Хто голова в сім'ї? Дружина Аксьонова показала свої мільйони\n14 Травень 2017, 13:30\nКримські чиновники, дотримуючись російського законодавства, відзвітували про прибутки за минулий рік. Відомості про матеріальне становище оприлюднив і голова нинішнього уряду Криму Сергій Аксьонов. Але цього разу увагу привернули не його прибутки, а графи, заповнені дружиною кримського прем'єра. Олена Аксьонова задекларувала майже 33 мільйони російських рублів (понад 15 мільйонів гривень), і тепер її можна назвати однією з найбагатших кримчан.\nКопій документів, які чиновники подають за місцем роботи, у відкритому доступі немає. Таким чином, про фінансовий і майновий стан кримських чиновників можна дізнатися тільки з відомостей, які вони самі оприлюднять. Немає повної інформації, наприклад, про їхні рахунки в банках або кредитні зобов'язання. Відсутні в цих відомостях і дані про бізнес-активи членів сімей чиновників.\nНа утриманні у дружини?\nЗгідно з відомостями, які оприлюднив Сергій Аксьонов, його сімейство в своєму розпорядженні має три квартири, низку житлових приміщень, дві земельні ділянки, будинок і автомобіль марки BMW. Уже багато років власником усього майна значиться Олена Аксьонова – дружина кримського прем'єра. А сам він живе на одну зарплату – трохи більш ніж 200 тисяч рублів (понад 90 тисяч гривень) на місяць.\nДо слова, 2015 року Аксьонов своїм указом позбавив себе 50 відсотків зарплати і преміальних, щоб заощадити витрати бюджету. Тоді його зарплата становила 117 тисяч рублів (приблизно 51 тисяча гривень) на місяць. Минулого року, мабуть, ситуація змінилася, і тепер голова підконтрольного Росії уряду Криму отримує повну зарплату з преміями.\nОлена Аксьонова, в свою чергу, окрім численного майна декларує також майже 33 мільйони рублів прибутку за минулий рік.\nДоходи родини Аксьонових за 2015 рік\nДоходи родини Аксьонових за 2016 рік\n«Мені потрібний якийсь бізнес»\nРаніше прибутки сім'ї Аксьонових були куди більш скромними. У декларації Аксьонова за 2011 рік – як кандидата в народні депутати України – значиться, що їхній спільний із дружиною річний прибуток становив один мільйон гривень. За курсом того періоду, це приблизно три мільйони російських рублів.\nАналогічні суми прибутку Олени Аксьонової фігурують і у відомостях про прибутки Аксьонова за 2014 і 2015 роки. А ось минулий рік виявився для дружини очільника кримського уряду куди більш вдалим – її прибутки, порівняно з попередніми, збільшились у 10 разів.\nМи спробували зв'язатися з Оленою Аксьоновою, щоб запитати, яким чином їй вдалося стільки заробити і що саме принесло їй такий прибуток. Однак вона через свою помічницю передала, що не зможе поспілкуватися з нами найближчим часом через зайнятість, але в майбутньому розгляне таку можливість.\nРаніше Олена Аксьонова розповідала кримським журналістам, що ще зі шкільної лави хотіла створити бізнес, щоб забезпечити себе в старості. «План, який у мене всередині був завжди, – це як я буду жити після виходу на пенсію. Я розуміла, що держава не в змозі мене забезпечити. Я не жартую, буквально зі шкільного віку я розуміла, що мені потрібен якийсь бізнес, завдяки якому я зможу існувати нормально, гідно, поважаючи себе. Ніколи не розглядала ні найману працю, ні держслужбу», – говорила вона в інтерв'ю «Евпатория ТВ».\n«Головна лінія – все повісити на дружину»\nДо російської анексії Криму сім'я Аксьонових заробляла на здачі в оренду власного нерухомого майна. Окрім того, Сергій Аксьонов працював у ТОВ «Ескада», яким володіла його теща Людмила Добриня (зараз вона є членом Громадської палати Криму). Фірма займалася роздрібною торгівлею й ресторанною діяльністю. В українському реєстрі вона досі значиться як дійсна, а в російському такої кримської фірми вже немає.\nЗараз Олена Аксьонова позиціонує себе як громадський діяч – очолює громадську організацію «Русское единство», перетворену з колишньої політичної партії Сергія Аксьонова. Також вона володіє декількома кримськими підприємствами, які працюють у сфері нерухомості, торгівлі й виробництва. З нею також пов'язують нову мережу ресторанів, які нещодавно відкрили в Сімферополі й на південному березі Криму.\n2014 року Олені Аксьоновій видали свідоцтво приватного підприємця з видами діяльності «оренда й управління нежитловим майном». Тобто вона продовжує здавати в оренду нерухомість, як і до подій «кримської весни». Але навіть при такому наборі бізнес-активів можливість заробітку в 33 мільйони рублів сумнівна, кажуть громадські активісти.\nЦе бажання хоч щось легалізувати з того, що входить у систему хабарів, награбованого\n«Те, що написано в декларації Аксьонова, – це бажання хоч щось легалізувати з того, що входить у систему хабарів, награбованого й так далі. Олена Аксьонова ніколи нічим не займалася, окрім того, що займалася створенням пам'ятника Катерині в Сімферополі. Більше вона нічим не прославилася й ніякого бізнесу не створила. А в Сергія Аксьонова головна лінія – все повісити на дружину: і власність, і землю, і рублі. А вона нехай тепер звітує, де взяла», – говорить голова російських комуністів у Криму Леонід Грач.\nКолишній радник екс-заступника Аксьонова, кримський громадський активіст Володимир Гарначук впевнений, що декларацію прем'єра мають вивчити антикорупційні відомства.\nДекларація не повна, до неї дуже багато питань має виникнути, зокрема, щодо корупційної складової\n«Як це і належить в традиційній корупційній схемі, дружина є основним бенефіціаром у бізнесі чоловіка. Це й різні об'єкти нерухомості, зокрема, торговий центр «Океан» у центрі Сімферополя, це приватні охоронні підприємства і так далі. І це тільки мала частина прибутків, які вони зобов'язані були декларувати. Тому що свої частки в цих компаніях Олена Аксьонова не назвала. Декларація не повна, до неї дуже багато питань має виникнути, зокрема, щодо корупційної складової», – вважає він.\nСудячи за задекларованим прибутком, сім'ю Аксьонових тепер можна назвати однією з найбагатших у Криму. Вони перевершили творців відомих кримських бізнес-корпорацій, які заробляли свої мільйонні капітали десятиліттями.


Енергокуб, домофонні системи, встановлення домофонів, відеонагляду Хмельницький на 0382.ua\nЕнергокуб, домофонні системи, встановлення домофонів, відеонагляду Хмельницький\nВстановлення IP-домофонів Хмельницький\nВідеоспостереження в під’їзді Хмельницький\nВстановлення відеоспостереження в ліфті Хмельницький\nВідеоспостереження прибудинкової території Хмельницький\nОпис Товари та послуги (4) Відгуки (1) Наше відео (4)\n29000, Хмельницький, 2-а Нова, 69\nНовий підхід - це радує)\nЕнергокуб — змінює ваше уявлення про домофон та контроль доступу до будинку. Енергокуб — компанія, що надає послуги по встановленню та обслуговуванню домофонів, відеоспостереження у Хмельницькому. Все обладнання встановлюємо безкоштовно. Енергокуб встановлює в багатоповерхові житлові будинки: сучасний ІР домофон BAS-IP, який телефонує на смартфон та працює з зашифрованими ключами Mifare, які не копіюються. Додатково в кожен під’їзд встановлюємо 2–4 камери спостереження Dahua: Одна з камер має роздільну здатність 4 Мп , ми в...\nЕнергокуб — змінює ваше уявлення про домофон та контроль доступу до будинку.\nЕнергокуб — компанія, що надає послуги по встановленню та обслуговуванню домофонів, відеоспостереження у Хмельницькому. Все обладнання встановлюємо безкоштовно.\nЕнергокуб встановлює в багатоповерхові житлові будинки:\nсучасний ІР домофон BAS-IP, який телефонує на смартфон та працює з зашифрованими ключами Mifare, які не копіюються.\nДодатково в кожен під’їзд встановлюємо 2–4 камери спостереження Dahua:\nОдна з камер має роздільну здатність 4 Мп , ми встановлюємо її на вхідні двері, щоб вона зафіксувала кожного відвідувача, який заходить у ваш будинок.\nДругу камеру ми встановлюємо на перший поверх, щоб вона перекривала периметр сходів та дверей ліфту.\nТретю камеру ми встановлюємо в ліфтовій кабіні.\nОсобливу увагу, ми приділяємо для четвертої камери Dahua 8Mp, яку ми розміщуємо на фасаді будинку не нижче сьомого поверху. Вона направлена вниз, основне її завдання це відстежувати рух об’єктів на вашій прибудинковій території (автомобілі на стоянці, діти на ігровій площадці). Відео зберігається віддалено на нашому сервері протягом 30 днів.\nУсе обладнання ми встановлюємо безкоштовно, а з мешканцями/ ОСББ/ обслуговуючими компаніями підписуємо договір на обслуговування з абонентською платою від 17.5 грн/міс з квартири.\nЕнергокуб — дає можливість користуватись технологіями, які зроблять ваш дім безпечним, а стреси залиште нам.\nЗамовити розрахунок для свого будинку можна за телефоном\n+38 098 100 30 50


