина, Ярина і Йосип. Так от, саме від Йосипа (Тарасового брата) і тягнеться одна з гілок Шевченківського родоводу, яка розбрунькувалася аж на Камчатці. Батько маленької Яни — офіцер міліції Андрій Лисенко — і є одним з нащадків Тараса Григоровича Шевченка. Про це, зокрема, засвідчують різні документи, які зберігаються в родині Лисенків…\nЯ зателефонував меру міста Єлізово Миколі Михайловичу Піскуну (він теж родом з України) і попросив його допомогти мені зустрітися з сімейством Лисенків для фотозйомки. Але невдовзі вияснилося, що Андрій і його дружина Людмила разом з маленькою донькою Яною полетіли у тривалу відпустку на «материк»…\nКорякське «Менго» Олександра Гіля\nЯкось, повернувшись пізно ввечері в готель, я ввімкнув телевізор і побачив на екрані красиву жінку в корякському національному костюмі, яка чистою українською мовою співала нашу українську пісню «Ой, у гаю при Дунаю…» Хто ця таємнича незнайомка?\n— Це Катя Гіль з ансамблю «Менго», яким керував наш земляк з Харківщини Олександр Гіль — відповів на моє запитання мій незмінний гід Євген Сергійович Ханін. — Олександр Васильович мав звання «Заслужений артист Росії», був почесним громадянином Петропавловська-Камчатського…\n— А чому був?..\n— Бо він трагічно загинув ще в 1988 році, коли йому було тільки сорок п’ять від роду. Поїхав у відпустку до себе в Краснокутськ на Харківщину — і там сталося те, що сталося…\nПізніше я все-таки зібрав у Петропавловську-Камчатському матеріали про Олександра Васильовича Гіля. У Полтаві він закінчив музично-драматичну студію, а після неї, в Москві, відділення балетмейстерів Вищих режисерських курсів Державного Інституту театрального мистецтва. Працював артистом балету Полтавського музично-драматичного театру, в концертно-естрадному бюро міста Цілинограда (нині Астана, столиця Республіки Казахстан)… А потім був випадок, що круто змінив життя Олександра Гіля: у Москві, на огляді художньої самодіяльності, він побачив виступ корякського ансамблю, який виконував танцювальну композицію «Чайки». Це була любов з першого погляду, якій молодий балетмейстер не зрадив до кінця свого життя… Потрясіння від побаченого було настільки глибоким і сильним, що восени того ж 1965 року він прилітає на далеку Камчатку, в Палану (це адміністративний центр Корякського автономного округу), і очолює там ансамбль, точніше групу любителів-танцівників. Стратегічна мета в Олександра Гіля така: треба йти далі — від любительства до професіоналізму. Треба створювати академічну школу корякського національного танцю, якої ніколи не було. Але ж є ще живі ті люди, які зберігають у своїй душі національний дух, а в пам’яті — хоча б окремі елементи давніх танців, уривки пісень і мелодій, древні легенди, казки, і перекази, різні обряди і звичаї, справжній старовинний одяг… Як наполегливий старатель-одиночка промиває водою сотні тонн породи, щоб вилучити з неї золоті самородки, так і Олександр Гіль, зустрічаючись у тайзі на далеких стійбищах з оленярами, мисливцями і рибалками — вибирав з їхніх спогадів про минуле тільки найцінніше: саме той «золотий етнографічний матеріал» і став основою для створення академічної школи танцю цього північного народу. Пізніше багатий досвід Олександра Гіля щодо використання пісенно-танцювального фольклору коряків у створенні сценічних постановок почав використовуватись як еталон для творчого розвитку багатьох національних колективів Крайньої Півночі.