«Вбити священика», Аґнєшка Голланд - Арґумент-Кіно - KINOKOLO.UA\nУ програмі 12 вересня о 01:05 – екранізація історії реального вбивства – злочину польських комуністичних спецслужб початку 80-х років ХХ століття, часів боротьби народного руху «Солідарність» за свободу й незалежність. Таким чином, уперше в АРҐУМЕНТІ КІНО – фільм знаної польської режисерки Аґнєшки Голланд, а саме – «Вбити священика»/ To Kill a Priest (1988, Франція - США).\nПодії фільму розгортаються у Варшаві часів «Солідарности», коли цей профспілковий рух практично стає паралельною владою в Польщі й, природно, конфронтує із владою офіційною. Католицький священик отець Алек, що він пов’язаний із «Солідарністю», стає беззаперечним моральним авторитетом серед народу, що серйозно непокоїть комуністичних правителів. Тож аґент таємної поліції отримує завдання вбити священика.\nТаким чином, фільм Аґнєшки Голланд звертається до реальної історії життя і смерти за ідею, за свободу і справедливість харизматичного польського священика Єжи Попєлушка, що той першим пішов 1981 року до страйкарів Варшавського металургійного заводу. Попєлушко був послідовним антикомуністом і відрізнявся стійкою нонконформістською позицією. В його проповідях поєднувалися духовні настанови з політичними посланнями, критика комуністичної системи і спонукання людей до протесту. Зрештою, за часів військового стану в Польщі (а його було введено того самого 1981 року) саме католицька церква була єдиною силою, яка могла висловити свій протест відкрито, з регулярним проведенням мес, що давали можливість для публічних зібрань у костелах.\nПроповіді Попєлушка регулярно транслювало радіо «Вільна Європа», й тому він став відомий у всій країні своєю безкомпромісною позицією. Служба безпеки МВС Польщі намагалася змусити його замовкнути, залякувала, арештовувала, та все дарма. Зрештою, 1984-го його викрали і вбили… Новина ж про це політичне вбивство спричинила небачений народний гнів. На похоронах Попєлушка були присутні понад чверть мільйона людей, включаючи лідера «Солідарности» й майбутнього президента країни Лєха Валенси. І саме смерть ксьондза вважається поворотним пунктом у відомих польських подіях, хоча комуністичний режим по тому зберігав свою силу іще цілих п’ять років… Ну а 6 червня 2010-го у Варшаві на площі Пілсудського відбулася церемонія беатифікації Єжи Попєлушка – католицька церква визнала його мучеником і блаженним.\nДо речі, рік тому, до 25-х роковин трагічної загибелі Єжи Попєлушка, на польські екрани вийшла іще одна екранна версія життя і подвигу блаженного – фільм Рафала Вєчиньського, що має назву «Попєлушко. Свобода в нас». Ці слова є, власне, кредом самого Попєлушка, який повсякчас закликав відкрити свободу, що є всередині людини… До виходу цього фільму в Польщі було приурочено спеціальну кампанію, мета якої – якнайширше розповсюдити знання про ксьондза Єжи серед співвітчизників. Взагалі ж, знані польські режисери (та й не тільки вони) переконані, що саме історичні фільми – це, напевне, найефективніший шлях пропаґанди знань про власну історію серед молоді. Скажімо, живий класик і патріарх польського кіна Анджей Вайда, останній фільм якого «Катинь» – про знищення енкавеесівцями 1942 року понад 20 тисяч полонених польських офіцерів, планує зафільмувати біографічну ігрову стрічку про того самого Лєха Валенсу. Ну а сценарій має написати та сама Аґнєшка Голланд.\n«Вбити священика» Аґнєшка Голланд створила за часів вимушеної еміґрації силами французької та американської кінематографій. Зрештою, не тільки, бо, скажімо, виконавський ансамбль куди ширший і справді блискучий, зауважте: Крістофер Ламбер, Ед Гарріс, Тім Рот, Піт Постлетвейт, Джосс Екленд, Тімоті Сполл… Насамкінець наголошу, що стрічка Аґнєшки Голланд не є, сказати б, документальною реконструкцією історії ксьондза Попєлушка. Але все це – про нього…\nАґнєшка Голланд: Доля людини і доля Європи\nПольську режисерку та сценаристку Аґнєшку Голланд можна вважати прикладом сучасного успішного східноєвропейського кінорежисера, який почувається, як удома, будь-де, і чия творчість по праву належить не тільки національній, але й світовій культурі. І попри позірну космополітичність її робіт, творчість Аґнєшки Голланд виглядає доволі цілісною, насамперед – з огляду на центральний конфлікт, який скріплює собою більшість її картин. І цей конфлікт завше пов’язаний з ідентичністю людини. Кожен з її героїв рано чи пізно запитує себе: «Хто я?».\nЯскравим прикладом такого конфлікту є картина «Гіркі жнива», що була зафільмована 1985 року в Німеччині. Це історія колишнього лакея Леона, якому Друга світова війна допомогла змінити свій соціальний статус. Водночас, ця війна принесла нещастя багатьом іншим людям, зокрема, євреям, які втратили суспільне становище, майно, і щомиті готові розпрощатися із життям. Одного дня Леон знаходить у лісі єврейку Розу, яку згодом переховує у себе в підвалі. Між ними встановлюються стосунки, що їх важко описати одним словом. Це, природно, стосунки чоловіка та жінки, але й також відносини людей двох різних віросповідувань та національностей, які так чи так, але мають значний потенціал для конфлікту.