Рецензія на книгу психологічної прози Степана Процюка «Бийся головою до стіни» - Рецензії - Рецензії - Каталог статей - Поліграфічно-видавничий дім «Твердиня»\nРецензія на книгу психологічної прози Степана Процюка «Бийся головою до стіни»\nОлег Соловей (м. Донецьк)\nМ. Уельбек. «Залишатись живим»\nСтепан Процюк продовжує тішити своїх читачів новими творами. Сього разу це дві повісті, об’єднані не лише палітурками, але і вагомими концептами, за посередництва яких письменник успішно витворює химерні візерунки траґікомічних людських узаємнень. Перша повість «Гілочка і Муркотасик», попри те, що є ориґінальним твором, має уважному читачеві про щось нагадати, а саме – про есей «Двадцять чотири ритуальні часточки» (для тих, хто... пережив... кохання), що вперше побачив світ у складі збірки есеїв письменника «Тіні з’являються на світанку» («Твердиня», 2011). Колишня присвята в дужках наразі замінена на жанровий маркер – «Історія одного зречення». Подібного кшталту інтертекстуальність засвідчує інтенції автора не так щодо гри з терплячим і уважним читачем, як до використання чогось на кшталт своєрідного прийому поновлення. Втім, може бути усе й простіше: авторові просто забаглося «дописати» колишній свій текст, схрестивши художній та есеїстичний жанри (що є вже питомою рисою його індивідуального стилю), розставивши по-новому акценти, скореґувавши підтексти; звівши, нарешті, якісь порахунки, максимально відкриваючись назустріч читачеві, – аби він, читач, усе-таки, читав і отримував насолоду, а не ловив принагідних текстових ґав.\nВипадок Процюка, насправді, не такий уже й складний для розуміння. Себто, він анітрохи не є безнадійний. Як на мене, то письменник уже років двадцять пише один і той самий текст, незалежно, чи це доволі давні поезії та поеми, чи, як сьогодні, – повісті й романи. Ніколи, до речі, не пишучи про якихось принагідних і висмоктаних персонажів, а завше і виключно, – тільки про себе рідного, а ще про нас, – його читачів. Останній факт він, здається, не надто й приховує. Зрештою, про це у відкритому етері жанру романізованої біографії повідомляв свого часу формаліст і життєлюб Віктор Петров. Наш сучасник Процюк – також формаліст. Згадка про формалізм викликає до життя поняття про містифікацію, – хоча б у загальних рисах. Підозрюю, Процюкові смакують містифікації; причому, на різних рівнях. Є рівень простий-найпростіший, на якому сам письменник залюбки «здається» на милість читача:\n«– Але ж вас немає! Де ви?\n– Шукайте нас у собі. У ваших love story. У ваших предках і нащадках. У зникненнях і відродженнях.\n– То ви є?\n– Ми є. Ми завжди будемо.\n– Ми – це ви».\nАле є і значно складніші рівні містифікації, про які сьогодні мови не буде. Навіть не питайте, чому. Не буде – і все. Тож, мова вкотре про порожні дзеркала. Але порожні вони не назавше, порожні вони лише до того часу, доки ми впізнаємо себе у цих метафоричних дзеркалах. Художня проза С. Процюка тому і є психологічною, бо цілком природньо й невимушено проростає крізь нього, маючи за вдячний субстрат його душу, його тривожне людське єство. Чогось подібного ніколи й нікому не вдасться випестити у штучних захланних садах фантазії. Повість «Гілочка і Муркотасик» є майже пересічним твором про кохання. Себто, про його остаточну неможливість, як печально сказав би якийсь песиміст; або ж – про його вічну плинність, змінність і поліфонічність, як заперечив би цинік-оптиміст. Говорю «майже», маючи на увазі, що цей конкретний випадок є, можливо, пересічним для письменника С.Процюка, але ж, окрім нього, в сучасній українській літературі є ще, приміром, Люко Дашвар (зі своїм специфічним розумінням найпростіших у світі речей, – таких, як фабула, сюжет, читабельність і адекватність літературного твору), – про це також не слід забувати. В жодному разі, навіть і в тому випадку, якщо мій дискретний читач, подібно до мене, іґнорує сучасні бестселери.\nЦю історію про приреченість чергової «невеличкої драми» на поразку С. Процюк починає без жодних експозицій і прологів. Читач одразу потрапляє у дискурс румовища: «Тебе немає. Ти є, але тебе немає для мене. Нам не суджено бути разом, виховувати діток, разом сповивати в пелюшки маленькі ручки й ніжки народжених від нашої любові». І, хоча оповідач ось так одразу заговорив про потенційних діток і пелюшки, проникливий читач розуміє, в чому найбільша проблема: справа зовсім не в дітках, усе набагато простіше, – до діток оповідач із своєю-не-своєю-жінкою так і не дійшов, бо все закінчилось раніше, ніж він устиг зауважити, а відтак запобігти [логічним] руйнівним процесам. Треба думати, забурення білка в цьому випадку відбулося з максимальною інтенсивністю (пристрастю), а відтак – тривалість біохемічної реакції була коротшою, ніж зазвичай. Зрештою, чоловік, якого обирає жінка, а не він її (саме так відбулося у Костя з Іриною), має бути готовий до найгіршого вже в досить короткий проміжок часу. Принаймні, це засвідчує досвід; про це говорять численні польові дослідження (відбиті, до речі, в художній літературі задовго до народження С. Процюка). Статистика не знає емоцій. Вер Ельснер і далі собі практикує, шукає, живе. А з іншого боку, чоловікам немає на що ображатись, бо це саме вони створили модерну українську жінку (це відбулося давно, ще в другій декаді минулого століття), суттєво збільшивши при цьому кількість своїх сексуальних зв’язків упродовж одного середньостатистичного життя. Звісно, ми зовсім не звірі. Тому нам багнеться кохання не лише наприкінці зими, але також улітку. Більшість із нас цікавить не сама по собі самиця, але й ритуал, – із його хоча б мінімальною куртуазністю, терпким фаталізмом і шоколядним присмаком гріха. Пам’ятаючи завше про гріх перелюбу (Кость устиг розлучитися з байдужою до нього дружиною, від якої має сина, а от Ірина є жінкою в шлюбі й має, до того ж, доньку), модерна людина завше знаходить собі виправдання. Зрозуміло, що кожна жива людина чи не найбільше прагне тепла (а не лише вологих від пристрасти простирадл), то чи Бог не розуміє сього? Звичайно, розуміє. А значить, – вибачить. Бо не штамп у паспорті визначає людську природу, із нею все значно складніше. І немає вдячнішої теми для письменника минулого, сучасного чи майбутнього, позаяк ця простенька тема є невичерпна. Та й читачеві завше буває цікаво: чим це у них завершиться, у персонажів? Хоча сам читач усе знає, бо він так само є неабияким персонажем на шахівниці життя.\nПроцюк, як письменник експресіоністичної парадиґми (на стильовій домінанті письменника наполегливо й слушно акцентує читацьку увагу автор післямови Богдан Пастух), уникає банальности в зображенні конкретної чітко прописаної історії кохання. Він зазіхає на масштабність авторського бачення. Саме так, у маленькій і схематично-неживій повістині, – вчинено замах на масштабний дискурс, присвячений метафізиці нелюбові. Про це письменник повідомляє наприкінці твору, остаточно позбуваючись алеґоризму, хоча ще раз, востаннє, вказує адресатів повідомлення, – Костя й Ірину, аби тут же вийти у відкритий етер, ніби не довіряючи захланному читачеві, якому ще й сьогодні потрібні безпосередні складники літератури, як от – зав’язка, розв’язка, сюжетні перипетії, стогони героїні й рипіння готельного ліжка: «Ти смішний, чоловіче, разом зі своїм трагіфарсом. Ти смішна, жінко, разом зі своїми інтрижками. Ви смішні обоє, чоловіче й жінко, разом із вашими претензіями. Вашою нарцисичною дитинністю. Вашими неврозами, що нікуди не зникли. Але тепер кожен із вас боротиметься з ними поодинці». Все, крапка; герої повернулися до свого попереднього стану, до своєї звичної самотности (незалежно від наявности штампу в паспорті), але з гіркуватим досвідом поразки. То, виходить, що початок завше щасливіший за кінець? Хоча і початок був нещасливим і у своєму нещасті Кость також не виглядає унікальним, – він такий, як усі, анітрохи не індивідуалізований (як і належить експресіоністичному персонажеві): «Усе починалося з самотності. Можна багато просторікувати про особливості характеру чи виховання, але самотність – це невблаганний жереб. Хіба Кость хотів би добровільно носити на своїх плечах цей тягар? Нізащо! Ще коли він жив із дружиною, то почував себе, наче якийсь робінзон крузо на острові. Довгі осінні вечори (куди подіти свою меланхолію; може, хтось захоче її купити?...), бадьорі літні ранки (але не для нього), скромні весняні сподівання (для тих, що люблять) і важка зимова туга (навіть не тямив, за чим сумує). Робота. Дім. Робота. Іноді корпоративні вечірки з їхніми поверховими веселощами».\nПроцюк, поза сумнівом, – жорстокий автор. Він пише для дорослих людей. Він у жодному разі не лікар, не дипломований шарлатан, він просто поруч, якщо вам це потрібно. І навіть, якщо не потрібно, він все одно повідомить про метафізичне румовище, з якого вирватись мало кому пощастило й ще менше кому пощастить. Просто існує деяка правда про людську природу. Її можна не помічати, але зректися її не можна. Вийти за межі людської природи вдається хіба що святим. Час від часу, здається, що всю цю прикрість спроможні здолати поодинокі безумці, причетні до творчости. Але, хтозна, як воно є насправді у тих, хто із власного болю шліфує для нас шедеври. Їхні історії найчастіше бувають траґічні, тож не варто їм заздрити. А що Кость? Як почувається у своїй самотності серед людського тирлиська? На жаль, він звичайна людина, – себто, носій стандартних реакцій на світ і оточення: «Він шалено заздрив. Не багатству, не славі. Начхати. У могилу не візьмеш нічого. Кость заздрив чужому щастю. Йому було важко дивитися на тих, що цілуються. Обнімаються. Пестяться». А відтак: «Пішов від дружини так, наче вони не жили разом кілька літ. Навіть не було аґресії чи ворожнечі. Байдуже були разом. Байдуже і розійшлися. Відтоді Кость назавжди втямив, що таке крихкість. Це коли ти лягаєш спати здоровим, а прокидаєшся наступного ранку хворим. Це коли речі, до купівлі яких докладалося скільки (стільки? – О. С.) зусиль, стають непотрібними. Це коли людина, з якою ти проводив дні і ночі, моментально стає тобі чужою. Це коли твої звички раптом кудись щезають. Їх замінюють інші. Це коли твої друзі, з якими колись було стільки перемовлено й пережито, стають нерідними й малозрозумілими. Це коли час розтягується, як використаний презерватив, а тебе провідують думки про самогубство. Це коли змінюється твоя смішна стара шкіра». Додам, що Костеві в цій повісті – 43 роки, а Ірині – 25. Цілком прийнятна різниця у віці, навіть комфортна. Тим часом Кость ішов на перше побачення з Іриною, після її телефонного освідчення в коханні, почуваючи «якусь порожнечу, без спадів і підйомів». А от Ірина почувалася зовсім інакше і, «здавалося, зовсім не хвилювалася». Процюк, повторюся, – жорстокий у ставленні до персонажів. Зрештою, вирішуйте самі. За два дні після першої зустрічі герої зустрілися знову. І, вкотре, на вимогу Ірини: «В офісі знову не було нікого. Надворі – січневий мороз. Вони роздяглися. Кость запам’ятав цей інтим на все життя. Її тіло було худеньким і холодним. Особливо руки. Зрештою, його руки теж нагадували шмат льоду. Його скарб ніяк не хотів підніматися. Така дивна вередливість була знайома Костеві, але траплялася рідко». Зрештою, сього разу жінка виявилася поблажливою й терплячою, навіть незважаючи на купу суттєвих нюансів: «Іра лежала на животі. Нарешті він увійшов у неї. Небо не перевернулося. Не задрижала земля. Через хвилину його розтривожене сім’я оприскувало її худенькі плечі». Чи не надто дивними є ці двоє? Придивімось лишень уважніше: «Часто, коли ми прощалися, то ставали на коліна. Обоє. Бо кожна зустріч може виявитися останньою. Бо пам’ять про ритуал сильніша від ритуалу». Оповідач не повідомляє нам, хто з двох був схильний до ритуалу й схиляв до сього партнера, але підозрюю, що ритуалами цікавився саме Кость. Бо Ірина в усіх епізодах виглядає цілком тверезою жіночкою («Муркотику, якби ти десь побачив мене з моїм благовірним, ні на що не реагуй. У нього має бути ілюзія, що в нас усе добре»; «Ох, Муркотастику, мені однаково. Краще кохай мене зараз. А про це ми подумаємо завтра...»). А ось оповідач Кость: «Не знаю, Гілочко, чи ми так молилися одне до одного, чи одне на одного. Може, до нашого ритуалу колінопоклоніння була домішана якась театралізація? Не знаю, вистава закінчилася. Я важко опускався на коліна. А ти легше, граційніше. Ти ставала на коліна, як юна лань. <...> Ми ставали на коліна, не говорячи нічого. Цілувалися. І ти йшла». Зрештою, так і є, – це стосовно підозрілого ритуалу. В серії взаємних звинувачень чуємо, як Ірина говорить: «А ти, Муркотастику, завжди силуєш мене до ритуалізації. Ти передзвонюєш два рази після зустрічі, тричі кажеш мені: "Па-па", чотири хвилини колінкуєш разом зі мною – і я не смію встати першою, порушивши тишу твого ритуалу».\nА тим часом із заробітків повернувся Дмитро, чоловік Гілочки. На цьому історія цієї дискретної любови добігає кінця: «Усе на світі колись починається, щоб завершитися», – філософствує оповідач і має незаперечну рацію. Втім, сам переживає цей логічний кінець не без проблем: «Тільки тиша й темінь огортає твою малосімейку, Костю. Ти лежиш, як стара потріскана колода – і не бачиш жодних перспектив у майбутньому. <...> Тиша, темінь і крила подвійної зради твоєї дорогої Гілочки». (Наративне вирішення повісти полягає в тому, що С.Процюк користується двома формами нарації, – від першої особи (оповідь безпосереднього учасника подій, яким наразі є Кость) і від третьої особи (говорить усезнаючий автор). Зазвичай наратори чергуються, але іноді присутнить поруч у одному розділі). Тож, автор повідомляє, додаючи принагідні «есеїстичні» коментарі: «Цього дня він нап’ялив на себе блазенський ковпак і пішов бухати. <...> Зірвав із себе ковпак і товкся головою об асфальт. Плакав і верещав, що хоче померти. <...> Той, хто замикає наші душі, насправді проводив сьогодні, спеціально для Костя, важливий психотерапевтичний сеанс. Його сенс полягав у звільненні від ілюзій. Усіх». А Кость нав’язливо придивлявся до щасливих, на його думку, людей. Він не може збагнути, чому у нього так не виходить: «Зате Кость часто міркував про щасливих, особливо, коли бачив закоханих. Вони вільно походжали вулицями, тулилися одне до одного. Їм було добре – і Костя пронизувала погана заздрість. Він ніколи раніше не думав, що здатний на таке. Який парадокс! Адже заздрити чиємусь коханню можуть або старці або імпотенти. Він не належав ні до одних, ні до других. Крім того любив сам. Звідки ж тоді ці важкі заздрощі? Від передчуття безперспективності стосунків з Ірою? Від хапливої краденої любові? Треба од усіх ховатися, удавати, що нічого такого немає, що ви подумали, ми лише друзі, перейняті однією справою». Стосунки Костя й Ірини завершуються взаємними звинуваченнями, відразливими сценами сварок і повним нерозумінням одне одного: «Якась важка чорна енергія зводила все нанівець. Вони не слухали одне одного, виливаючи кожен своє». Не забарилося й відчуття приниження, його фіксує принаймні Кость. Із Ірою, якої з успіхом вистачало й на чоловіка Дмитра, й на Костя, – ситуація дещо інша. Її дратує максималізм (або ж еґоїзм) Костя. Згадуючи про власного чоловіка, Ірина виголошує достатньо промовисті для розумінні її психології речі: «Він теж потребує ласки, він самотній і нещасний, ви, чоловіки, ніколи не зрозумієте тягаря жіночої добросердності, мені нічого не станеться, якщо я розсуну ноги для нього, мого тіла вистачить на вас обох, коли треба, то й на чотирьох вистачить, але я все одно люблю тебе, Костику, можна спати з цілим батальйоном, а любити тільки тебе, шкода, що ти цього не розумієш, і не розумів ніколи, бо ваш чоловічий егоїзм безмежний, кожен із вас – лише хлопчик, який потребує ласки Великої Матері й маленької сперможерки...». Врешті-решт ці двоє дійшли до повного вичерпання своїх стосунків: «Кость з’їв Ірину печінку. Іра закусила його серцем. Вони спали під ковдрою власних секрецій, постеливши на споді жаль і образу. Кохатися не хотілося. Не хотілося сперечатися. Сваритися. Вони дихали лише за звичкою. Механічно». Але спроба разом випити чаю в каварні таки знову закінчується бурхливою сваркою. Читач розуміє, що кохання уже полишило цих людей, а вони ніяк не хочуть визнати очевидний факт. «Вони виглядали, як суцільне посміховисько. Як пародія на андрогіна. Як зойк нездійсненої мрії», – коментує цю сцену автор. І все виглядає так, ніби хтось (можливо, це «той, хто замикає душі») щедро видає нам набої для розстрілу, а далі ми вже самостійно та з неабияким ентузіязмом винищуємо один одного, відстрілюючи передовсім найрідніших і найдорожчих для нас людей, чужих залишаючи неушкодженими.\nЯ свідомо не буду тут говорити про кілька прозорих символістичних сцен, що були ретельно прописані письменником іще в есеїстичному варіянті сього твору. Якщо в есеї, ці сцени ще «працювали», то в повісті все виглядає дещо інакше. Вважаю їх зайвими в творі художньому, – зайвими, як у сенсі читабельности, так і в розумінні расової чистоти експресіоністичного стилю й світогляду. Символізм у художній прозі давно вже помер. Здається, його закопав іще Василь Стефаник. Не говорячи про Володимира Винниченка. Втім, хитання між цими двома парадиґмами – це також фірмова фішка С. Процюка, до якої можна ставитися по-різному. Підозрюю, хтось може мати зовсім інший погляд на речі. І це – нормально. Не надто переконливою, як на мене, видається і сцена в ванній кімнаті, що є перенасичена суїцидальними інтенціями («Цей світ не створений для кохання й щастя. <...> Він – справжнє втілення поразки. Він у своєму житті нічого не досягнув. Його найзаповітніша мрія – жити з коханою жінкою. Не склалося. Він не знає, хто в цьому винен. Кость почав готуватися. Йому не хотілося жити. Він набрав повну ванну води. Приготував гострі леза. Записок не писав»), а між тим у підсумку маємо «відродження» героя й суцільне торжество вітаїзму. Можна погодитись із тим, що не всі ріжуть вени, навіть приготувавши леза й наповнивши ванну гарячою водою. Думаю, більшість із потенційних самогубців таки вчасно зупиняться. Але у випадку з Костем письменник мав би пояснити, чому він не наважився піти з життя, яке йому ґрунтовно остогиділо. Якщо все аж настільки у нього погано. Натомість, дізнаємось, що «Кость відчув, як кудись відпливає розпач, а тіло наповнюється спокоєм і умиротвореністю. Захована частинка Костя, що дрімала всі ці роки, нарешті проткнулася із старого тіла гілками сосни». Чому саме гілками сосни, запитаєте? А тому, що Кость, замисливши перерізати вени, все-таки, не забув додати до води хвойного екстракту. Хтозна, можливо, і так буває. Так само проблематично виглядає і сцена з повією. Це явно не шлях такого персонажа, як Кость. Утім, можливо, це є відгомін згаданих символістичних ескапад письменника, який повідомляє, що в той час, як Кость із величезними труднощами давав собі раду з повією, «Іра якраз отримувала черговий оргазм від нелюбого». От лише із орґазмами в Ірини не все так просто, як представляється Костеві або всезнаючому авторові. Є одна дуже промовиста сцена, пов’язана з цим. Ірина довго не може сягнути орґазму під час чергової близькости й висловлює Костеві свої претензії в досить різкій формі. Виглядає це трохи дико. Але й це ще не все. Досягнувши нарешті орґазму, жінка засміялася й сказала: «Тепер я можу зі спокійним серцем іти до праці!». Уявили, яке диво втратить невдовзі Кость? Утім, давно відомо, що кохають не лише бездоганних, – кохають різних, кохають навіть рідкісних чудовиськ, – на те й життя, і все це по-людськи, занадто по-людськи.\nВ останній ритуальній сцені цієї повісти є щось глибоко куртуазне (явно не з нашого повсякдення), щось християнське і, водночас, достатньо порочне, – з потужним ефектом дегуманізації. Це, коли колишні закохані, які вже встигли пройти кілька стадій взаємної ненависти, стають на коліна, тримаючись за руки та дивлячись один на одного. Це, мабуть, красиво. Але чи переконливо? І де, в такому разі, та межа театральности й фальшу, яку людина переступити нарешті не годна? Життя, як мені здається, набагато простіше за ритуальний танок, що його люди влаштовують, сподіваючись на вдячного глядача. Аж раптом, не чуючи оплесків, із подивом зауважують, що нікого поруч немає, що заля давно спорожніла, і всі вже сидять удома в своїх комунальних квартирах. Тож, чи направду письменник упевнений, що «холодна кров ритуалу» притлумлює біль, чи це він отак жартує? Варто придивитися до цих імперативних побажань пильніше:\n– Вибач мені, Гілочко.\n– І ти вибач мені, Муркотастику.\n– І вдруге!\n– І вдруге...\n– І втретє!\n– І втретє...\nПісля цієї цитати кожному вільно загадати й своє, не таке вже й далеке минуле, не таке уже й віддалене майбутнє. На щастя, більшість таких колишніх закоханих невдовзі знаходять наступні свої кохання, й життя триває далі, то сповільнюючи свій біг на рівнині, то вкотре набираючи швидкости на крутих поворотах. І так день за днем, рік за роком, – з нудотного минулого до ще більш передбачуваного майбутнього. І нічого ніколи насправді нового, – лише одвічне румовище і ритуальність, яку забезпечує пам’ять про печерне дитинство людини. Можливо, хто-небудь уже й забув, якими були найдавніші малюнки людини, що конкретно вона зображувала на стінах печери при світлі вогнища? Ну, то я нагадаю: на перших людських малюнках зображені ведмідь і жіночий статевий орґан [піхва]. Швидше за все, їх не просто так малювали; треба думати, їм поклонялися. (За кілька тисяч років не так вже й багато змінилося. Принаймні, піхва лишилась на своєму одвічному місці, з нею і досі ще все гаразд, вона актуальна; можливо навіть актуальна, як ніколи раніше; їй продовжують поклонятися й приносити жертви). Еволюція і проґрес – це два безсмертні симулякри, які лише й спроможні культивувати ліберали. «Лібералізмові бракувало стилю», – писав у романі «Доктор Серафікус» В. Домонтович, і з ним складно не погодитись.\nПисьменник С. Процюк – один із найпомітніших «мізантропів» у сучасній українській літературі, – пропонує критикам черговий удячний матеріял для їх розкішного собачого бенкету, – аби лише мали бажання розважитись. Природа згаданої «мізантропії» представляється мені не чим-небудь іншим, як авторською відвертістю, скерованою на пошуки любови, до якої Процюк ішов не один рік і, врешті, сьогодні наблизився до так званої точки неповернення (Утім, він давно вже й доволі густо цяткує художню прозу власною психоісторією, – було б лише кому її читати, розуміти, коментувати). Про що, зокрема, може сиґналізувати його есей, надрукований іще у листопадово-грудневому числі «Кур’єру Кривбасу» за 2010-й рік, – «Тіні з’являються на світанку», а пізніше передрукований у книзі есеїв із однойменною назвою. Не знаю, наскільки усвідомлено це відбувається, але виглядає так, що цей есей, як і кілька інших із цієї збірки, підкинуті читачеві з метою полегшити прочитання повісти «Бийся головою до стіни».\nБільшість людей прочитає цей текст, звернувши увагу на вкотре присутній і дещо навіть нав’язливий авторський психоаналіз; на всі ці, оперті на Ялома й Горні, припущення й висновки письменника, але варто також пильніше вчитатись у абзаци, присвячені болючому самоаналізу письменника. А він, чим далі, тим глибше й відвертіше, розкриває читачеві власну психоісторію, – непросту, часом навіть занадто надривну та хворобливу; він ніби підказує: спробуйте читати мої романи крізь призму моєї власної психоісторії чи пак, – психографії, як воліє говорити автор. Зрештою, після виходу в світ роману про В.Винниченка він почав про це говорити навіть у інтерв’ю. До цієї повісти С. Процюк, треба думати, йшов не один десяток років, долаючи сумніви, винищуючи власні невротичні стани, – спочатку, можливо, хибним інтуїтивним шляхом, а потім і використовуючи майже наукову методологію. Що з того вийшло, і на якому етапі боротьби із собою перебуває нині письменник, – судити виключно читачеві.\nБатько рахує зрубані дерева, а син учиться добирати синоніми, бо перед лицем родинного тирана почав затинатися. («Батьки жили у Богом забутому селі, де тато знайшов роботу рахівника зрубаних дерев. Це теж було символічно...»). Й лише мати одвічно плаче, не маючи сили змінити таке життя, – своє і своєї дитини. Кумедна історія, чи не так, читачу? Історія для критика-оптиміста, який укотре поскаржиться на код нещастя, яким ніби-то так глибоко вражена вітчизняна проза. Можливо, і вражена, не сперечатимусь; якщо національну історію не можна читати без брому, то з якого ж дива національна література має виглядати коміксом? І, як на мене, то відвертість, із якою письменник писав цей твір, виказує в ньому іманентну й орґанічну европейськість, не інакше. Так відверто міг писати колись М. Хвильовий; таким був Григір Тютюнник («В сутінки», «Климко», «Перед грозою» й ін.); так оголеним нервом бився у своїй київській, а потім і таборовій поезії й прозі (на яку, на жаль, ще й сьогодні ніхто не звертає увагу) Василь Стус. Так різав душу власними сторінками Олесь Ульяненко. І жоден із них не прищеплював читачеві побутове щастя, бодай миттєве його відчуття, – навіть не намагався цього робити. Попри всі розмови про романтику вітаїзму, загірню комуну й голубину книгу поезії, які невтомно провадив згаданий тут Хвильовий.\nПродовжуючи мову про контекст, у якому одразу по видруку опинилася повість, можна лише уявити, наскільки непросто буде цій невеселій автобіографічній повісті С.Процюка. А вся ця дискотека уможливлюється тим, що вітчизняні критики часто бувають людьми випадковими, в кращому разі, – заробітчанами. Їм лише, – «аби книжка», а до неї, бажано, – комфортний ґонорар. На цьому нехитрий пазл зазвичай і складається. Простіше говорячи, вони не знають матеріяльної частини, тобто мало читають, не знайомі з історією української та світової літератури, а відтак, іще менш розуміють, навіть щось там почитавши. Не впевнений, що всі вони вчасно ознайомились із керівництвом для поетів-початківців Мішеля Уельбека «Залишатись живим» (1991). Цей текст нібито адресований поетам, але насправді – всім, хто зібрався вийти на люди із власним художнім текстом, написаним у будь-якому жанрі. Коротше кажучи, читачу, аби розуміти таких письменників, як Степан Процюк, треба радше бути поетом або клієнтом психлікарні, ніж журналістом або академіком.\nПовість починається в дусі французької екзистенційної прози – скупо, ощадливо та майже аскетично: «Свирид їхав на могилу матері. Листопадило. На невеликому сільському кладовищі не було нікого. Він засвітив свічку (герой Альбера Камю запалив би, звісно, сиґарету, але Камю – атеїст, звідси й відмінність. – О. С.). Помолився. Потім погладив уже вибляклого під дощем хреста, мовби пестив чорно-сиве волосся мами». Батько героя, якого так чимало буде надалі в цій повісті, був іще живий, але перебував у лікарні: «Прийшов до батьківської хати. Тато лежав у лікарні. Усе дихало запустінням. Свирид сидів довго. Тягар спогадів припинав до крісла. Потім почав переглядати деякі старі речі. Ось мамин одяг, уже непотрібний, зайвий... Згадав, що мамі колись треба було купити зимове пальто. Його купили – і тоді воно ожило. А зараз пальто померло разом із матір’ю, бо його ніхто не одягає». Перед нами – психологічно складний і безрадісно-затяжний період у житті персонажа. Попри те, що суто хронологічно це лише незначний відтинок його життя. Читач, що вже знайомий із есеями С. Процюка, дуже добре розуміється на автобіографічному контексті цієї повісти, відтак йому має бути доволі незатишно й навіть зимно. Позаяк, хай навіть несвідомо, тобто порушуючи всі можливі конвенції щодо читання художнього твору, ми розуміємо: фіолетова смуга в житті Свирида – дуже добре насправді проплачена емоціями та внутрішнім пеклом самого письменника: «Триває масакра смерті. <...> Матері не було ніде. <...> Мати перетворювалася на символ». З іншого боку, комусь із читачів, можливо, нарешті стає цікаво: як же письменник виборсається із цієї ситуації, прибравши собі на всяк випадок маску персонажа-протагоніста.\nУ повісті йдеться про межовий і, воістину, перехідний етап, що буває у житті кожної людини. Йдеться про час, коли кожен із нас сиротіє, втрачаючи батьків – найдорожчих людей із нашого минулого; а за великим рахунком, і призвідців нашого теперішнього й навіть майбутнього: «Але ці тіні, безтілесні і безшелесні, приходять вночі і на світанку в робочий кабінет і на літній морський пляж. Ці тіні, безшумні і безрозмірні, ніколи не покидають Свирида». Це час великого переосмислення – не так цінностей, як векторів-орієнтирів, які вказують подальший шлях людини. Людське життя ділиться на кілька відрізків, і найголовніших із них лише два: життя з батьками й життя після них. Ясно, що крім батьків ми маємо власних дітей, продовжуючи розмотувати нитку роду, але це дещо інша, паралельна реальність. Сюжет, пов’язаний із батьками, не спроможні замінити чи витіснити навіть власні діти. Доки живуть батьки, людина залишається в комфортному статусі ще-дитини, маючи щасливу можливість будь-якої миті все залишити, кинутись до автостанції, купити квиток, дістатись батьків, цілувати їх у старечі зморшкуваті щоки; опуститись на долівку, обійнявши їх ноги; забути про всі проблеми й бодай короткочасно знову відчути себе дитиною: «Зрештою, у дорослого сина потреба любові була наче бездонний колодязь – скільки не давай, завжди мало». Чути голос батьків, для яких ми назавше залишаємось малими, вразливими, безборонними; чути їх поради й повчання, які колись давно нас відверто дратували, але саме цих напучувань нам пізніше буде гостро не вистачати. Подібне розуміння ролі батьків у житті кожної людини буває зазвичай більшою чи меншою мірою запізнілим. Ось тоді й випадає нагода тлумити крик, не маючи натомість можливости зупинити нечутні сльози; ось тоді й випадає найвірніша нагода битись головою до стіни, але все це уже намарне. Лишається ходити на цвинтар у певні дні, пам’ятати, пригадуючи найдрібніші, здавалося б, епізоди з родинної історії, розповідати про батьків своїм дітям та онукам; нести далі цей вогник роду; робити те, що не встигли або не мали нагоди здійснити батьки, бути гідними їхнього чесного імени. Все це, – як мінімум. Але все це – лише сублімована неможливість іще раз притиснутись до батьківської шорсткої щоки чи обійняти натруджені ноги матері. Все це, на жаль, лише борсання в екзистенційній порожнечі, з якої для атеїста виходу узагалі немає, а для людини віруючої залишається тільки Бог, – безсмертний континуум усього сущого. Чи знаходить людина розраду в Бозі? Напевно, що так. Поготів, якщо усвідомити раз і назавше, що альтернативи немає.\nЯк мені представляється, людина й сама-по-собі є створінням апріорі екзистенційно вразливим і перманентно загроженим. Численні, безкінечні неврози і комплекси, що є наслідком давньої втрати своєї природи, заважають сучасній людині бути направду щасливою. Але мав таки рацію Сент-Бев, говорячи про додаткове джерело людських нещасть і страждань, наголошуючи на нашому «соціальному Я». Відтак, першопричиною драми Свирида та його батьків у цій повісті виступають політичні реалії, за яких українська нація мусила виживати в умовах жорсткої колонізації та ґеноциду. Західна частина країни свого часу чинила неабиякий спротив московському колонізатору, відтак – сотні тисяч замордованих, переміщених, зламаних фізично або морально. Одним із таких є Іван Кирилко, батько Свирида, колишній політв’язень, доля якого разом із долею його дітей виявилась намертво пришитою до долі сплюндрованої країни: «Раптом син збагнув – батько усе життя ніс і продовжує нести навіть на старості тягар жахливих комплексів, що постійно зачіпають його єство. Миттєвість, спалах, осяяння... І син, який завжди дивився на цього чоловіка лише як на батька, раптом глянув на нього, як... на сина. Жаль, як голка, пронизав його мозок. Його батько є старцем, який так і не прожив повнокровно своїх літ, будучи скованим моторошним тягарем власного душевного виробництва!!!». Герої і зрадники, коляборанти й підпільники – третього шляху не було: «Батько впустив у свою душу страх. Таких, як він було багато. Але він не зрадив пам’яті загиблих героїв. Нікого не продав. Не служив радянським символам». Ось у такому соціяльному контексті і розвиваються в сімдесяті-вісімдесяті роки минулого століття стосунки сина й батька: «Коли син прийшов із школи, радіючи п’ятикутній зірці на грудях, він думав, що помре... з одного боку, щось пояснювати дитині небезпечно... з іншого... він не міг на це дивитися... він вдарив дитину... потім каявся, але про це ніхто не довідається...». Це тяжка й стражденна для обох історія виховання. Батько прагнув, аби син виріс людиною й українцем, але водночас боявся екстраполювати на сина свою власну історію боротьби і поразки. По суті, це комплекс шизофренічної реальности в усій її поліфонічній безодні, що нищить людину ще за життя: «Можливо, у батькові боролося дві або декілька особистостей. Вони вимучували і заплутували його, але лише на нижчому, побутовому, рівні». Протиставитись їй не просто. Якщо взагалі можливо: «Тато хотів бути героєм, а не рабом. Мучився, бо героєм не став. Але не став і рабом, як переважна більшість його ровесників і недоровесників». Батько, по суті, як доходить цієї істини син уже після його смерти, здійснив жертвопринесення в ім’я свого сина. І син це збагнув, і відчув полегшення. Зокрема, йому відкрився й первинний сенс отого бийся головою до стіни, і порубаних дерев української новітньої історії, які батькові після ув’язнення доводилось лише обліковувати, рахуючи безкінечні втрати й знаки поразки, тлумлячи власне бажання звестись на ноги й одразу впасти, захищаючи честь свого маленького, але нескореного бандерівського Краю.\nФіліп Солерс писав у есеї «Письменник і життя»: «У принципі, все ясно: Пруст мав рацію, Сент-Бев помилявся; творчість письменника бере початок не з його «соціального Я», а з досвіду, про який найчастіше не підозрюють ні сучасники, ні знайомі, ні друзі чи оточення. Ніхто з людей не є більш таємничим, невловним, суперечливим, оманливим. Книги виростають із самотності, тиші, неприйнятного, з рухомої тіні, що перебуває під ревним захистом. Як не старається соціологія, як соціоманія не кидається то в одну, то в іншу царину, ніхто не зможе сказати напевно, чому той чи той пан, переживаючи ту чи ту історичну або особисту пригоду, написав саме ці поезії, романи, слова». Ця цитата до того, що розуміння творчости С. Процюка до недавнього часу (попри цілу низку есеїв, які він обережно, але все ж оприлюднював останнім часом) було більш ніж утрудненим; наразі ж розчахнута свідомість, уражена свідомість мистця – препарована ним самим і подана на тарелі толерантному читачеві. Ця повість сьогодні пояснює і більшість повістей і романів письменника, і його суб’єктивний (але не випадковий) вибір на користь В. Стефаника, В. Винниченка, А. Тесленка, коли він брався за написання романізованих біографій своїх нещасливих попередників, і методу, якою він при тому користався, і багато чого іншого, наразі мною не артикульованого. Щось має лишатись за дужками, говорити про все не випадає навіть сьогодні: «Уже немає твоєї стіни, Свириде. Коли помирають наші батьки – ми стаємо стінами для своїх дітей». Сподіваюся, це зрозуміло. Поготів, що коли я пишу про людину й письменника Процюка, то водночас я пишу і про себе, – хто читав В.Петрова, той мене зрозуміє. Випробування смертю обох батьків викликає химерні алеґоричні картини-видіння, з яких син виходить вже іншою людиною. Лікар радить йому відпустити своє минуле й рухатись далі. Так і стається: «З його тіла проростав Інший. Пологові муки робилися нестерпними. Невже покійна мама таки вирішила привести його на світ вдруге? <...> І тут він побачив клаптик світла». На відміну від фіналу повісти «Гілочка і Муркотасик», який викликає питання, позаяк відродження Костя нічим не вмотивоване, у цій повісті той клаптик світла, який бачить герой, бачить також і читач.\nЯк на мій суб’єктивний погляд, усі попередні повісті письменника, що передували його першому романові «Інфекція», в чомусь не добирали, будучи не вповні зрозумілими читачеві скалками приватної родинної саги, чиєсь, цілком унікальної у своїй одноразовості, свідомости. Тому й залишали відчуття спорадичних сплесків ураженого авторського «Я», які він чомусь замість віршів відправляв до коротких форм прози. Натомість, повість «Бийся головою до стіни» нарешті висвітлює зовсім іншого Степана Процюка, письменника, який пройшов значний відрізок своєї творчости, являючи нам хронологію приватних оборонних боїв, і наразі тимчасово скористався виключним правом людини на такий собі перепочинок, тайм-аут, – задля якогось абсолютного порозуміння з собою, зі своєю добою, й розпочинаючи водночас зовсім новий етап у своєму житті людини й письменника. Підозрюю, після численних оборонних боїв, ми вправі чекати на якогось іншого Процюка. І навіть його тимчасова проґнозована мовчанка не здатна спростувати цей очевидний факт. Письменник упевнено увійшов у теперішню фазу дорослої літератури, з честю відбувши в тексті одну із останніх ініціяцій дитинства та юности. Тож чекаємо на нові його твори, пам’ятаючи, що і письменникам буває непросто звільнятися від себе колишніх, стаючи, тим не менш, на цілком автентичну стежку власної творчости. Це, коли позаду – усвідомлене і вдячне минуле, а попереду – не менш сподіване майбутнє.\nПереглядів: 763 | Рейтинг: 3.5/2