\nНовий Корякський національний ансамбль танцю і балету було названо «Менго». Саме таке ім’я, як розповідається у давній легенді, мала красива й мужня дівчина-корячка, яка боролася зі злими силами і палко кохала юнака на цій суворій землі багато-багато років тому. Ця древня напівзабута легенда ожила балетним танцем і стала початком блискучого злету оновленого колективу і його молодого керівника Олександра Гіля. Ось тільки маленька частинка географії тріумфальних виступів ансамблю «Менго»: Хабаровськ, Париж, Владивосток, Бостон, Чита, Москва, Ленінград, Варшава, Нью-Йорк, Софія, Чикаго, Сент-Луїс, Улан-Батор, Детройт… У 1973 році ансамбль «Менго» отримав першу премію і золоту медаль на X Всесвітньому фестивалі молоді й студентів у Берліні…\nОбразно кажучи, ті дорогоцінні спогади, зібрані Олександром Гілем в людській пам’яті по далеких оленярських стійбищах, переплавилися під час танців у золоту нагороду…\nУ 1974 році Корякський національний ансамбль танцю «Менго» стає професійним. Але й це ще не найголовніша вершина. За 13 років своєї наполегливої роботи в ансамблі Олександр Гіль заклав такий міцний фундамент, що й після його трагічної смерті творчий колектив не зупинився і не розвалився… У вересні 1999 року ансамблю «Менго» було присвоєно високе звання — Державного Академічного.\nКілька років тому одна з камчатських газет надрукувала про Олександра Гіля ще й такі рядки: «Він, українець за національністю, заново навчав коряків, ітельменів та чукчів їхньому рідному напівзабутому мистецтву танців. Вже 15 років «Менго» живе без Гіля. Найтяжча втрата не зламала колектив, тому що забути розпочате колись велике діло — було б тяжкою зрадою щодо свого Учителя».\nНу що можна додати до цих рядків?!..\n— Менго! Менго!! Менго!!! Де ти, чарівна дівчино, з далекого минулого?! Чи знаєш ти, що твоє життя продовжується в танцях, які полюбив весь світ?! Озовися! Відгукнися! Подай голос серед високих засніжених гір Камчатки, які дихають вогнем…\n«Тут живуть тільки ті, що не стоять спиною до вітру»\nОскільки голова міської Думи Петропавловськ-Камчатського міського округу Іван Данкулинець є активістом діаспори в цьому обласному центрі, то заступник голови національно-культурної автономії українців Камчатки Євген Ханін дав мені про нього такі дані. Родом з села Бобовище Мукачівського району Закарпатської області. Закінчив історичний факультет та факультет іноземних мов Одеського університету. Роботу в міліції розпочав з дільничного в Приморському районі Одеси. Після навчання в Київській вищій школі міліції — інспектор кримінального розшуку Камчатського обласного управління внутрішніх справ. Далі — заступник і начальник райвідділу в Петропавловську-Камчатському, начальник міського управління та заступник начальника Управління внутрішніх справ Камчатської області. Кілька разів виконував спеціальні завдання в районі бойових дій на Кавказі. Має державні нагороди. Звання — полковник міліції. Двічі обирався депутатом Камчатської обласної Ради народних депутатів. У 2003 році обраний головою міської Думи Петропавловськ-Камчатського міського округу. Якщо цю довгу назву посади замінити на коротку, то вона звучатиме так: мер міста Петропавловська-Камчатського.\nЗустрівшись з Іваном Юрійовичем, я запитав його:\n— Ви вже багато років живите і працюєте на Камчатці. Що вас пов’язує з Україною тепер — через минулі десятиліття і через багато тисяч кілометрів?\n— Час, це те на нашій Землі, що не можна ні прискорити, ні зупинити. Він йде незалежно від наших зусиль. А з відстанню я борюся тим, що майже щороку буваю в Україні. До Москви лечу літаком, а далі, до Львова, їду поїздом. Потім пересідаю на автобус і через гірські перевали по Карпатах — на Міжгір’я, Сваляву, Стрий, Мукачів. А з Мукачева до мого рідного села Бобовище вже рукою подати… Там мої батьки поховані, там мій рідний брат Василь живе, а рідна сестра Марійка тепер у Тячеві. На зупинках виходжу з автобуса і любуюся Карпатами, людьми і моя душа наповнюється відчуттями рідної землі і рідної Батьківщини…\n— А як представлена Україна на Камчатці?