\nВласне, у цьому камерному сюжеті проявилося уміння Аґнєшки Голланд бути делікатною стосовно недавньої європейської історії, проявилася здатність бачити історичні події без ідеологічних упереджень. Стосунки Рози та Леона глибоко вкорінені в історію європейського континенту, їхнє протікання зумовлене і характером головних героїв, і фатальними політичними подіями, на які вони не могли впливати.\n1990 року Аґнєшка Голланд фільмує одну із найзнаменитіших своїх картин – «Європа, Європа», у якої є іще одна назва – «Соломон із гітлерюґенда». В основі фільму – реальна історія Соломона Переля, який, рятуючись від нациських переслідувань, разом з родиною покидає Німеччину та перебирається до Польщі.\nЗ початком Другої світової війни розпочинається довга і неймовірна одісея Соломона.\nПо черзі він побуває і радянським піонером, і німецьким солдатом, і сумлінним учнем у школі гітлерюґенду. Чистокровний юдей, він докладає величезних зусиль, аби вижити.\nІ знову режисерка виводить на перший план не стільки політичні реалії, скільки долі простих людей, які змушені робити свій вибір. Власне, в картині «Європа, Європа» їй вдалося найповніше продемонструвати парадоксальність людської ідентичности, яка здатна багаторазово змінюватися і під впливом людської волі, і під впливом зовнішніх обставин.\nУ режисерській, та особливо у сценарній, фільмографії Аґнєшки Голланд є кілька стрічок, які розповідають історії про людей непересічних, знакових для європейської ідентичности. В одній з таких картин, власне у «Повному затемненні», йдеться про взаємини французьких поетів Поля Верлена та Артюра Рембо. І, як завше у Аґнєшки Голланд, спілкування двох видатних художників не обмежуються сферою літератури, тут присутня також і любовна пристрасть, і суперництво, і заздрість, які покладено на два ну геть не схожі характери.\nУ «Повному затемнені» соціальні катаклізми того часу (а йдеться насамперед про Паризьку комуну) присутні лише як не дуже помітне тло. Європа тільки приміряється до майбутніх соціальних експериментів, що вони у ХХ столітті назавжди змінять і долі окремих людей, і долі цілих націй, а також приведуть до незворотної мутації самих підвалин європейської цивілізації.\n1999 року Голланд зафільмувала стрічку «Третє диво», у якій певним чином прокоментувала свої власні духовні пошуки. Річ у тім, що за походженням режисерка –наполовину полька, наполовину юдейка, і її душа по-свому розділена. Свого часу вона була ревною католичкою і якось навіть простояла на колінах у костелі сорок годин підряд. Проте, ця її щира віра не витримала випробування життєвими обставинами, і тепер Аґнєшка Голланд про релігію говорить стримано.\nВласне, про пошуки правдивої віри і розповідає картина «Третє диво». Її головний герой, отець Френк, віру втратив, проте відчайдушно чіпляється за найменші докази існування Бога. Річ у тім, що священик розслідує справу такої собі Елени, яка довгий час жила при католицькому монастирі і мала здатність творити дива. Після її смерти статуя Діви Марії у день народження Елени кровоточить кривавими слізьми. Місцева паства просить церкву канонізувати Елену. Отець Френк отримує завдання – розвінчати ще одну, на думку церковних бюркратів, горе-святу. Проте цього разу священик стикається з правдивими дивами…\nНаразі ж в АРҐУМЕНТІ-КІНО – фільм Аґнєшки Голланд 1988 року «Вбити священика». Як уже було сказано, в її основі – реальні події, проте картина аж ніяк не може бути вичерпана формулою «історична реконструкція». Насправді – це історія земних пристрастей, які багато в чому повторюють пристрасті, що вони лягли в основу християнства дві тисячі років тому. Власне, Голланд зафільмувала новітню історію страстей Христових із майже буквальним відтворенням сюжетних перипетій Євангелія. Ми тут подибуємо чи не всіх причетних до справи персонажів: Юду, Понтія Пілата, Святого Петра, Марію Магдалину.., тільки зодягнені вони у сучасні шати.\nІ сама історія тут також максимально проблематизована. Бо кожен із героїв шукає своїх власних відповідей на непрості запитання, проте, так чи так, але опиняється у річищі вічного сюжету. Зрештою, «Вбити священика» – одна з найцілісніших та несуперечливих кіноісторій у творчості режисерки. Тут вона робить спробу зшити розірвану історію Східної Європи, яка на початку вісімдесятих років двадцятого століття знову отримала нагоду повернутися до себе додому. Проте, як і дві тисячі років тому, навернення не може відбутися без жертви.


15-18 порцій 2 години 321 ккал\nПеремячі – це дуже смачні татарські пиріжки, чимось схожі на наші біляші, але трохи іншої форми. Відмінною особливістю цих виробів служить отвір посередині, куди в процесі або після приготування можна влити трохи бульйону (при випіканні в духовці) або масла (при смаженні у фритюрі).\nПиріжки виходять надзвичайно соковитими, смачними, ситними, і при цьому на одному зупинитися просто нереально! Пропоную і вам приготувати ароматні перемячі з м’ясом – смажені на сковороді або печені в духовці – на мою пошаговому рецептом з фото.\nРецепт смажених татарських перемячі з м’ясом\nКухонна техніка та інвентар: миска, м’ясорубка, сито, 2 лопатки, скалка, глибока сковорідка (фритюрница), дошка кухонна, ніж.\nМасло вершкове 82% 100 г\nБорошно вищого сорту 1 кг\nЦибуля ріпчаста 1-3 шт.\nРослинна олія для смаження 200-300 мл\nДля фаршу я використовую яловичину. Також відмінно підійде і баранина. М’ясо вибирайте свіже (охолоджене, а не заморожене), пружною консистенції. Поверхня його не повинна бути засохлої або обвітреної. Запах повинен бути характерний даному виду м’яса, без ознак псування.