Другий етап Всеукраїнського конкурсу студентських наукових робіт з галузі науки «Екологія та екологічна безпека» проходив у Донецькому національному технічному університеті. Тут Юлія МЕДВЕДЄВА, студентка п’ятого курсу екологічного факультету, перемогла, здобувши перше місце серед 69 студентів очного туру з різних вузів держави. Два дні напруженої роботи позаду. Хвилююча мить нагородження переможців. Юля: «Я розраховувала на друге-третє місце. Ось оголошують треті місця. Мене немає серед них. Оголошують другі. Теж немає… І ось оголошують перше – і називають моє прізвище!».\nРобота «Вплив транспортного потоку на шумове забруднення основних автомагістралей міста Харкова на прикладі Московського проспекту» була написана дівчиною за матеріалами, зібраними під час проходження передкваліфікаційної практики у Харківському державному відділенні комплексних досліджень і оцінки впливу на навколишнє середовище Державного підприємства «Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних і екологічних вишукувань» під керівництвом Олега Рудольфовича КУДЕНКО – голови відділу.\n– Юліє, яка ціна твоєї перемоги?\n– Це результат складної практичної роботи, проведення багатьох польових досліджень і аналізу результатів розрахунку за оригінальною методикою названої установи. Особливість роботи в тому, що шум не просто вимірюється приладом у певний час, а розраховується із використанням багатьох чинників: якості дорожнього покриття, інтенсивності і складу транспортного потоку, віддаленості забудови, присутності зелених насаджень, навіть режиму роботи світлофору. Саме ці параметри я визначала на практиці, потім «закладала» іх у формули. Результати розрахунків дозволили виділити чотири ділянки Московського проспекту, що відрізняються шумовим навантаженням і розробити рекомендації для його зменшення. Керівник мого диплому кандидат географічних наук, доцент кафедри моніторингу, природокористування та попередження надзвичайних ситуацій Надія Василівна МАКСИМЕНКО сказала, що дослідження варте уваги і порадила надіслати роботу на перший етап Всеукраїнського конкурсу студентських наукових робіт з екології, де вона виборола право представляти ХНУ імені В. Н. Каразіна на другому етапі. Виявилось, що керівник не помилилась.\n– Що потрібно зробити, щоб знизити шумове забруднення?\n– Шум негативно впливає на нервову систему, психіку людини, провокує виникнення багатьох захворювань. Щоб цьому запобігти, треба провести озеленення району, використовувати при будівництві шумоізоляційні, звукопоглинаючі матеріали та багато інших заходів.\nЕкологи дуже потрібні і Харкову, й Україні в цілому. Та чи реально зараз їм знайти роботу за спеціальністю? Важко. Юля мріє працювати в сфері екології – в Державній екологічній інспекції або Державному управлінні охорони навколишнього середовища в Харківській області. Як вийде – ще не знає. Можливо, знайде своє місце в установі, де проходила практику.\n– Чи здійснились твої плани, сподівання, з якими вступала?\n– Так, але навчання в університеті – це тільки початок шляху і втілення мрії!