\n— Дуже вагомо. Тільки в Петропавловську-Камчатському нині проживає понад 20 тисяч наших земляків. Та ще тисяч 5—6 по області. Для них регулярно видається україномовна газета «Батьківщина». Ми вже випустили перший номер альманаху «Українці на Камчатці». При обласній бібліотеці є літературний клуб імені Івана Франка. Є недільний клас з дворазовими заняттями на тиждень, який веде вчителька Валентина Миколаївна Вишнева. П’ятеро колишніх учнів цього класу тепер навчаються у вищих учбових закладах України. Цей факт став хорошим стимулом для вивчення української мови, літератури й історії нашої країни для інших учнів недільного класу, бо з’явилася перспектива отримати освіту в Україні…\n— Цікаво, а що для вас Україна тоді, коли ви живете тут, на Камчатці, і не можете вибратися в рідні місця?\n— Передусім, це пісні. Я кожного ранку заряджаюся енергією українських пісень. У мене вдома є понад 100 магнітофонних касет і дисків — Ротару, Попович, Зібров, Повалій, Гнатюк… Багато українських книг різних авторів — Коцюбинського, Шевченка, Франка, Лесі Українки, Сковороди, Довженка… Є книги про Запорізьку Січ. Недавно перечитав знову «Історію України» Грушевського, дізнався про невідомі для мене імена в книзі «100 найвидатніших українців». Я не можу жити без України і без українського в собі…\n— Вас, Іване Юрійовичу, і до цього часу притягує Україна. То чим же вас примагнітила Камчатка в молодості? Чим вона тримає тепер?\n— Я полюбив Камчатку тоді, в молодості, за її красу, за те, що вона схожа на Карпати. Я люблю її гори, вулкани, річки, ліси, чисте повітря… Тут є ще й Охотське море і Тихий океан. Я люблю ці хуртовини і ці скажені вітри. Тут довго живуть тільки ті, хто не стоїть спиною до вітру…\n— Ви сказали, що нині на Камчатці постійно проживає понад 25 тисяч наших земляків. А на заробітки сюди їдуть з України?\n— Їдуть. Щороку майже 3 тисячі чоловік. Це добре, що люди можуть заробити тут більш-менш пристойну копійку, щоб прогодувати свої сім’ї. Але в цьому є й інший — негативний бік. Заробітчанство на території іншої країни виробляє рабську психологію. І те, що за останні роки з України виїхало на заробітки в Росію, Іспанію, Польщу, Італію, Португалію та інші країни понад 7 мільйонів чоловіків та жінок — треба однозначно оцінювати, як негативне явище. Коли ж керівництво України створить стільки нових робочих місць що й ці заробітчани повернуться додому — то наша країна почне процвітати. Мені хочеться вірити в це…\nСповідь-монолог Емми Шаповалової\n— Родом я з Щорса Чернігівської області. Моя мама була репресована після війни, а батько згодом одружився на іншій жінці, яка стала для мене злою мачухою. Той тяжкий період мого життя навіть не хочеться згадувати, бо він — як страшний сон, як справжнє пекло…\nМаму випустили з тюрми в 1953 році. Я зустрілася з нею, коли мені вже було 19 років. Але наші шляхи розійшлися… По той бік Уралу — ні в Україні, ні в Білорусії — я так і не прижилася. Поїхала на Далекий Схід, пропрацювала 11 років у Владивостоці в музичній школі. Особисте життя там, на жаль, не склалося… Я чула від людей про таємничу Камчатку, про багатоденні хуртовини, про вулкани і тайфуни, циклони і землетруси на тому далекому півострові. А в мене такий характер: побачу красиву хмару — хочу побувати на ній. Побачу високу гору — хочу піднятися на її вершину… І поїхала я з маленькою донькою на Камчатку. Живу тут вже 35 років. На цій землі зустріла Віктора (він теж родом з України), ми знайшли одне одного. У нього не тільки золоті руки, а й золота душа. Разом землю під сад розкорчовували, разом дачний будиночок збудували, багато різних квітів розвели…\nП’ять років тому моя донька тут, на Камчатці, померла при родах… Якби не Віктор, то я, може, і руки на себе наклала б. У нас з ним спільних дітей немає, але він був для моєї доньки дуже близькою людиною. В нього таке серце…\nТут, на цьому далекому півострові між морем і океаном моя душа знайшла нарешті спокій. Тут люди живуть по-іншому, не так, як на «материку». Тут ніхто