\nДля тесту я використовую сухі швидкорозчинні дріжджі. Під час покупки обов’язково дивіться на термін придатності – якщо дріжджі будуть прострочені, тісто може не піднятися. Сухі дріжджі повинні бути повністю розсипчастими, без грудочок.\nЧи знаєте ви? Тісто для перемячі можна готувати і з використанням свіжих пресованих дріжджів – в такому випадку їх потрібно взяти в кількості 25-30 грам на півлітра молока.\nУ металеву миску або в каструлю наливаємо півлітра молока.\nВсипаємо 2 столові ложки цукру. Ставимо миску (каструлю) на вогонь і нагріваємо молоко до температури 30-40 градусів, розмішуючи цукор за допомогою віночка.\nДодаємо чайну ложку сухих дріжджів.\nЧекаємо 15-20 хвилин, щоб дріжджі «заробили».\nРозтоплюємо 100 грам вершкового масла. Додаємо його в тесто.Масло має бути теплим, не гарячим!\nКладемо пів чайної ложки солі.\nПоступово всипаємо близько кілограма пУкраїнаного борошна. Муки може знадобитися трохи більше або менше, скільки вбере в себе тісто.\nМає вийти дуже м’яке, але при цьому еластичне тісто. За консистенцією воно повинно бути трохи м’якше, ніж для печених пиріжків.\nМи залишаємо його в теплому місці для бродіння приблизно на годину. Перед цим обов’язково накрийте тісто в мисці рушником або кришкою. Воно повинно збільшитися в обсязі в 2-3 рази.\nПівкілограма яловичини промиваємо, обсушуємо і нарізаємо невеликими шматочками.\nПодрібнюємо м’ясо за допомогою м’ясорубки.\nЛук (1-3 головки, за бажанням) очищаємо, промиваємо і дрібно нарізаємо. Можна подрібнити його за допомогою подрібнювача.\nПерекладаємо цибулю до м’яса.\nДодаємо у фарш за смаком сіль і перець. Ретел\nьно перемішуємо всі інгредієнти.\nФормуємо і смажимо перемячі з фаршем\nЗлегка присипаємо стіл борошном. Відриваємо невеликі шматочки тіста, розміром з маленьке яблуко.\nВикладаємо їх на стіл, формуючи кульку.\nКожна кулька розгортаємо качалкою в круглу заготовку діаметром 10-12 сантиметрів.\nПо центру кожної заготовки кладемо по повній столовій ложці начинки.\nЗащипуємо тісто, прісобірая його краю, при цьому залишаючи в центрі отвір діаметром 1-2 сантиметри.\nМи залишаємо вироби для вистоювання на 10-15 хвилин.\nУ глибокій сковорідці розігріваємо 200-300 мл рослинного масла без запаху. Також для смаження перемячі можна використовувати фритюрницю.\nКладемо по одному сформовані вироби в добре розігріте масло, отвором вниз.\nКоли пиріжки підрум’яняться з одного боку, за допомогою двох лопаток перевертаємо їх на іншу сторону.\nВливаємо в отвір кожного пиріжка трохи масла.\nКоли і друга сторона підрум’яниться, викладаємо смажені перемячі з м’ясом на серветки або на решітку, щоб прибрати залишки масла.\nГотові пиріжки складаємо в каструлю або в глибоку миску. Накриваємо їх зверху рушником і ненадовго залишаємо в такому вигляді, щоб вони охололи і стали м’якими.\nТеплі перемячі подаємо до супів, бульйонів, їх можна їсти з салатами зі свіжих овочів і всілякими овочевими консерваціями. Такі пиріжки – це дуже смачний, ситний перекус на роботі і в дорозі. Вони відмінно поєднуються з кисломолочними напоями, томатним соком, овочевим фрешем і навіть чаєм.\nВідеорецепт приготування смажених перемячі\nДля того, щоб легко впоратися з приготуванням татарських перемячі, раджу подивитися дане відео. Особливу увагу зверніть на заміс тесту і на формування виробів.\nЩоб фарш був ще соковитіше, додайте в нього 2-3 столові ложки холодної води або молока.\nУ фарш можна додати трохи часнику або подрібненої зелені, а також улюблені приправи і прянощі – хмелі-сунелі, мелений коріандр, чилі, і навіть суху аджику.\nЯкщо хочете, щоб тісто швидше підійшло, поставте його для бродіння в нагріту до температури 40-45 градусів духовку. Також в цій ситуації допоможе додавання в тісто при замісі ще половини порції дріжджів.\nСмажте перемячі на середньому вогні, при цьому вони повинні бути повністю занурені в масло.\nРецепт печених перемячі\nЧас приготування: 2-2,5 години. Кількість порцій: 36 шт. калорійність: 276 ккал. Кухонна техніка та інвентар: 2 миски, м’ясорубка, сито, скалка, кулінарна пензлик, деко, прихватки, дошка кухонна, ніж.\nМасло вершкове 82% 300 г\nДріжджі свіжі пресовані 50 г\nяйця великі 2 шт.\nБорошно вищого сорту 1,5-1,7 кг\nМ’ясо (конина, яловичина або баранина) 1 кг 100 г\nЗ’єднуємо в мисці 50 грам дріжджів, 2 столові ложки цукру і 100 мл теплої води. Ми залишаємо цю масу на 10-15 хвилин, щоб вона почала підніматис\nВливаємо в глибоку миску літр теплого молока. Так як тісто в процесі бродіння сильно збільшується в об’ємі, миску для нього вибирайте досить великого розміру.\nВбиваємо 2 яйця. Додаємо кілька пучок солі (за смаком).\nКладемо 200 грам м’якого вершкового масла.\nДодаємо дріжджі, які до цього часу вже почали бродити.\nПеремішуємо всі інгредієнти і поступово всипаємо пУкраїнане борошно, замішуючи тісто. Всього буде потрібно близько 1,5-1,7 кілограма борошна (точна кількість залежить від величини яєць і якості самої муки).\nВ кінці замісу додаємо 2-3 столові ложки рослинної олії.\nТісто накриваємо і залишаємо його в теплому місці на годину-півтора для бродіння.\nПерекручене через м’ясорубку м’ясо (1 кілограм 100 грам) кладемо в миску.