Джуд Лоу смертельно образив відому акторку\nVideo: Джуд Лоу смертельно образив відому акторку\nКрасунчик із блакитними очима та золотими локонами. Ну справжній казковий принц. Такий гарний, такий романтичний… але кажуть, що за янгольською зовнішністю ховається диявольський спокусник та безсердечний ловелас.\nУ школі красунчика недолюблювали – і постійно дражнили. Битися він не вмів та й взагалі – більше змахував на гарненьку дівчинку. Проте, відраду маленький Лоу все ж таки мав. Його першим коханням став театр, у якому він почав грати чи не з пелюшок.\nТак, поступово, роль за роллю, Джуд отримує перше визнання на сцені. Підкачане, засмагле тіло, котячі рухи та прекрасне обличчя молодого актора – одразу забезпечили йому славу найбажанішого чоловіка Британії.\nІ так він, до речі, уже одружений, стрибав з ліжка у ліжко, допоки цей спринтерський забіг не зупинила вона. Жінка його мрії – молода та тоді нікому невідома акторка Сієнна Міллер. Вони познайомилися на кастингу фільму «Красунчик Алфі, або Чого хочуть чоловіки». А усі чоловіки хочуть Міллер))). Красуня точно це знала. Тому впевнено та швидко звабила вже відомого на той час Лоу. Саме він забезпечив їй роль у фільмі, та популярність, якої так прагла Сієнна.\nТакож дивіться: Ці відомі співачки конкурують між собою усе життя\nНеймовірно красива пара! Великодушна публіка вибачала їм усе. Навіть те, що заради своєї феї Джуд покинув дружину з трьома! дітьми. І начхати, що у жінки почалася сильна депресія, а діти – залишилися без батька.\nТа навіть шалене кохання до Міллер не витримало випробування… іншою жінкою. І тут Лоу здивував усіх. Таблоїди просто розривало від саркастичних жартів на адресу Джуда і Сієнни. Справа в тому, що новою пасією зірки стала не відома акторка чи співачка, а няня його власних дітей!\nЛоу був розчавлений. Парадокс, але він кохав Сієнну. Навіщо зрадив? А чорт його знає! Здається, йому просто стало цікаво: як це, кохатися з простою смертною. І поки репортери вправлялися у дотепності – Джуд на колінах вибачався перед Міллер. Він ненавидів себе! Але гордячка Міллер не вибачила. Він виставив її, тепер вже відому акторку – посміховиськом! Скільки людей тепер глузувало з неї! Тому Сієнна пішла. Щоб згодом знову – повернутися…\nТакож дивіться: Життя цієї акторки зруйнувало шалене кохання\nICTV / Ранок / Джуд Лоу смертельно образив відому акторку / 17.08.2017 22:30\nРоль у фільмі Гаррі Поттер зруйнувала життя Руперту ...\nЩо робила зі слонами Кім Кардашян?\nЯк подруги Алісса Мілано та Шеннен Догерті ...\nАктори Брудних танців насправді ненавиділи одне одного ...\nЗ ким Кім Кардашян посварилася через сідниці? ...\nТейлор Свіфт і Селена Гомес не поділили ...\nЛегендарна акторка в юності була «гидким каченям» ...\nДжастін Бібер переніс святкування весілля через депресію ...\nЗ ким Софі Лорен змагалася усе життя? ...