нікому нічого не винен. Тут ніхто нікого не чіпає. Тут немає пліток і немає заздрощів. На Камчатці живуть так, як хочуть. Тут незалежні люди…\nЯ не люблю рівнину… Я люблю гори, річки і море. Я люблю дивитися на воду і на вогонь. На небо, на хмари і на зірки… Я з онуком Юрком люблю дивитися на блискучий місяць і на Чумацький Шлях. Я не можу жити без природи. Без землі теж не можу. Я її люблю. Я готова її цілувати. Я відчуваю землю тільки голими руками. Вона зцілює мене…\nРядки із записів — побажань жителям України, зроблені у моєму щоденнику земляками півострова Камчатки\nУкраїна — перша моя батьківщина, де я народився. Це найкрасивіша територія на планеті Земля, де проживає дуже працьовитий і прекрасний народ, у якого, безумовно, велике майбутнє. В це я вірю твердо і без сумніву.\nБажаю процвітання моїй Україні і щастя її народу, частинкою якого є й моя рідня на Закарпатті. Зустрічі з рідними і друзями, побачення з місцями дитинства відновлюють мої сили для роботи в нелегких умовах Камчатки.\nПереконаний, що в майбутньому Україна і Росія, як єдиний слов’янський народ, будуть жити в дружбі. А може і в спільному союзі, бо, на мою думку, тільки разом ми зможемо досягти процвітання…\nголова Петропавловськ-Камчаткої міської Думи.\n12 липня 2007 року\nЯ народився і виріс у селі Переможенці Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Мої батьки і наша родюча й красива земля дали мені все для того, щоб я виріс здоровою і освіченою людиною. За це я буду вдячним батькам і рідному краю до кінця свого життя…\nСюди, на Камчатку, я вперше приїхав 13 лютого 1985 року під час відпустки в гості до моєї рідної сестри Валі. І відтоді «гостюю» вже 22 роки. Перший мій син народився в Україні, а другий — тут, на Камчатці. Не забуваю рідну мову. І вдома (дружина з України), і на роботі розмовляю тільки українською мовою: кому треба — той зрозуміє. А якщо ні, то нехай вивчає українську мову — від цього не збідніє, а навпаки — тільки збагатиться новими знаннями…\nПередаю великий привіт (на жаль, без баночки червоної ікри), моєму брату Василю Задніпряному та його сім’ї. Він живе в Корсунь-Шевченківському. А рідній Україні, як державі, бажаю стабільності. Передусім в економіці та в політиці. Це допоможе вирішити з часом і проблему з українською мовою. А хто не хотітиме вивчати її у своїй країні й надалі або в нього не вистачає на це розуму, присилайте таких до мене на Камчатку — допоможу…\nзаступник генерального директора ТОВ «Дальриббуд»,\nчлен правління національно-культурної автономії українців Камчатки.\nСвіжим вітром з України повіяло на мене під час зустрічі з київським журналістом Миколою Хрієнком. Вже пройшло майже 16 років після розпаду СРСР, а зв’язки між українцями, де б вони не проживали, не обриваються, бо пам’ять про свою історичну батьківщину не замулюється в них забуттям…\nМоя мама Надія Юхимівна Годлевська проживає в селі Зарудинці Ружинського району Житомирської області. Їй вже 74 роки, а вона ще бере на спину мішок з картоплею та одне повне відро в руки і несе врожай з городу на своє подвір’я.\nДай Боже всій Україні такого міцного духовного здоров’я, як у моєї мами, а фізичного, як у мене. У мене й діти дуже кріпкі, бо в них — українське коріння…\nКоли я приїжджаю з Камчатки до своєї мами додому, то допомагаю їй з усіх сил по господарству — город обробити, хату підремонтувати, новий паркан поставити… А під вечір я йду повз березовий гай у поле й милуюся рідною природою, серед якої виріс і бігав босими ногами. Набираю в пригорщу землі і нюхаю її, ніби найпахучішу квітку. У своєму рідному краю я відчуваю запахи землі навіть серед зими, коли вона скута морозом. І в такі хвилини, серед полів і лісів рідної Житомирщини, не втримуюся від радісних почуттів і щасливий кричу: «Я люблю тебе, Україно!!! Ти завжди у моєму серці і в серцях моїх дітей!»