\nДодаємо 2-3 дрібно нарізані цибулини, перемішуємо.\nПосипаємо фарш за смаком перцем і сіллю.\nЩе раз ретельно вимішуємо. Фарш готовий!\nФормуємо і випікаємо перемячі\nВідрізаємо третина піднявся тесту і викладаємо його на стіл, злегка присипаний борошном. Ділимо його на порції, розміром з невелике яблуко, і скочується кожну частину тесту в кульку.\nКожна кулька розгортаємо в коржик.\nКладемо по центру тестової заготовки фарш і злегка разравниваем його по виноградному, не доходячи трохи до її країв. Защипуємо перемячі, збираючи тісто до центру, при цьому в самому центрі залишаємо отвір діаметром 1-2 сантиметри.\nСформовані вироби викладаємо на злегка змащений маслом деко.\nДаємо їм трохи піднятися і випікаємо 35-40 хвилин при 190-200 градусах.\nВиймаємо перемячі з духовки і відразу ж змащуємо кожен пиріжок вершковим маслом. Можна трохи масла для соковитості покласти і всередину пиріжка. Також для соковитості можна влити трохи бульйону.\nВідеорецепт приготування перемячі в духовці\nЗ цього відео ви дізнаєтеся, як швидко і просто зробити дуже смачні і соковиті перемячі з фаршем в духовці. Після перегляду у вас з легкістю вийде їх приготувати!\nЯкщо ви любите випічку з м’ясом (а хто її не любить!), Раджу приготувати і інші її види. Наприклад, осетинський пиріг з м’ясом, або дуже ситний пиріг з м’ясом і картоплею. На свято приготуйте курник за класичним рецептом або курник з млинців. А якщо вам захочеться вишуканої випічки, то таким варіантом стане киш з куркою і грибами. Хрустке пісочне тісто і соковита ароматна начинка нікого не залишать байдужими!\nПриготуйте перемячі за моїми рецептами, і ви назавжди залишитеся полоненими їх смаком і ароматом. А якщо у вас є свої секрети приготування, буду вдячна, якщо ви ними поділитеся зі мною в коментарях. Смачної вам випічки і успіхів у всіх починаннях!\nЯк приготувати татарські перемячі по пошаговому рецептом з фото Ссылка на основную публикацию


Фотозвіт про десятиденну подорож на байдарках по Дністровському водосховищу в серпні 2017 року.\nДілянка подорожі від села Велика Слобідка, що під Кам"янець-Подільськом, до Старої Ушиці. Попутно ми здійснили бокові маршрути в Китай-город, Бакоту і ще декілька бокових заток-каньйонів (довжина деяких з них перевищує 20 кілометрів).\nДобирались з Луцька до Тернопіля. Там лишив машину на стоянці. Далі нас підібрав бусик з Львова з основною командою "Братства ріки". День дуже жаркий, +33С. На Дністер їхали через Гусятин, Кам"янець-Подільський, в якому закупили усі продукти. Я сидів по-переду, покурюючи з шофером і роздивляючись ландшафти Поділля. Проїзжали місця на Збручі де я народився і де жили всі мої бабусі і дудусі.\nВ сутінках під"їхали до Дністра. Уклін берега дуже крутий. Прийшлось на руках спускати припаси і байдарки. Тут, на березі, вже отаборилась сім"я з Коростеня і Київа. Поки варилась вечеря, я накачав свою байдарку і в темноті сплавав на іншу сторону затоки, на якій ми стояли. З каміння зручно залізти в воду, а вона як парне молоко! Добре змити з себе пилюку довгої дороги...\nРанок сонячни і одразу жаркий!\nЯ спустив свою байдарку і підсів в каркасну до Наталки. Її чоловік має приєднатися через декілька днів і щоб було легше гребти, вирішили об"єднатись. Збір каркасів заняття доволі довге. Нарешті всі на воді. Випливаємо з затоки в основне русло. Тут вітерець і хвилі. Дехто розгубився, байдарки розтягуються на кілометр.\nЗбір біля бокового каньйону до села Баговиця. Хто приплив перший - пробує сховатись від сонця під скелями.\nДалі невеличка єкскурсія в цю затоку.\nМолоде лисеня серед скель вишукує поживу.\nБіля села Велика Мукша довго купались. А далі пішла дуже гарна місцевість біля села Нагоряни. Самого села так і не бачили, бо воно на верху, а ось скелі, обриви і вершини тут знатні!\nМи з Наталкою висажувались в зелених нішах покупатися і так полазити. Там попадались невеликі печерки і гроти.\nНа скелях сидить боривітер.\nПротилежний берег лісовий. Там висадились на обід. В лісовій прохолоді добре!\nНа ніч зупинились серед лісу, на галявині навпроти довгоъ затоки, яка веде до Китай-города. Звідси гарний вид.\nВвечері я з Ондрасом поплили до скель протилежного берега. Я плавав з трубкою і маскою, вилазив на скелі. В них кипить життя. В першу чергу там багато хижих птах, ягі гніздяться серед багаточислених ніш, навісів і печер.\nЧергові в таборі варили смачну вечерю.\nНа наступний день в нас запланована подорож до Китай-города. Чергові лишаються в таборі, а всі інші на розвантажених байдарках пливуть в боковий каньйон. Я виплив раніше і на протилежному березі піднявся на гору.\nЗакінчується він, через 7 кілометрів, впадінням ріки Тернава.\nТут залишаємо байдарки і піднімаємось в Китай-город. Там, на кручі, розвалини маєтку панів, сади з грушами і яблуками))\nПо дорозі назад я плаваю в масці вздовж кам"яного обриву. Скелі майже вертикально йдуть на глибину. Зверху метра два вода тепла, далі крижана!\nНочуємо на старому місці. Ввечері знову екскурсія по прохолоді повз мальвничі береги.\nРанок сонячний. Температура швидко піднімається за +30С. Випливаємо! Місце наступної ночівки обговорено, воно недалеко. Пливемо розрізненими групами.\nВ обід зупиняємся в невеличкій бухточці. Прийшлося трохи розчистити кущі, так як не було де поставити всі палатки.