Крила – наше все! | KTL Ukraine\nАбо як справитися з перевезеннями і пережити Peak Season?\nТермінові перевезення в Peak Season – вирішувана проблема! Авіаперевезення поєднують в собі надійність, достатньо високий рівень безпеки і неймовірну швидкість. KTL Ukraine гарантує високу якість послуг для кожного свого клієнта, так як спеціалізується на авіаперевезеннях вже 8 років. Компанія співпрацює з відомими авіаперевізниками, як з українськими, так і зарубіжними, тому якісна доставка гарантована.\nЯкі особливості авіаперевезень термінових вантажів?\n– Ми гарантуємо контроль температури, дотримання всіх умов перевезення, щоб доставити товар максимально швидко і у гарному вигляді.\n– Доступна цінова політика.\n– Маємо багаторічний досвід в перевезенні, тому транспортуємо широкий асортимент продукції: товари, які швидко псуються (свіжі овочі, фрукти, м’ясо, риба, молочна продукція); лікарські засоби, біологічні матеріали, медичне обладнання; дорогоцінні речі.\nЩо компанія KTL Ukraine пропонує для своїх клієнтів?\n– максимальну швидкість. Авіатранспорт дарує чудову можливість за кілька годин доставити вантаж до зазначеного пункту;\n– надійність. Ми гарантуємо страховку, захищаючи вантаж від псування, викрадення;\n– педантичний підхід. Високоякісний пакувальний матеріал підбирається в залежності від виду товару;\n– моніторинг під час доставки. Наша компанія відстежує, де знаходиться вантаж і переконується в його збереженні.\nЗамовити найкращі послуги від одного з лідерів експедиторів можливо «тут». Поспішайте!\nПеревезення без сліз: транспортування цибулі від KTL Ukraine Швидко і якісно: перевезення грибів Авіадоставка вантажів з Китаю з KTL Ukraine Коли Apple – не новинка! Тому що знаємо все про якісне перевезення фруктів


Лісова пожежа в Балаклійському лісництві\n30 серпня 2018 року о 13 годині 32 хвилині на землях Балаклійської міської ради Балаклійського лісництва Державного підприємства «Балаклійське лісове господарство» виникла низова лісова пожежа в кварталі 78 виділі 5, де лісгоспом було направлено три пожежних автомобіля Високобірського, Балаклійського та Савинського лісництв, два трактори з плугами. Також в гасінні лісової пожежі приймало участь п’ять пожежних автомобілів Балаклійського РВ ГУ ДСНС України в Харківській області та автомобіль МАЗ з бочкою для води ДП «Світанок».\nЛісова пожежа була ліквідована о 17годині 11 хвилин. Встановлено площу пожежі – 0,39 га.\nВ результаті проведення службового розслідування було встановлено, що низова пожежа виникла в результаті підпалу невстановленими особами.\n«Висловлюю щиру подяку Балаклійському РВ ГУ ДСНС України в Харківській області (т.в.о. начальник, підполковник служби ЦЗ Купченко Ф.Г.) за те, що вони своїми вправними та своєчасними діями зробили все, щоб не допустити розповсюдження вогню на більшу площу. Також Велика подяка працівникам Високобірського, Балаклійського і Савинського лісництва та працівникам апарату лісгоспу» - зі слів Директора ДП «Балаклійський лісгосп» Оробея Віктора Вікторовича.


Звернення до депутата: Володимир Яковенко, наслідуючи приклад колег, підняв питання безпеки руху - Новости - Мариупольский городской совет\nПрийшла найулюбленіша школярами пора року - літо. Для дітей це час відпочинку, активних ігор. Проводячи час на свіжому повітрі, небезпека наїзду машин підстерігає і на прибудинкових територіях, і на автошляхах. Депутат допоміг жителям будинку № 15 на проспекті Луніна встановити пристрій примусового зниження швидкості, щоб убезпечити дозвілля малечі.\nІстотно зросли звернення городян до депутатів щодо установки «лежачих поліцейських» безпосередньо в місцях великого скупчення дітей. Нещодавно, з подібною проблемою допомогла впоратися своїм виборцям Ірина Дудіна. Цього разу до свого депутата прийшли мешканці проспекту Луніна, 15. «Люди попросили посприяти у вирішенні питання, оскільки в їх дворі дуже активний рух автівок. Діти, загравшись, можуть просто вибігти на дорогу і не побачити наближення авто», - говорить депутат Яковенко.\nДуже швидко працівники Департаменту транспорту і зв'язку Маріупольської міської ради обстежили місце і прийняли рішення встановити там пристрій зниження швидкості.\n«Донбас-Інформ-Ресурси» за рекомендацією Департаменту оперативно встанов «лежачі поліцейські» у дворі будинку. Тепер батьки можуть бути спокійні за безпеку своїх дітей.\nАле все одно не варто забувати про правила дорожнього руху і треба нагадувати дітям про обережність та уважність на дорозі.