\nТакі почуття народжуються тільки на величезних відстанях після довгої розлуки…\nНа Камчатці мене знають передусім як любителя зимового марафонського плавання. Інші наші земляки відомі на півострові за прекрасне виконання пісень, за майстерність золотих рук, за вміння водити в складних умовах кораблі, літаки, вертольоти… Ми, українці, прославляємо нашу Україну і на краю світу, який називається Камчаткою.\nПрости мене, рідна українська земля, що я не завжди з тобою…\nстарший судовий пристав Федеральної служби судових приставів по Камчатській області.\n15 липня 2007 року\nВже 34 роки я живу на Камчатці, а в душі й пам’яті зберігається святе місце для спогадів про своє село Сазонівку на Кіровоградщині, про батьківську хату, про друзів дитинства. І тільки великий-великий чванько може похвалитися тим, що він вже забув рідну мову, Україну і її народ…\nАле мені, як і багатьом тисячам камчатських українців, боляче за те, що робиться сьогодні на моїй історичній батьківщині. Хіба для сварок і політичних сутичок з лайками і мордобоєм у Верховній Раді голосували мої родичі, друзі й знайомі за незалежність? Така «незалежність» народу всієї України не потрібна! Проте я, як і всі мої земляки, котрі знаходяться в Росії, вірю в кращі часи, які в українців ще попереду. Не може бути, щоб така талановита нація жила в злиднях на землях, де найбільші у світі запаси найродючіших чорноземних ґрунтів. Це ж парадокс!\nДобра вам, милі серцю земляки, здоров’я і кращого життя…\nголовний редактор україномовної газети «Батьківщина» і головний редактор обласної газети «Рыбак Камчатки».\n16 липня 2007 року\nЯк швидко летить час! Вже пройшло 48 років відтоді, коли я, молоденький випускник Вилківського морехідного училища (Одеська область), разом з іншими друзями-романтиками вирішив поїхати працювати на далеку Камчатку, щоб побачити описані в книгах Жюль Верна грізні вулкани, подивитися в дорозі на весь Радянський Союз. До Одеси з Ізмаїла пливли Чорним морем на кораблі, а далі, до Москви, і ще далі — аж до Владивостока, поїздом. Дивився у вікно вагона — і ніби переглядав фотознімки в підручнику географії: ріка Волга, Уральські гори, Західний Сибір, могутня тайга в Красноярському краї та в Іркутській області, величезне озеро Байкал, високі сопки в Бурятії, величний Амур і Тихий океан. Потім ще цілий тиждень ми пливли з Владивостока на теплоході Японським і Охотським морем до Петропавловська-Камчатського. Багато світу побачив я й тоді, коли рибалив у різних морях Світового океану. Піднімався на вершини камчатських вулканів, спускався з аквалангом у глибини тихоокеанських бухт, літав на дельтапланах…\nРізне я бачив і різне пережив за ті минулі роки, але Україну, як першу любов, не забув. Зберіг у своїй пам’яті народні пісні, танці, співучу рідну мову… Через кожні 2—3 роки їздив до своєї мами в село Ременів Кам’янсько-Бугського району Львівської області, де вона працювала вчителькою. (Батько мій пропав безвісти на війні). Тепер у мене вже два дорослі сини і дочка. Є шестеро онуків. Обріс я на Камчатці ріднею та друзями, як старий корабель черепашками. А в Україну тягне — і все! Поїхав у 2005 році в село Велика Плавуча Козівського району Тернопільської області — там я в 1945 році пішов у 1 клас. І розшукав мого друга дитинства Женю Баб’яка. Ох і зустріч була! Цілих 60 років не бачилися. А в райцентрі Козова, де я навчався у 8 класі, теж знайшов своїх дорогих друзів — Надю Божик, Женю Мартиневського, Віру Нечай і Степана Твердуна. Передаю їм і Жені Баб’яку найщиріші вітання, а дівчатам — ще й поцілунок…\nМене хвилюють нинішні проблеми України. Але хочеться вірити, що народ, який дав світові Богдана Хмельницького, Тараса Шевченка, Олександра Довженка, Сергія Корольова, Павла Поповича та інших видатних особистостей — подолає внутрішню кризу і створить багату і справді незалежну Україну. За цю ідею поклали голови кращі її сини…\nБажаю всім працьовитим, порядним і чесним моїм землякам миру, щастя, процвітання, радості й достатку. Хай над вами вночі буде зоряне, а вдень — тільки сонячне й безхмарне небо! Хай діти ваші ростуть красивими, як соняшники в цвіту!