\nНавпроти нас гарний скелястий берег. Я часто туди плавав. Там знайшли джерела чистої води. Один яр-каньйон кам"яними уступами піднімався далеко на гору. Феноменальне місце. Я ще таких на бачив. Старезні дерева, кизилові кущі. Треба було прикладати чималі зусилля, щоб піднятися на його "сходи". І все це в густому пралісі. Ось цей кам"яний яр з іншого берега.\nПід кам"яними уступами добре купатись. Глибоко, чиста вода і ніякого мулу!\nПісля обіду більшісь пішла на екскурсію в село Субич. Я теж пішов, але на підйомі стало зле десятирічній Соні. Похоже було на тепловий удар. Прийшлось на спині знести її до води, а потім байдаркою доправити до табора. Ввечері настала прохолода.\nГрупа вернулась аж в сутінках.\nВранці. коли випливали, на протилежному березі з сильним шумом впало велике дерево. Аби не бачив сам, то подумав би що то обвалилася порода. Такий тріск стояв.\nПішли гарні скелясті береги під селами Грушівці і Бабин.\nОбідали під селом Рогізна. Тут до Наталки приїхав чоловік. Я накачав свою байдарку і вирушив в самостійне плавання, розпитавши де приблизно буде місце стоянки.\nНа ніч зупинились в Бакотській затоці.\nВранці погода помінялась. Погримувало. Пішов невелики дощик. До обіду сходили на екскурсію в Бакотський печерний монастир.\nПісля обіду поплили втрьох з Віктором і Наталкою через затоку до гори під селом Комарів. Там купались, піднялись на скелі вершини.\nОсновна компанія каталась на яхті. Ми підпливали до них на байдарці.\nНіч знову провели на старому місці в Бакотській затоці. Ранком вітряно і прохолодно. Я виплив раніше на байдарці. Ще раньше виплили двоє наших учасників Мар"ян і Роксолана на надувному човні з невеликою парусною оснаскою. Вони завжди випливали раніше, а припливали на місце табора пізніше всіх.\nЗалазив на гору і звідтам спостерігав наближення основної групи.\nВона швидко вирвалась вперед. А я віддався попутному вітру і дрейфував понад безлюдних берегів.\nВ обід піднялись досить великі хвилі. Поставив байдарку боком до них, ліг на дно і гойдався...\nЛедь не проминув табір)) Його розбили на лісистому мальовничому березі. Одразу за крайньою палаткою тягнувся глибочезний яр.\nНа наступний день стоїмо на місці.\nЯ здійснив два плавання. До обіду поплив в бокову затоку. Там сховав байдарку і двічі піднімався на високі береги.\nПісля обіду поплив в іншу сторону.\nНазад, до табору, мене підганяв теплий вечірній вітерець.\nВночі різко похолодало і розігріта ріка почала парувати. Побачивши таку картину я одразу запригнув в байдарку!\nПоснідавши, поплили в мандри вже великою групою. Завів їх в бокову ущелину, яка починається непомітною щілиною, а закінчується замкнутим скальним цирком.\nВ воді знайшли молоду загинувшу сову. Видно вона в нічному тумані втратила орієнтування і впала в воду.\nПісля обіду перебазувались на інший бік під село Стара Ушиця. Тут нас на наступний день мав забрати бус. Ввечері діти по черзі тренувались плавати на моїй надувній байдарці)) Їх мати, Зоя, двічі підряд перевернулась. Було сміху.\nРанком знову тумани і я знову в байдарці!\nДалі поснідавши, всі вирушили в далеку дорогу по домівках.\nСтатья понравилась: Миша, supervisor, UltraLight, AnnDella, in_love_with_freedom, Serzh, Loredan, Racoon, solar_sumy, Alexander D-Ko, Snick, slava_xarkov, турЫст, MingTian, Altay, vintik, Hevding, denisekonomix, Евгений 2012, Судьба, SergeyVel0, Андрій Грінько 102516, yastas, i1.Noj,


Проза - Тамара Швець - Рожеве диво під Дніпром: в ботанічному саду зацвіло рідкісне дерево - Поетичні майстерні\nЯк повідомляється в публікації, в ботанічному саду ця рослина не цвіте щорічно, підмерзає, але сьогодні Альбития з самого прикрашена незвичайними квітами. Росте унікальне дерево в адмінкорпусі ботсаду.\nЯк зазначила ботанік Вікторія Тротнер, Альбіція з'явилася в ботсаду років десять тому. Прижилася вона не відразу, але тепер розквітла. У цілому ж, для Кривого Рогу це рідкісна рослина.\nПереклала на українську мову 10.07.20 5.42\nДата публікації 2020-07-10 05:57:52


Одностулкове пластикове вікно REHAU Euro 70 - 87x87 см. (ВxШ) в Шепетівці в Києві. Артикул:54184. Купити або замовити вікна в Україні. Порівняти ціни на Окна.ua\nОдностулкове пластикове вікно - являє собою вікно з однієї цільної стулкою. ПВХ вікна з профілю REHAU - надійно захищають від холоду, протягів, вологи і пилу. Можливо ламінування ПВХ профілю в в один з доступних кольорів або з текстурою і кольором `під дерево`.\nДодатково рекомендуємо укомплектувати вікно проти сіткою, відливом, підвіконням, пластиковими укосами, ручкою з замком. У вікнах можуть бути встановлені всі існуючі типи склопакетів, а при їх виготовленні використані будь-які види стекол: енергозберігаючі, мультфункціональние, протиударні, тоновані і ін. Вікна можуть бути доповнені противовзломной фурнітурою, замок з блокуванням та іншими елементами. Одностулкове вікно може бути здійснено не тільки прямокутної форми, але і за індивідуальним замовленням - в будь-якій нестандартній формі: трикутне, трапециевидное, арочне, кругле, овальне. Ціна одинарних вікнах - невелика, за рахунок своїх невеликих розмірів воно не має обмежень по поверховості і може бути застосовано при склінні кімнати, кухні та інших приміщень, чим викликана його велика популярність на ринку віконних конструкцій.