Home > Публікації > Як розпізнати коклюш у дітей?\nСезон на захворювання не впливає жодним чином. В організм людини інфекція потрапляє тільки через дихальні шляхи. Інших способів передачі цього захворювання не існує. Сама інфекція не проникає в кров, а осідає в дихальних шляхах в слизової. Найбільшу небезпеку становить лише хворий на самому початку захворювання.\nПотрапивши в організм людини коклюшная паличка поселяється в бронхах, призводить до запалення слизової оболонки. Іноді на слизовій з’являються невеликі виразки, обумовлені не тільки інфекцією, але і алергічною реакцією на бактеріальне вплив. У бронхах бактерії розмножуються і виникає запальний процес, що призводить до пошкодження епітелію. Іноді після появи виразок, може наступити омертвіння тканин. Крім дрібних бронхів дуже рідко можуть дивуватися великі, ще рідше гортань або трахея.\nІнфекція розвивається дуже швидко, максимальний час для інкубаційного періоду два тижні, але зазвичай він скорочується до 5 днів. Дрібні гілки часточкових бронхів закупорюються зруйнованими клітинами і вже не можуть повністю забезпечити повітряний потік. Велике скупчення слизу утворюють пробки, ще більше ускладнюючи ситуацію. Порушується обмін повітря і прямі функції дихальних шляхів. Може розвинутися в легких емфізема і вогнищевий ателектаз. Відзначається перибронхиальная інфільтрація .\nНа рентгені показана перибронхиальная інфільтрація\nОтрути, що виділяються бактеріями коклюшу, подразнює слизову оболонку респіраторного тракту, а також впливають на центральну нервову систему. Не останню роль у розвитку нападів кашлю грають алергічні механізми.\nДіти на початку захворювання виявляють ознаки легкого нездужання, може трохи збільшитися температура тіла, нежить і кашель помірні. Далі при розвитку хвороби нежить і кашель збільшується, діти молодшого віку починають більше вередувати. Протягом 10-12 днів симптоми не змінюються, потім починаються напади кашлю, який проявляється в спазматической формі. Ці симптоми і є основними ознаками. При легкій формі частота кашлю становить від 10 до 15 нападів, легка припухлість особи, колір обличчя може набувати синюватого відтінку, на очах видно сліди крововиливу. Коклюш у дітей при кашлі іноді проявляється в висовиваніі мови, в результаті чого можуть травмувати вуздечку. У зовсім маленьких дітей може наступити зупинка дихання, асфіксія, судоми. Кількість судом при тяжкій формі може досягати 50. Тривалість періоду кашлю може тривати до 4 тижнів, потім ще пару тижнів кашель проявляється в звичайній формі без судом. Якщо діти отримували щеплення від даної хвороби, то все може проходити в стертій формі.\nДіагностику захворювання проводять методом з’ясування можливих контактів з хворим недугою, відсутність або наявність щеплень, чи хворів хворий раніше, вивчають історію хвороби. Після цього приступають до бактеріологічному проведення дослідження. Для його проведення беруть мазок з носоглотки або використовують метод кашльових пластинок, хоча такий метод не дуже ефективний і менш результативний. В період коли кашель спазматичний і напади характерні, діагностика не становить труднощів. Однак схожість симптомів з іншими інфекціями респіраторного характеру, яких безліч, можуть утруднити діагностику або привести до його неправильної постановки. Погану роль для діагностики грає масова вакцинація: досвідчений лікар без праці може визначити хворобу. А недосвідчений лікар впевнений в її результатах, часто ставить інший діагноз, симптоми адже подібні. Як розпізнати в цьому випадку хвороба?\nДодатково застосовують серологічні методи діагностики, беруть аналіз крові, для підтвердження діагнозу, а також якщо бактеріологічне дослідження було негативним.\nМаленьких дітей у віці до 1 року, лікувати необхідно тільки в умовах стаціонару. Якщо у дітей старшого віку відзначаються ускладнення, їх теж необхідно лікувати в умови стаціонару. Препарати антимікробної дії на перебіг захворювання та симптоми позитивного впливу не роблять. У зв’язку з цим антибіотики в легких випадках і при середніх формах захворювання не призначають. Вони лише потрібні у випадках зараження іншою інфекцією, або при перебігу захворювання у важкій або ускладненій формі. Як лікувати – коклюшная паличка чутлива до тетрацикліну і хлорамфенікол. Дітям призначають переважно еритроміцин і азитроміцин. Левомецітін дуже токсичний, а тетрациклін протипоказаний дітям до 8 років.\nЩоб порушити механізми розвитку хвороби, призначають препарати для боротьби з проявами алергії, які бактерії коклюшу у дітей надають на дихальні шляхи. Можна призначити супрастин, тавегіл, димедрол, кальцій засобу. Регулярний доступ свіжого повітря в приміщення де знаходиться хворий обов’язковий. Краще усунути всі причини сприяють розвитку кашлю, аж до негативних емоцій у хворого, як емоційний подразник.\nЛікування народними засобами даного захворювання не проводять. Іноді застосовують настої і відвари для полегшення симптомів, кашель вони полегшують, але ефекту на лікування ніякого не роблять.\nНайпоширенішими ускладненнями є пневмонії, викликані або паличкою або вторинними інфекціями. Розвиток таких ускладнень найбільш часта причина смертності у дітей в віці до 3 років. Чим небезпечний цей вид захворювання? Статистика показує – відсоток летальних випадків доходить до 90 серед захворілих. Крім пневмонії, ускладнення можуть проявлятися в гострому ларингіті, зупинці дихання, грижах пупкової і пахової, розрив діафрагми, випаданні прямої кишки, незапальних захворюваннях головного мозку, важких респіраторних захворюваннях бронхів.\nЗ метою профілактики – рекомендується інфікованого відокремити від здорових дітей на 30 днів. Діти у віці до 7 років, якщо вони перебували в контакті з хворим, не хворіли раніше і не щеплені, повинні знаходиться в карантині терміном до 14 днів, як ізолювали хворого. Якщо ізоляція не проводилася карантин збільшується до 25 днів.\nДля профілактики дітям, які контактували з хворими, можна призначити еритроміцин на термін до 7 днів, кількість препарату розраховують залежно від віку. Хворим, у початковому періоді захворювання, еритроміцин допоможе швидко впорається з бактеріями і оздоровити організм.\nЛіки використовуваної для профілактики існує і досить давно. Це всім відоме АКДС, його роблять у дитячому віці до 3 років тільки не хворіли дітям, через два роки процедуру повторюють. Чи існує можливість щепленого вакциною захворіти на кашлюк? На жаль існує, але можливості захворіти схильний дуже невеликий відсоток дітей. Коклюш у щеплених дітей протікає в дуже слабкій формі. Є у вакцини побічні реакції. Все це призвело до появи прихильників і противників вакцинації. Багато йде суперечок з приводу робити або не робити вакцину. І поки вони сперечаються – діти продовжують хворіти, адже іншого ліки немає.\nЗ року в рік противники вакцинації, переписують один в одного статистику про кількість хворих по всьому світу – 60 мільйонів по всьому світу. Якщо подивитися дані в друкованих виданнях випущених 10 років тому – та ж цифра. Беремо довідник з інфекційних хвороб виданий 20 років тому – цифра не змінюється, причому йде посилання на дані ВООЗ. Велика ймовірність – цифра не перевірена, а скоріше взята з статистики за певний рік, а далі її просто беруть за основу все кому не лінь, причому щороку.


Новини України за 10 жовтня: новини України і світу\n08:00, 11 жовтня 2017 2701 Читать новость на русском\nГоловні новини 10 жовтня в Україні та світі / Фото з вільних мереж\nОбмеження виїзду українців до Росії\nУ Верховній Раді зареєстровано законопроект, який обмежує виїзд українців до Росії. В тексті проекту №7187 зазначено, що законопроект "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (щодо запровадження тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України в державу-агресор)" стосується тільки державних службовців.\nУ Раді зареєстровано законопроект, який обмежує виїзд українців до Росії\nНардепи пропонують тимчасово обмежити виїзд до Росії українським держслужбовцям, посадовцям та політикам. Проте дія закону не поширюватиметься на працівників дипломатичних служб, а також на випадки виїзду з метою невідкладного медичного лікування чи участі в похороні близького родича.\nЯк заявив глава РНБО Олександр Турчинов, коли Верховна Рада України остаточно схвалить законопроект, що визнає Росію країною-агресором, до цієї країни зможуть їздити лише розвідники та шпигуни.\nСкандальна заява Земана\nПрезидент Чехії Мілош Земан вважає втрату Україною Криму "завершеною справою" та пропонує владнати її за допомогою виплат Україні, щоб уникнути "європейської війни".\nЗ такою заявою Земан виступив у Страсбурзі під час звернення до депутатів ПАРЄ.\nНа мою думку, буде якась компенсація для України – чи в фінансовій формі, чи нафтою і газом,\n– наголосив Земан.\nЧитайте також: В Україні знайшли пояснення гучним заявам президента Чехії Земана щодо Криму\nПрезидент Чехії Мілош Земан пропонує Україні забути про Крим\nПрезидент Чехії також визнав незаконність анексії Криму, але заявив, що питання вирішене: "Крим – це анексія, без сумніву. Це завершена справа (fait accompli)". Земан пояснив, що в разі незгоди України на компенсацію розпочнеться "європейська війна".\nВодночас речниця МЗС Чехії Міхаела Лаґронова запевнила, що офіційна Прага не змінить своєї позиції щодо антиросійських санкцій та надалі їх підтримуватиме.\nУвечері 10 жовтня голова дженералітету Каталонії Карлес Пучдемон у стінах місцевого парламенту заявив, що регіон заслуговує на незалежність, однак водночас зазначив, що перш за все слід знайти порозуміння в цьому питанні з офіційним Мадридом.\nПучдемон додав, оскільки більшість населення регіону на референдумі проголосували за незалежність, відтак Каталонія має на це право.\n"Народ надав мені мандат на оголошення Каталонії незалежною державою. Проте я вношу пропозицію відкласти оголошення результатів референдуму 1 жовтня на кілька тижнів. Цей час необхідно використовувати для діалогу. Закликаю іспанський уряд до відповідальності", – наголосив Пучдемон.\nРозмова з Бабкіним\nВ інтернеті опублікований аудіозапис розмови з українським музикантом Сергієм Бабкіним, зроблений напередодні концерту у Львові, який зірвали активісти. Запис розмови оприлюднив представник "Добровольчого Руху ОУН" Антон Петрівський. Він заявив, що змушений був викласти в мережу аудіо, оскільки музикант збрехав у своєму дописі, опублікованому на офіційній сторінці.\nЗа словами активіста, ще за місяць до концерту у Львові представники руху телефонували організаторам заходу з проханням записати офіційну заяву Бабкіна про те, що він більше не гастролюватиме Росією та на окупованих територіях, а також назве Росію країною-агресором.\nПротягом місяця активісти відповіді так і не отримали, та за день до концерту, 6 жовтня, Бабкін сам зателефонував Петрівському.\n– зізнався музикант у розмові.\nАудіо розмови з Бабкіним\nТеги: Новини України Новини Росії Музика Україна – Росія Анексія Криму Верховна Рада Законодавство Скандал Чехія Каталонія


Бандуристи з Рівненщини перемогли у Всеукраїнському фестивалі (Фото)\n26.06.2018 11:01 Джерело: RvNews\nВихованці Острозької дитячої школи мистецтв стали переможцями VII Всеукраїнського фестивалю-конкурсу юних бандуристів «Чарівна бандура». Про це повідомляє сайт http://ostrog.rayon.in.ua\nЗахід відбувся 21–23 червня в Одесі під патронатом Управління культури, національностей, релігій та охорони об’єктів культурної спадщини Одеської області, департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Міжобласної громадської організації «Чорноморський округ. Козацтво Запорозьке»\nУ конкурсі брали участь учні початкових мистецьких навчальних закладів, середніх спеціалізованих музичних шкіл, кобзарських шкіл і студій, студенти I–II курсів музичних коледжів та училищ.\nОстрозькі бандуристи, вихованці вчительки Наталії Бондар, здобули перемоги. Зокрема Анастасія Ягодка – лауреат 2-ї премії, а Олексій Паюк – дипломант конкурсу.\nДжерело: RvNews Теги: #рівне, #новини рівного, #новини рівненщини, #рівненські новини, #бандуристи, #Одеса, #«Чарівна бандура», #конкурс


Головна > Шкільні твори > Рекомендації з вивчення “Слова об полицю Ігоровім”\nРеалізацією методичних принципів В. Я. Стоюнина\nє “розбір” “Слова об полицю Игореве” у книзі “Керівництво для історичного вивчення замечательнейших добутків російської літератури”. Щоб “більш різко відбити час”, що викликав до життя пам’ятник, Стоюнин залучає літописні оповідання про похід Ігоря, використає їхній матеріал для характеристики князів і обставин походу. Зосереджуючи основну увагу на ідейній стороні добутку, дослідник бачить в авторі дружинного співака, що, однак, тісно зв’язаний зі своїм народом. Автор звертає увагу учнів на патріотичну ідею “Слова”: “Свідомість російської землі, незважаючи на її роздробленість… ясно висловлюється в поета. … Патріотизм поета не місцевий, не областний, а загальросіянин. Він скликає всіх російських князів заступитися за землю росіянку, за рани Ігоря”.\nМЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ Читанка для 4 класу підручник, який узагальнює світоглядні уявлення дитини, здобуті в початкових класах, закріплює навички читання, всебічно поглиблює вміння вдумливо працювати як з літературним текстом, так і з науково-пізнавальним. Читанка має особливу місію не лише у навчанні дитини, а й у вихованні її почуттів, розвитку творчості, художньої уяви. Пропонований...