\nзаступник голови правління національно-культурної автономії українців Камчатки,\nголова Камчатського обкому профспілок працівників культури.\nНа світлинах: Вулкани і море - то герб Камчатської області. Білосніжний вулкан над столицею Камчатки. Почесний громадянин Петропавловська-Камчатського отець Ярослав Левко. Директор Камчатського центру «Зимове марафонське плавання» Віктор Годлевський в снігу. Іван Данкулинець отримує від Едіти Познякової її альманах про українську Камчатку. Камчатські нащадки Кобзаря Андрій, Людмила і маленька Яночка Лисенки.


У найближчі два роки Укрзалізниця отримає 10 тис. нових вантажних вагонів – AgroNews\nУ найближчі два роки Укрзалізниця отримає 10 тис. нових вантажних вагонів\nПротягом 2022-2023 років Укрзалізниця отримає 10 тис. нових вантажних вагонів. Про це повідомляє пресслужба Міністерства інфраструктури України, пише agronews.ua.\nПовідомляється, що, загалом програма оновлення вантажних вагонів передбачає будівництво майже 46 тис. вантажних вагонів до 2028 року. Йдеться про 31,2 тис. піввагонів та 14,6 тис. зерновозів.\n«Завдяки програмі оновлення вантажних вагонів ми плануємо уже протягом 2022/23 років отримати понад 10 тисяч нових, і ще стільки ж — лише за 2024 рік. Загалом же до 2028 року „Укрзалізниця“ планує інвестувати 50 млрд грн у новий вантажний парк, а ще 57 млрд грн планується залучити з допомогою приватних інвесторів», — сказав міністр інфраструктури Олександр Кубраков.\nЗа його словами, для підсилення програми вже у 2022 році спільно з Мінекономіки буде створено умови для державного лізингу, який стане дієвим механізмом гарантування фінансових ризиків виробника та бізнесу з боку держави.\nНа сьогодні парк вантажних вагонів налічує 174 тис. вагонів. 54% парку вантажних вагонів Укрзалізниці, а це майже 100 тис. вагонів, експлуатуються поза межами строку служби, встановленого виробником. Окрім цього, середній вік вагонів значно перевищує допустимі норми. Зокрема, середній вік піввагонів становить 23 роки (при нормі — 22 роки), а середній вік зерновозів — 36 років (при нормі 30 років)», — додав міністр.\nПовідомляється, що запуск програми оновлення вантажних вагонів дозволить зменшити середній вік піввагонів з 23 до 7 років та сформувати в Україні новий інфраструктурний ринок обсягом понад 107 млрд грн.\nНагадаємо, що ДПЗКУ відновлює власне сільськогосподарське виробництво.\nТеги: вантажні вагони, УЗ, укрзалізниця\nTags: вантажні вагони, УЗ, укрзалізниця


Кількість підтверджених випадків Cоvid-19 на Львівщині за добу зросла на 48 – до 137346\nП'ятниця, 25 червня 2021, 09:45\nCтаном на ранок у області зафіксували коронавірус у 137346 осіб, а в Україні інфікувалися 2 232 790 осіб.\nСтаном на сьогодні у Львові та Львівщині підтвердили 137346 випадків інфікування коронавірусом (з них у Львові – 66830), з них 3649 випадків смертельні (з них у Львові – 1780), а 132442 пацієнтів одужали (у Львові – 64445).\nЗагалом в стаціонарах перебуває 49 особи: 45 з них має Covid-19, 6 – у реанімації, 4 людини підключено до апаратів ШВЛ. За останню добу до медзакладів поступило 5 осіб, виписано – 7.\nЗа оперативними даними, за вчора лабораторні центри провели 626 ПЛР-тести, з яких 32 – позитивні. Серед них львів’ян – 12. Залишку проб у холодильнику немає.\nНатомість в Україні зареєстрували 2 232 790 випадків зараження коронавірусом, з них 52 234 людина померла, а 2 160 137 людей – одужали. За добу захворіли на коронавірус 876 осіб.\nУсього в Україні провели 10 759 153 тестування на коронавірусну інфекцію методом ПЛР.