Договір про заборону ядерної зброї – утопія чи реальність? | ADASTRA\nДоговір про заборону ядерної зброї – утопія чи реальність?\nЧи можливий світ без ядерної зброї? Запитання може здаватися винятково риторичним, та все ж міжнародне співтовариство активно робить кроки в цьому напрямку, про що свідчить прийнятий 2017 року на Генеасамблеї ООН Договір про заборону ядерної зброї. Про головні віхи в історії ядерного нерозповсюдження та перспективи заборони атомної зброї на сучасному етапі – говоримо далі.\nЯдерну зброю в сучасному постбіполярному світі найбільш змістовно й лаконічно можна охарактеризувати широко вживаним у народі фразеологізмом «палиця з двома кінцями». Антигуманна зброя масового ураження, що назавжди залишила слід в історії Другої світової війни сумнозвісними серпневими подіями 1945 року, не готова зійти зі сторінок історії – принаймні в першій чверті 21 століття. Хоча задля справедливості варто зазначити, що питання про (анти)гуманність застосування ядерної зброї зовсім не стояло на порядку денному влітку 1945 р. й було для адміністрації Трумена лише важелем тиску на Японію, здатним змусити соратницю гітлерівської Німеччини підписати акт про капітуляцію, а також, безумовно, демонстрацією військової могутності й потенціалу Радянському Союзу.\nЧи багато змінилося з того часу? Сьогодні, коли глобальні світові конфлікти відійшли в минуле, ядерній зброї відводиться не стільки роль військова, скільки політична: вона є швидше атрибутом статусу великої держави, демонстрація авторитету та сили. Використання ядерної зброї у військових конфліктах наразі є малоймовірним. Натомість вона відіграє роль головного інструменту стримування – тобто загрози застосування сили задля примушення супротивника відмовитися від його задумів.\nЗгадаймо крилатий вислів Карла фон Клаузевіца: «Війна – це продовження політики, тільки іншими засобами», і зробімо невеликий екскурс в минуле – до Потсдамської конференції 1945 р., що відбулася на «ще тлінних руїнах Третього Рейху». Саме там американський президент Гаррі Трумен уперше зробив конфіденційну заяву радянському лідерові щодо створення Штатами нової зброї руйнівної сили, застосувати яку вони збиралися проти Японії.\nЧитайте також: Безпекова ситуація в Східній Азії: вплив ядерного чинника\n«Немовлята благополучно народилися» в пустелі Нью-Мексико рівно за день до відкриття конференції – 16 липня 1945 року. Чи міг хтось припустити тоді, липневого дня, що 1945 рік запам’ятається не лише перемогою над «коричневою чумою», але й певною лінією, що розділила історію на «до» та «після»?\nРівно через 73 роки після тієї серпневої катастрофи в Японії, виступаючи 9 серпня в Нагасакі, Генеральний секретар ООН Антоніу Гутерреш заявив, що дотепер «страх перед ядерною війною, на жаль, усе ще залишається з нами», наголосивши при цьому, що у 2017 році витрати на озброєння сягнули не лише найвищого показника з часу закінчення Холодної війни ($1.7 трильйона), але й приблизно у 80 разів перевищують суму, необхідну для надання глобальної гуманітарної допомоги. Між тим, процес роззброєння навпаки «сповільнився або навіть зупинився».\n«Холодні вітри», що подули ще на Ялтинській конференції 1945 р., не лише дійшли до Потсдама, але й майже поставили фінальну крапку в історії людства за часів Карибської кризи, коли світ опинився за крок до обміну ядерними ударами між СРСР та США.\nКрім того, не менш гостро постало питання щодо наслідків ядерних випробувань для довкілля й людських організмів зокрема. Згідно з даними спеціального доповідача ООН з питань впливу небезпечних речовин і відходів на здоров’я людини Башкута Тунджака, 67 атомних бомб, що були підірвані в 1946-1985-х рр. на Маршаллових островах, еквівалентні більш ніж 1,5 «хіросімських вибухів щодня впродовж 12 років». Вони призвели до масового радіоактивного забруднення довкілля й хвороб величезної кількості людей. Аналогічна ситуація склалася у Французькій Полінезії, де за 30-річний період (з 1966 по 1996 р.) було проведено понад 200 ядерних випробувань.\nВипробування «Лікорн» на території Французької Полінезії, 1971 р. Lifegate\nАбо ж узяти, наприклад, Семипалатинський ядерний полігон у Казахстані, де за 40 років було здійснено більше 450 ядерних випробувань. І навіть незважаючи на те, що після розпаду СРСР Казахстан відмовився від успадкованого ним ядерного арсеналу, «ядерний привид» продовжує позначатися на здоров’ї місцевих.\nВідтак, зважаючи на ту небезпеку, яку ядерна зброя несла для міжнародної безпеки та життєдіяльності людей, світове співтовариство майже відразу після винайдення настільки страхітливої зброї почало думати, як уникнути чи хоча б мінімізувати ризики від неї. І якщо знищити відмовитися від такого вагомого політичного й військового козира неможливо, то необхідно було хоча б призупинити гонку озброєнь, запобігти масовим екологічним проблемам і уникнути найгіршого сценарію – ядерної війни – за допомогою правових механізмів регулювання ядерного нерозповсюдження. Договори, про які піде мова далі, вкрай важливо згадати у світлі цієї проблеми, адже саме вони формують основні віхи нетривалої, але водночас украй «насиченої» історії боротьби за ядерне нерозповсюдження. Метою цієї статті не є розгляд абсолютно всіх договорів і угод: ми зупинимося лише на ключових із них, щоб відповісти на головне запитання: чи можливий сьогодні світ без ядерної зброї?\nКороткий екскурс в історію ядерних договорів. Основні віхи.\nПершим з найбільш вагомих є Договір про нерозповсюдження ядерної зброї (далі – ДНЯЗ), що був підписаний 1968 р. й набув чинності через 2 роки. Багатосторонній договір, учасниками якого є 191 держава, покликаний обмежити ядерні озброєння, сприяти розвитку мирного атому і – що є найбільш актуальним і в 2020 р. – сприяти процесу роззброєння, до якого ми повернемося дещо пізніше.