Майстер-клас: Як працювати з шоколадом. | Красотуля\nМайстер-клас: Як працювати з шоколадом.\nПрикраси з шоколаду — фігурки, листочки, завитки, стружка додадуть святковий вигляд будь торту. І зробити їх своїми руками не складно, якщо знати і дотримуватися основних правил технології приготування. І звичайно необхідно вибрати правильний шоколад. Найкраще підійде гіркий, причому з високим вмістом какао-бобів — не менше 60%, головне, він має бути без горішків, родзинок, фруктових начинок та інших наповнювачів. Якщо ви віддали перевагу молочний шоколад, пам’ятайте, що готується він швидше темного, оскільки температура плавлення у нього нижче. Якщо ви вирішили прикрасити торт фруктами і ягодами в шоколаді, сміливо використовувати практично будь-які. Взимку банани, манго, апельсини, яблука, груші, влітку — свіжу суницю або вишню.\n1. Розтопіть шоколад на водяній бані. Шоколад розламайте на невеликі однакові шматочки — так він швидше досягне рівномірної консистенції. У каструлю налийте воду, доведіть до кипіння, зменшіть вогонь — температура води повинна бути 70-80 °С. Викладіть шоколад у жаростійку миску і поставте на каструлю так, щоб дно миски не стикалося з водою. Миска і каструля повинні бути приблизно одного діаметру, щоб пара не потрапила на плавящийся шоколад — навіть з-за краплі вологи він швидко втрачає еластичність і застигає.\n2. Безперервно помішуйте шоколад, щоб він плавився весь одночасно і не пригорав у стінок. Ложка повинна бути абсолютно суха, без крапель води. Слідкуйте, щоб вода до каструлі не кипіла, інакше маса вийде дуже густий і на ній з’явиться білий наліт. Температура плавлення чорного шоколаду становить 50-55 °С, молочного близько 40-45 °С.\n3. Коли в розтопленому шоколаді не залишиться грудочок, зніміть його з вогню. Вилийте на гладку поверхню, наприклад, на металевий стіл або лист, а ще краще на мармуровий. Мармур повільніше нагрівається і швидше остигає, що дуже важливо при роботі з шоколадом. Можна просто розстелити аркуш пергаменту на обробній дошці. Розподіліть лопаткою шоколад рівним шаром по всій поверхні, охолодіть до 31 °С. Щоб це перевірити, доторкніться до нього кісточкою зігнутого пальця. Шоколад потрібної температури повинен здатися трохи прохолодним і не буде прилипати.\n4. Прикрийте шоколад зверху ще одним листом пергаменту. Обережно переверніть і відокремте пергаментний підкладку. Знову переверніть. Візьміть будь-які формочки для печива виріжте фігурки. Перекладіть на лист пергаменту і залиште остигати в прохолодному місці.\n1. Розтопіть шоколад на водяній бані.\n2. Візьміть чистий свіжий листок. Це може бути дуб, клен, вільха або кімнатну рослину. Головне, щоб листки були досить щільними і фактурним. Силіконовій пензликом промажте з тильного боку розтопленим шоколадом за напрямом прожилок.\n3. Центральну більш товсту прожилку промажте гущі і ретельніше.\n4. Залиште листок на обробній дошці столі на пару хвилин — шоколад повинен схопитися і стати матовим. Помістіть в морозильну камеру до повного застигання шоколаду.\n5. Дістаньте застиглий шоколад, акуратно пінцетом відокремте лист, потягнувши його за кінець.\nЗавитки або стружка.\n300 г шоколаду\n1. Розтопіть шоколад на водяній бані. Остудіть.\n2. Розстеліть на робочій поверхні лист пекарської папери. Вилийте охолоджений розтоплений шоколад. Розмажте тонким шаром за допомогою лопатки або зворотною стороною ложки. Накрийте другим листом пекарської папери. Залиште, поки шоколад не затвердіє.\n3. Перекладіть пекарську папір з застиглим шоколадом на обробну дошку. Акуратно перемістіть гострий ніж з довгим лезом під кутом у напрямку до себе, зрізуючи тонкий шар шоколаду — він почне згортатися в трубочку і вийдуть завитки. Якщо рухати ніж по всій довжині аркуша, виходять довгі завитки, при більш короткій відстані — маленькі.\n4. Якщо хочете зробити стружку, ніж рухайте від себе, зрізуючи шоколад тонким шаром під різними кутами. Чим товще буде шар шоколаду, тим більше вийде стружка.\nФрукти і ягоди в шоколаді.\n300-400 г шоколаду\n1. Підготуйте ягоди і фрукти — вони повинні бути кімнатної температури, інакше шоколад застигне занадто швидко, і покриття буде нерівним. Ретельно промийте і добре просушіть. Ягоди покривають шоколадом цілком, фрукти наріжте. Ананаси або ківі — кружечками, банани — циліндрами, груші — тонкими пластинами, апельсини та мандарини ділять на часточки.\n2. Розтопіть шоколад на водяній бані. Остудіть до кімнатної температури.\n3. Настроміть ягоди і шматочки фруктів на шпажки або зубочистки і занурте в розтоплений шоколад. Вийміть, дайте стекти зайвому шоколаду. Можете прикрасити подрібненими горіхами, кокосовою стружкою, кондитерськими кольоровими посипками. Обсушіть на перевернутому друшляку, акуратно вийміть палички і помістіть в морозильну камеру на 20-30 хвилин, щоб шоколад застиг.


Курс долара в Україні - НБУ опустив офіційний курс гривні до 21,61 грн/долар - Економіка - dt.ua\nНБУ опустив офіційний курс гривні до 21,61 грн/долар\n28 вересня, 2015, 09:39 Роздрукувати\nДолар подорожчав на 15 копійок.\nНацбанк України встановив на понеділок, 28 вересня, офіційний курс гривні до долара на рівні 21,6159грн/$, послабивши його в порівнянні з попереднім робочим днем на 15 копійок (п'ятницею, 25 вересня - 21,4644грн/$).\nВартість одного євро встановлена на рівні 24,1039 грн (25 вересня -24,1282 грн), 10 рублів – 3,2915 (25 вересня - 3,2270 грн).\nЗ початку місяця офіційний курс USD/UAH подорожчав на 2.03%. З початку року офіційний курс USD/UAH подорожчав на 37.08%.\nЧитайте також: Гривня послабилася на міжбанку до 21,77 грн/долар


5 жовтня 2016 р. Всi новини\nЗакон «Про освіту» дасть зелене світло для навчання впродовж життя, - Лілія Гриневич\nРозвиток освіти для дорослих в Україні зараз - це «цілина», адже в цьому напрямку працюють лише інститути післядипломної освіти.\nВажливим кроком для розвитку освіти для дорослих в нашій країні має стати прийняття Закону «Про освіту». Про це зазначила Міністр освіти і науки України Лілія Гриневич на зустрічі з Представництвом Інституту з міжнародного співробітництва Німецької асоціації народних університетів в Україні (DVV International).\n«Якщо Закон «Про освіту» буде прийнято, поняття «освіта для дорослих» буде зафіксовано як повноцінна складова усієї системи освіти в Україні. Це дозволить нам безпосередньо працювати в цьому напрямку, і, навіть прописати в бюджетному кодексі необхідність видатків на розвиток цього напрямку освіти», - підкреслила Лілія Гриневич.\nПрезидент Національної академії педагогічних наук Василь Кремень зазначив, що для розвитку освіти для дорослих в Україні конче потрібно вдосконалити законодавчу базу. Зокрема, Закон «Про освіту» – це лише перший крок, адже це рамковий документ, що введе у обіг відповідне поняття і вже зараз потрібно думати над напрацюванням проекту Закону “Про освіту для дорослих”.\nВажливим вкладом у розвиток освіти для дорослих також має стати норма Закону «Про освіту» щодо сертифікації спеціалістів, яка допоможе офіційно визнавати та перезараховувати прослухані курси підвищення кваліфікації.\nПредставники DVV International також наголосили на тому, що важливим полем для розвитку освіти для дорослих наразі є громадянська освіта, головною ціллю якої має стати навчання дорослого населення вмінню конструктивно співпрацювати з владою та здійснювати контроль за нею.\nЕксперти DVV International в Україні вже давно працюють у напрямку розвитку освіти для дорослих. Зокрема, видається профільний журнал «Територія успіху», у співпраці з місцевою владою проводяться дні освіти для дорослих в різних регіонах України, а також зараз працюють над створенням бази даних, в якій зберігатимуться дані про всі пункти, де можна отримати додаткову освіту.\nОсвіта дорослих — це практика навчання і виховання дорослих, набуття ними нових навичок, умінь та знань пов’язана з новим працевлаштуванням чи з іншого роду зміною діяльності. Освіта дорослих являє собою цілеспрямований процес розвитку і виховання особистості реалізуючи освітні програми та послуги. Здійснення освітньо-інформаційної діяльності відбувається межах та поза межами загальної середньої, професійно-технічної, вищої та післядипломної освіти.


В Охтирці стартував освітньо-виховний проект «Від малої дитини – до громадянина України» — Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області\nДата публікації: Середа, 10 жовтня 2018, 15:22\nІз метою ознайомлення вихованців дошкільних навчальних закладів та молодшого шкільного віку Охтирського міського центру позашкільної освіти – Малої академії наук учнівської молоді (ОМЦПО-МАН) щодо важливості знань про права людини та дитини підписано спільний короткотривалий проект Охтирського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та відділу освіти Охтирської міської ради «Від малої дитини - до громадянина України».\nУ межах освітньо-виховної роботи здійснюватимуться інформування про права дитини по всім дошкільним навчальним закладам м. Охтирки за допомогою партнера «параюриста» (дорослий юрист та помічник, вихованець ОМЦПО-МАН) Ксенії Суслової.\nСтартував Проект 9 жовтня, інформаційні заходи розпочато із центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради. Директор центру правової допомоги Тамара Козир та Ксенія Суслова розповідали вихованцям про їхні права у формі гри «Права кролика Петрика». Проведено аналогію прав казкового героя на права дітей. Окремо здійснено акцент щодо права на освіту та права на майбутнє, зокрема, обрання професії.\nУ свою чергу, правниця центру правової допомоги Марина Лапоног розповіла про різновиди професій, а на закріплення переглянуто мультфільм «Професії для дітей». Кожен із вихованців залюбки висловився про те, ким хоче стати у майбутньому.


Образ Марусі в однойменній повісті Григорія Квітки-Основ’яненка. Твір 9 клас | Твір.укр\nГригорій Квітка-Основ’яненко стояв поруч з Іваном Котляревським біля першовитоків нової української літератури. Написавши сентиментальну повість «Маруся», письменник переконав усіх, що народною розмовною мовою можна не тільки розвеселити читача, як це зробив Іван Котляревський у славнозвісній поемі «Енеїда». Квітку- Основ’яненка обурювало зневажливе ставлення до його рідної мови, обурювали висловлення про непридатність української мови для написання високохудожніх творів, які могли б розчулити читача, викликати в нього глибокі переживання. Повість «Маруся» довела, що українська мова нічим не поступається перед мовами інших народів.\nГоловний образ твору – Маруся. У ньому втілені найкращі риси сільської української дівчини. «Та що ж то за дівка була! Висока, прямесенька, як стрілочка, чорнявенька, очиці, як тернові ягідки, бровоньки, як на шнурочку, личком червона, як панська рожа, що у саду цвіте…», – такими колоритними фразами змальований портрет Марусі. Він нагадує образ дівчини з народної пісні:\nБровки рівні, як шнурочок,\nСерце моє коханеє.\nМаруся – слухняна, покірна, працьовита і релігійна. Вона шанувала своїх батьків, в усьому їм допомагала. Вона була, мені здається, аж занадто скромна і сором’язлива: не ходила гуляти з дівчатами ні на вулицю, ні на вечорниці і іншим не радила ходити: «Лучче я, каже, на те місце, упоравшись… ранше устану, заміню твою старість: обідати наварю і батькові в поле понесу. А на вулиці що я забула? Іграшки та пустота…»\nНіжна і ласкава Маруся до свого коханого. Її внутрішній світ сповнений радісних почуттів, душевної краси. Дівчина прагне до щастя.\nСлухняна і покірна, Маруся зважилась благати батька зглянутись на неї, не занапастити її і видати заміж за Василя. Але Василь змушений іти на заробітки, щоб потім відкупитися від солдатської служби. Сумне життя настало для Марусі без Василя. Вона журиться, ночей не досипає, уболіває за долю свого коханого.\nБатько, хоч і співчуває своїй доньці, але дорікає їй за те, що вона не хоче виходити заміж за іншого: «Чи ти дурна та божевільна! Чом ти не йдеш! Люди хороші чесного роду; чи тобі поповича, чи купця треба?» Тут Григорій Квітка-Основ’яненко використовує народні мотиви про дівчину, яку силують вийти заміж, а вона воліє краще посивіти в дівках, ніж вийти за нелюба. Маруся зважилась не коритися батькові, заявляючи, що коли не піде за Василя, то ні за кого не вийде заміж: «Дарма, таточку! Без Василя не страшна мені і домовина, не то сідая коса». Письменник малює хвилюючі картини, які нас дуже зворушують, заглиблюють у внутрішній світ героїні. Прощаючись з Василем, який їхав на заробітки, Маруся наче передчуває свою смерть: «Василю! На кладовищі мене покидаєш, на кладовищі мене й знайдеш! Поминай мене, не удавайся в тугу… прощай на віки вічні!.. Там побачимось!»\nІ справді, повість має трагічну розв’язку: пішовши в ліс по гриби, Маруся змокла під холодним дощем, застудилась і незабаром померла.\nУ зображенні Марусі, у перебільшенні почуттів героїв, у прагненні Квітки-Основ’яненка розчулити читача добре відчуваються традиції сентименталізму, місцями повість аж надто «сльозлива», але все одно ми читаємо її з захопленням, вона чарує нас своєю поетичністю.\nОбраз Наталки Полтавки — яскравий тип українського національного характеру.\nНа цій сторінці ви можете скачати Образ Марусі в однойменній повісті Григорія Квітки-Основ’яненка. Твір 9 клас безкоштовно.