Міністерство фінансів України відповіло на позов Росії\nТетяна|09:44 Мар 05, 2016 |Новости Украины0\nУ лондонський Високий суд міністерством фінансів України було направлено офіційне підтвердження про отримання повідомлення щодо позовної заяви Російської Федерації по тримільярдному боргу. Київ має намір йти до кінця.\nУ російському Мінфіні заявили, що Київ зобов’язаний дати відповідь до 4 березня. В результаті позовні терміни Україні були дотримані, далі Високий суд Лондона може розпочати розгляд справи і призначити дату першого слухання.\nМіністерство Фінансів підтвердило свою позицію: Київ заперечує за всіма пунктами позовної заяви Росії і має намір активно відстоювати свою позицію в суді за допомогою юридичної Фірми Quinn Emanuel Urquhart & Sullivan, яка має міжнародну практику в подібних справах.\nУкраїнська влада маємо намір довести в суді, що кредит в три мільярди доларів — це хабар Кремля поваленому режиму Віктора Януковича в обмін на відмову від євроінтеграції України. Яким чином в Києві збираються це доводити, не уточнюється.\nМосква наполягає, що кредит був оформлений відповідно до міжнародних норм, що підтверджують в МВФ.\nКрім того, Міжнародний валютний фонд заявив, що доля подальших траншей для України повністю в руках української влади, в її здатності «сумлінно» врегулювати боргову суперечку з Росією.


Нацрада оголосила попередження регіональному мовнику через ретрансляцію каналу «Наш» - Детектор медіа.\nТелеканал «МТВплюс» з Запорізької області отримав попередження через ретрансляцію телеканалу «Наш».\nТаке рішення Національна рада з питань телебачення та радіомовлення прийняла на своєму засіданні 11 березня.\nМоніторинг регулятора зафіксував у діяльності телеканалу ТОВ «ТРК «МТВ-ПЛЮС» відступ від програмної концепції. А саме була зменшена частка власного виробництва, розважальних програм, фільмопоказу.\nНатомість в ефірі транслювались лише інформаційно-аналітичні та публіцистичні програми.\nТакож Нацрада зафіксувала ретрансляцію каналу «Наш» (19 годин, 81% від загального обсягу мовлення), яка не передбачена ліцензією. Адже у цій йдеться про ретрансляцію каналу «Сонце».\nПредставник телеканалу зазначив, що подавав заявку до регулятора шодо переоформлення ліцензії, яка не була розглянута у передбачений законом термін. «І якщо термін розгляду порушений, то ми маємо право мовити», – сказав він.\nВтім керівниця юридичного управління Нацради Ганна Літвіщенко ззначила, що компанія подавала заяви щодо ретрансляції NewsOne та каналу «Наш», однак до них були зауваження. «А далі Нацрада зафіксувала самовільну зміну концепції. Жоден закон не надає вам право, попри затримку розгляду заявки регулятором, самовільно змінювати програмну концепцію», – сказала вона.\nТакож голова Нацради Ольга Герасим’юк наголосила: «Ми зафіксували трансляцію двох логотипів «МТВ-плюс» та «Наш». А це порушення».\nТому члени регулятора проголосували за санкцію попередження.\nНагадаємо, у лютому Нацрада призначила перевірку телеканалу «Наш» через ефір з колишнім прем’єр-міністром України Миколою Азаровим.\nНацрада призначила перевірку ТРК «Вінничина» через ознаки ретрансляції каналу «Наш»