\nЗгідно зі ст. 9 ДНЯЗ, право на володіння ядерною зброєю має «держава, яка виготовила і випробувала ядерний вибуховий пристрій до 1 січня 1967 року». Так, договір закріпив офіційний статус ядерної держави за п'ятьма країнами: Сполученими Штатами Америки, СРСР, Великобританією, Францією і Китайською Народною Республікою, поділивши світ на дві дуже нерівноцінні категорії – офіційні ядерні країни й офіційні неядерні, які й стали абсолютною більшістю.\nВас може зацікавити: Ядерні амбіції турецького султана: чи може Туреччина обзавестись атомною зброєю?\nВажливо зазначити, що ст. 2 ДНЯЗ чітко підкреслює той факт, що держави-учасники договору, що не мають ядерної зброї, зобов'язуються не лише не виробляти, не купувати ядерну зброю та вибухові пристрої, але й не приймати (як і не домагатися прийняття) будь-якої допомоги в їхньому виробництві, що, у свою чергу, дозволяє їм в повному об'ємі займатися розвитком мирного атому, обмінюючись технологіями й матеріалами, необхідними для розвитку ядерної енергії в мирних цілях (ст. 4).\nЩо стосується держав, які мають ядерну зброю, то актуальним буде навести ст. 6, у якій зазначається, що ядерні держави-учасники договору беруть на себе зобов'язання «в дусі доброї волі вести переговори про ефективні заходи з припинення гонки ядерних озброєнь». Сьогодні саме 6 стаття ДНЯЗ є одним з каменів спотикання, що викликає бурхливі дебати стосовно подальшої долі Договору про заборону ядерної зброї (далі — ДЗЯЗ) і можливості (а що більш важливо – раціональності) співіснування цих двох угод.\nКраїни, що володіють ядерною зброєю станом на сьогодні. Попри заборону ДНЯЗу, до ядерного клубу приєдналися також Ізраїль, Індія, Пакистан і КНДР. Mapsofworld\nПоказово, що пандемія COVID-19 не лише внесла свої корективи в економіку країн, але й дуже неоднозначно позначилася на режимі нерозповсюдження й контролю над озброєннями, які навпаки як ніколи вимагають пильної уваги світової громадськості. П'ятдесятирічний ювілей ДНЯЗ в умовах коронавірусної інфекції був «відзначений» скасуванням запланованої оглядової конференції, яка повинна була відбутися в Нью-Йорку для розгляду виконання договору учасниками.\n· ДВЗЯВ та Договір про заборону ядерних випробувань у трьох середовищах\nБув ініційований чверть століття тому й, однак, досі не набув чинності Договір про всеосяжну заборону ядерних випробувань (далі — ДВЗЯВ), що є важливою віхою в історії нерозповсюдження й контролю над озброєнням. ДВЗЯВ був покликаний стати «логічним продовженням» Договору про заборону ядерних випробувань у трьох середовищах, підписаного в серпні 1963 р. в Москві США, Великобританією і СРСР.\nБезумовною перемогою Московського договору стала заборона проведення ядерних випробувань в атмосфері, в космосі й під водою, що ознаменувала першу «відлигу» у відносинах двох наддержав з часів Карибської кризи. Проте важливо зазначити, що договір, однак, залишав для ядерних випробувань ще одне середовище – підземне. Саме тому остаточну крапку над «i» в питанні повної заборони ядерних випробувань повинен був поставити відкритий для підписання 1996 року ДВЗЯВ, згідно зі ст. 1 якого держави-учасниці договору зобов'язуються не проводити випробувальні ядерні вибухи будь-якого типу «в будь-якому місці, що знаходиться під юрисдикцією або контролем цієї держави».\nЦікаво знати: Вибухи у Врбетіце – тест на громадянську солідарність чи можливість для зведення політичних рахунків?\nЦікаво, що із членів «ядерного клубу» договір ратифікували всього троє: Великобританія, Франція і Російська Федерація. Проте для набуття ДВЗЯВ чинності потрібна його ратифікація 44 державами, що мають ядерний потенціал, із яких на сьогодні це зробили 36. Вісім країн, згідно із заявою Лассіна Зербо, виконавчого секретаря Всеосяжної організації заборони ядерних випробувань, тримають міжнародне співтовариство в заручниках. Не підписали ДВЗЯВ Індія, КНДР і Пакистан; підписали, але не ратифікували КНР, Єгипет, Ізраїль, Іран та США (що стосується останніх, то саме ця обставина слугує приводом для звинувачень Вашингтона з боку РФ).\n· ДЗЯЗ як новий спалах надії\nЧи можливий світ без ядерної зброї? Запитання може здаватися винятково риторичним, але важливо зазначити, що світова громадськість активно робить кроки в цьому напрямку, про що свідчить прийнятий на Конференції Генеральної Асамблеї ООН 7 липня 2017 року Договір про заборону ядерної зброї, держави-учасниці якого, згідно зі ст.1, зобов'язуються «ніколи і за жодних обставин, не розробляти, не виробляти, не володіти й не купувати жодним способом ядерної зброї».\nРоки заборони зброї відповідно до міжнародних договорів. Справа наліво: біологічна, хімічна, протипіхотні міни, касетні бомби, ядерна зброя. ICAN\nПро перспективи ДЗЯЗ\nДоговір набуде чинності через 90 днів після його ратифікації 50-ою державою. Згідно з даними Nuclear Weapons Ban Monitor, 135 держав (що становить дві третини країн світу) підтримують ДЗЯЗ. Здавалося б, звучить цілком оптимістично, проте варто нагадати, що ратифікація договору й прояв підтримки – дії далеко не синонімічні і, на жаль, як свідчить історія міжнародних відносин, нерідко discrepant facta cum dictis.\nВідповідно до інформації, наданої Управлінням ООН з питань роззброєння, на сьогодні договір ратифікували 47 держав. 21 вересня 2020 його ратифікувала країна-член Європейського Союзу – Мальта; а 12 жовтня 2020 – Тувалу, тоді як серед інших 45 держав більшість складають країни Африки і Карибського басейну.\nУ цілому, згідно зі статистичними даними Nuclear Weapons Ban Monitor, опублікованими The Norwegian People’s Aid, існує загальна тенденція для тридцяти однієї європейської держави, що не мають власної ядерної зброї (серед них – Бельгія, Данія, Італія, Нідерланди), підтримувати статус-кво в ядерному світі, оскільки вони зацікавлені передусім у ядерній парасольці від своїх ядерних союзників.\nТакож читайте: Іранська ядерна угода: від кризи до нових перспектив\nВиконавчий директор Міжнародної кампанії за заборону ядерної зброї Беатріс Фінн зазначила, що той факт, що переважна більшість держав виступають за «світ, вільний від ядерної зброї», зобов'язує ті держави, що нею володіють, почути цей заклик міжнародного співтовариства. Ось тільки чи готова «ядерна дев'ятка» не лише почути, але й дослухатися до нього?