Власницям коротких вій варто придивитися до туші з ефектом подовження. Сьогодні на ринку є кілька популярних моделей, які заслужили безліч позитивних відгуків споживачів. Дізнаємося, в чому їх переваги, і чи є у косметичних засобів знаменитих брендів недоліки.\nПри складанні рейтингу ми спиралися на такі критерії:\nЕфект подовження в реальності;\nНайкращим співвідношенням ціна;\nЯкісна туш повинна відповідати всім міжнародним стандартам. В ідеалі засіб нічим не пахне. Зверніть увагу на надійність закривання туби і термін придатності продукту. По можливості використовуйте пробник, щоб зрозуміти, чи підходить туш чи ні.\nТож не дивно, що засоби преміальних марок займають перші місця рейтингу і стоять на порядок вище. Однак висока вартість — не завжди показник відмінної якості.\nРейтинг кращих подовжують тушею\nРейтинг кращих подовжують тушею 1 Tom Ford Ultra Length Mascara 3 990 грн\n— 2 Givenchy Midnight Skies Noir Interdit 1 871 грн\n— 3 Sensai Mascara 38 ° C 1 610 грн\n— 4 Make Up For Ever Smoky Stretch Mascara 2 040 грн\n— 5 SMASHBOX INDECENT EXPOSURE MASCARA 899 грн\n— 6 NYX Professional Make Up Lush Lashes Mascara Stacked 670 грн\n— 7 Isadora All Day Long Lash Mascara 207 грн\n— 8 Rimmel Extra Long Lash 153 грн\n— 9 VIVIENNE SABO CABARET 213 грн\nВідкрити рейтинг удостоїлося продукту від Tom Ford. Екстремально-чорна туш має кремову текстуру і відмінну стійкість. Засіб наноситься без грудочок і зберігається в первісному вигляді протягом всього дня. Унікальний склад не дає йому розтікатися під впливом вологи і високої температури.\nПокупниці в захваті від виразності погляду і обсягу. У косметичного засобу дуже зручна пензлик, яка забезпечує акуратне нанесення туші. Продукт особливо підходить панянкам, у яких тонкі кінчики вій. Єдиний недолік — дорожнеча. Варто туш 3300 гривень.\nДалі в рейтингу знаходиться туш з ефектом накладних вій. Її щіточка може загинатися під прямим кутом, миттєво профарбовуючи вії від коренів до кінчиків. Дамам подобається еластична структура, що дозволяє домогтися потрібного ефекту. Відтінок складу збагачений перламутровими частинками, надаючи чорному кольору металевий перелив. Під час носки туш не обсипається, не забруднює шкіру.\nСудячи з відгуків, засіб, дійсно, подовжує вії. При чому покупниці не очікували такого супер-ефекту. Склад не має запаху і не створює «лапок павука». Головне — користуватися засобом акуратно. Покупниці кажуть, що до туші треба звикнути. Володарі Золотої картки «Рів Гош» можуть купити її за 1870 гривень.\nВигин кисті на 90 градусів;\nКрасивий колір з мерехтливими частинками;\nВодостійка формула туші моментально збільшує кожну вію в обсязі і довжині. Текстура обволікає кожен волосок і підкреслює виразність погляду, запобігаючи склеювання. Склад стійкий до поту, вологи, сльозам. Змивається він водою температурою 38 градусів.\nДівчата в захваті від зручної пензлика, ефекту подовження. Вони кажуть, що туш не подразнює слизову навіть в разі використання контактних лінз. Досить одного шару, щоб отримати бажаний результат. Якщо хочеться зробити ефектний макіяж, можна застосувати 2 шари. З тушшю вії виглядають як нарощені. Склад бездоганно змивається спеціальними засобами від «Шанель». Ціна туші, що подовжує — від 1450 гривень.\nЗручна пензлик зігнутої форми;\nНатуральний ефект нарощених вій.\nНаступний учасник рейтингу відрізняється лаконічною зручною упаковкою, силіконової пензликом з численними щетинками, які не бруднять очі і не колють, оптимальним дозатором. Чистити край кисті не доводиться. Туш випускається в чорному кольорі і містить комплекс протеїнових речовин, які стимулюють ріст вій. Додання обсягу досягається за рахунок мікроскопічних часток — масла акації, гелевого альгінату.\nСклад легко змивається міцелярної водою. У продукту безліч позитивних відгуків, як в Україні, так і за кордоном. Зустрічаються і негативні думки, які пов’язані зі склеюванням вій, складністю нанесення складу. Вартість туші, що подовжує — 1450 гривень.\nПрактично кожна сучасна панянка чула про туші SMASHBOX INDECENT EXPOSURE MASCARA. С її допомогою можна отримати густі і довгі вії. Це досягається завдяки тонкій пензлику з розміщеними по спіралі ворсинками. Маленький наконечник допомагає пробратися навіть до найкоротшим волосках.\nТуш надає ефект лялькових очей за рахунок додаткової довжини. Доведеться потренуватися, щоб акуратно наносити склад, інакше виходять «павукові лапки». Це явище — наслідок занадто густої консистенції. Зате засіб не відчувається на очах і легко змивається будь-яким розчином для макіяжу. Варто продукт від 900 гривень.\nЕфект лялькових очей;\nДалі в рейтингу розташовується продукт від знаменитої марки NYX. Відразу варто сказати, що від одного шару ефект слабенький. Радять наносити склад двічі, а то й тричі. Таким чином продукт не можна назвати економічним. Силіконова кисть має щетинки тільки з одного боку. До неї треба пристосуватися. В цілому засіб виглядає акуратно, природно і красиво.\nКолір засоби — насичений чорний. Покупниці кажуть, що туш не склеює волоски, не утворює грудочок. Вії стають об’ємними і довгими. До складу входять колаген і кератин, вітамін Е. Негативних відгуків про продукт практично немає. Ціна повністю відповідає якості. При відкритті відчувається хімічний запах, який незабаром випаровується. Колір консистенції, скоріше, сіруватий. Виглядає він природно. Вартість туші, що подовжує — 700 гривень.\nПотрібно мінімум два шари.\nЗ переваг наступної туші виділяють силіконову пензлик, легкий приємний запах, натуральний зовнішній вигляд вій. Склад не викликає алергії і добре змивається теплою водою. У ньому немає ароматизаторів і будь-яких інших агресивних речовин. Покупниці кажуть, що туш склеює вії, ускладнює погляд і утворює грудочки. Відтінок у консистенції неяскраво-чорний, а, скоріше, тьмяний. Таким чином відгуки про продукт досить суперечливі.\nТуш не радять до використання панночкам, у яких від природи довгі вії, інакше кінці їх будуть виглядати неакуратно. Засіб чудово підходить для щоденного макіяжу дамам з коротким волоссям по краях вік. У відгуках зустрічається інформація про те, що склад швидко закінчується. За 8 мл треба віддати близько 700 гривень.\nНе друкується на столітті;\nОригінальна форма щітки;\nДалі в рейтингу знаходиться бюджетний варіант від англійської марки Rimmel. Туш має жорстку і в міру пухнасту пензлик. На ній немає зайвої кількості складу. Це дуже полегшує процес нанесення. Для вій середньої густини і довжини досить одного шару. Засіб не обсипається і не створює ефект «Пандочка». Змивається воно не дуже добре, доводиться використовувати спеціальні розчини для демакіяжу.\nТримається туш протягом всього дня. До її складу входять гліцерин, токоферол, оливкова олія, бджолиний віск, кератин. Ці компоненти зміцнюють волоски по краю століття. Туш називають «непоганий». Відгуки про неї неоднозначні. В принципі свою ціну вона виправдовує. Варто продукт близько 300 гривень.\nНадання довжини і об’єму;\nЗавершує рейтинг туш, яка миттєво стала популярною серед молодих дівчат. У складі засоби багато парабенів. Це один з головних мінусів кошти. Пензлик подобається не всім. Деякі дами відзначають, що вона робить вії дуже товстими і неохайними.\nНаноситься склад легко і розподіляється цілком нормально. При нанесенні можуть утворюватися грудочки. Колір туші яскравий і глибокий. Судячи з відгуків в інтернеті, у деяких дівчат вона викликала роздратування до кінця робочого дня. Тому більшість воліють купувати більш безпечні засоби. Ціна туші, що подовжує — 450 гривень.\nКраса і здоров'я | 9 кращих подовжують тушею для вій


Виділення при гонореї у жінок\nТаке венеричне захворювання, як гонорея досить часто служить причиною розвитку запальних процесів жіночих статевих органів. Викликається воно гонококової інфекції. Зазвичай гонорея передається статевим шляхом від чоловіка до жінки, при цьому бактерії потрапляють в піхву, звідки проникають в шийку матки, матку, труби і яєчники. Надалі гонококи можуть вражати сечовипускальний канал і пряму кишку.\nЗараження жінки можливо навіть тоді, коли хвороба у чоловіка протікає практично безсимптомно, перейшовши в хронічну форму, адже гонококкова інфекція продовжує виділятися з сечостатевої системи. Навіть через багато років після перенесеної гострої гонореї чоловік може заразити свою партнерку.\nПро своє зараження жінка дізнається не відразу, а тільки після закінчення інкубаційного періоду, тривалість якого зазвичай становить від 3-4 днів до 2-3 тижнів. Все залежить від властивостей патогенних бактерій і загального стану організму хворої. До появи перших симптомів, жінки найчастіше відчувають себе цілком здоровими. У 50-70% пацієнток взагалі не буває ніяких неприємних відчуттів під час хвороби, і вона протікає безсимптомно, за рахунок чого гонорея діагностується вже в хронічній формі.\nУ іншої частини хворих ознаки гонореї проявляються набряком і почервонінням слизової, підвищенням температури. Запалення провокує почастішання сечовипускання, посилення білей, печіння і різь при спорожненні сечового міхура. Захворювання бартолінієвих залоз, запалення яких вторинно внаслідок постійного затікання гнійних виділень з шийки матки і уретри, супроводжується чітко вираженими симптомами.\nЗалози збільшуються від розмірів вишневої кісточки і до курячого яйця, у них накопичується гній, навколишні тканини змінюються, з’являється хворобливість. Практично завжди в таких випадках потрібне оперативне втручання.\nУ молодих дівчат прояви гонореї завжди виражені сильніше, ніж у жінок старшого віку, ось чому необхідно регулярно (мінімум раз на рік відвідувати лікаря-гінеколога і проходити медичні огляди.\nОдним з найпоширеніших методів діагностики гонореї є бактеріологічний мазок. Суть його полягає в дослідженні виділень із сечостатевих органів хворих. Мазок на гонорею у жінок береться з піхви, сечівника і шийки матки, для чого у піхву вводиться розширювач, так зване дзеркало, після чого бактеріологічний матеріал збирається за допомогою стерильних тампонів.\nПроцедура зовсім не болюча, жінка може відчути лише невеликий дискомфорт при дотику тампона до шийки матки. Особливої підготовки від жінок взяття мазка не вимагає, бажано тільки не спринцюватися до проведення аналізів.\nВ мазку у жінок при захворюванні гонореєю гонококи виявляються приблизно в 60 % випадків, ось чому сьогодні лікар може призначити за показаннями здачу більш точних аналізів: посів виділень і ПЛР (полімеразної ланцюгової реакції).\nТочність методу посіву становить 95-100%, час дослідження близько тижня, точність ПЛР – 90-95%, результати аналізів зазвичай готові вже через 2 дні. Для загальної оцінки захворювання лікарі рекомендують одночасно провести дослідження на мікоплазми, хламідії, герпес, трихомонади та інші інфекції, які можуть бути супутніми при гонореї.\nЗараження гонореєю небезпечно в період вагітності, оскільки вона розвивається дуже швидко у зв’язку з хорошим кровенаполнением сечостатевих органів і зниженням захисних сил організму. До того ж, найчастіше хвороба має безсимптомний характер. Якщо зараження гонококами відбувається в першому триместрі, то це призводить до мимовільного викидня із-за розвитку ендометриту, на більш пізніх термінах виникають різні ускладнення і післяпологові патології.\nІснує також великий ризик:\n· раннє вилиття навколоплідних вод,\n· передчасних пологів,\n· зараження дитини внутрішньоутробно або під час його просування по родових шляхах,\n· розвиток патології плоду.\nВнутрішньоутробна гонококкова інфекція – це колосальна проблема для лікарів і батьків, оскільки у новонародженого може розвинутися сепсис, який представляє реальну загрозу життя малюка. Якщо навіть дитина не буде інфікований внутрішньоутробно, то при проходженні через родові шляхи гонококи обов’язково потраплять у вуха і очі новонародженого, із-за чого в подальшому він захворіє отитом і кон’юнктивітом.\nЩоб уникнути всіх перерахованих вище проблем, фахівці рекомендують жінкам, які бажають завести дитину, обов’язкове обстеження на наявність гонококової інфекції (гонореї) до початку вагітності. І крім того, в цей період секс завжди повинен бути захищеним.\nХронічна гонорея у жінок часто служить причиною безпліддя, оскільки запалення призводить до деформації маткових труб, утворення спайок, зараження (облітерації) просвіту труб сполучною тканиною, порушуючи тим самим їх прохідність. Така патологія виникає у жінок у 8-20% випадків розвитку хронічної інфекції.\nБезпліддя може бути результатом хронічного гонорейного ендометриту, коли поразка слизової матки призводить до порушень її морфології і функцій. Ураження яєчників сприяє розвитку ановуляції – порушення запліднення. Щоб запобігти всі ці небажані наслідки, жінкам рекомендується як мінімум раз в році, а краще частіше, проходити огляд у лікаря-гінеколога в районній консультації, використовувати засоби захисту при статевих контактах, мати постійного сексуального партнера.\nPrevious Article Дієта при гастриті шлунка\nNext Article Дієта при коліті кишечника