\nТут без сюрпризів. Жодна з дев'яти країн, які володіють сьогодні ядерною зброєю, договір не підписала. У такому разі чи можливо говорити про світ без ядерної зброї, якщо ті, хто диктують правила «ядерної гри», ані краплі в цьому не зацікавлені?\nМожна повірити в те, що Європа повністю відмовиться від американської ядерної парасольки, як би малоймовірно (принаймні, на сьогодні) це не було. Але чи можна уявити, що одна з держав ядерного клубу відмовиться від того, що давно стало частиною її міжнародного престижу? Як ми визначили на самому початку, ядерна зброя сьогодні не відіграє ключову роль у військових конфліктах, залишивши за собою іншу функцію – політичного важеля тиску, раз і назавжди відмовитися від якого здається досить необачним. Та все ж, варто розглянути детальніше, що про можливість позбутися атомної зброї думають представники Ядерного клубу.\n· Російська Федерація\nНезважаючи на те, що Росія є державою світською (а де-юре, і демократичною), ми спостерігаємо за цікавим явищем, що демонструє синтез інституту російської православної ідеології і військового комплексу не лише у сфері традиційних озброєнь, але і, що не менш важливо, ядерних, створюючи таким чином своєрідний феномен, який можна охарактеризувати як «атомне православ'я».\nІсторія знає немало прикладів того, коли релігія грала одну з основних ролей у політиці (як і її недооцінка) – досить згадати індо-пакистанський і близькосхідний конфлікти. Однак чи міг хтось уявити тісне переплетіння ядерної та релігійної складових? У Росії таке можливо. Наприклад, політолог Сергій Карганов стверджує, що Бог «послав ядерну зброя для порятунку людства».\nСвященники РПЦ освячують ракету «Тополь-М», 2016 р. Mail.ru\nБільше того, подібну думку поділяють і представники церкви, називаючи ядерну зброю «чудовим винаходом», через який Російська Федерація і зобов'язана такому «тривалому» існуванню. Цікаво, що РПЦ лише нещодавно відмовилася від освячення ядерної зброї, що в очах чималої кількості священнослужителів є винятково «зброєю миру».\nЗгідно з «Основами державної політики Російської Федерації в галузі ядерного стримування», що побачили світ у червні 2020 р., атомна зброя є лише інструментом стримування, «застосування якого є крайнім і вимушеним заходом». Цікаво, що в тих же «Основах» серед умов, за яких ця зброя масового ураження може застосовуватися, вказується «агресія проти Російської Федерації із застосуванням звичайної зброї, коли під загрозу поставлено саме існування держави». Про яку саме «загрозу» йдеться – не зрозуміло. При цьому, враховуючи військові дії на території Східної України, цей пункт викликає особливий інтерес саме для нашої держави.\nТак чи інакше, метою цієї статті не є аналіз ядерної політики Російської Федерації; наведена вище інформація лише підкреслює факт того, як тісно в РФ переплетені між собою релігія, державність і ядерна зброя та якою стратегічною важливістю наділена остання. Тому відповідь на те, чи здатна така держава відмовитися від ядерної зброї, здається цілком очевидною.\n· Сполучені Штати Америки\nЩо стосується США, то помічник державного секретаря з питань міжнародної безпеки й нерозповсюдження Крістофер Ешлі Форд виступає з різкою критикою ДЗЯЗ, підкреслюючи, що договір, не забороняючи державам, що мають ядерну зброю, приєднуватися до нього, не вказує точний механізм і, що не менш важливо, терміни, до яких ці держави повинні «позбутися» зброї масового ураження. Крім того, зазначимо, що в договорі відсутній механізм верифікації ядерного роззброєння, та, згідно з красномовними висловами (абсолютно не позбавленим при цьому логічних аргументів) Форда, договір, делегітимізуючи розширене стримування, що є основою регіональної безпеки в Європі і Індо-Тихоокеанському регіоні, не лише не сприяє просуванню мирних і моральних цілей, але й навпаки сприяє порушенню міжнародної стабільності, створюючи ризик ескалації конфліктів з тими державами, які не відмовилися від ядерної зброї.\nВам може сподобатися: Ракетна авантюра США: чого очікувати від руйнування договору про РСМД?\nІншими словами, Держдепартамент США не вірить в те, що КНР і РФ готові позбутися атомної зброї, а перший крок американці робити не готові. Та і чи є хтось із держав-членів «ядерного клубу», хто готовий? Малоймовірно.\n· Китайська Народна Республіка\nКНР, залишаючись осторонь від російсько-американських спроб залучити її до діалогу у зв'язку з кризою ДРСМД, аргументуючи це порівняно невеликим ракетним арсеналом (порівняно зі США і РФ), проводить активну зовнішню політику в Азіатсько-тихоокеанському регіоні, розширює свої сфери впливу на африканському континенті і в Європі й не стане відмовлятися (принаймні зараз) від такого потужного політичного інструменту, як ядерна зброя. Особливо варто звернути увагу на протистояння зі США, яке почалося з «торговельних війн» і не зменшує обертів і сьогодні, коли пандемія COVID-19 слугує слушним приводом для саркастичних коментарів Дональда Трампа, спрямованих у бік Пекіна.\n· Франція і Великобританія\nФранцузький президент Е. Макрон, зі свого боку, у лютневій промові підкреслював необхідність сильної і незалежної Європи, а не «Європи без ядерної зброї». Ні Великобританія, ні Франція не заявляли про свої наміри добровільно відмовитися від ядерної зброї, та й, об'єктивно кажучи, навряд чи це зроблять.\nОтже, резюмуючи вищесказане, зазначимо, що ДЗЯЗ є похвальною спробою світового співтовариства сприяти роззброєнню, але водночас украй утопічною за своєю суттю. Основний аргумент, який наводять і будуть наводити, критикуючи цей договір, – це його суперечність зі ст. 6 ДНЯЗ, як і відсутність ключових механізмів перевірки процесу роззброєння і його термінів, що може серйозно похитнути стратегічну стабільність.\nТак чи інакше, навіть якщо договір ратифікують 50 держав, він мало що змінить, так і залишившись, найімовірніше, лише на папері. Намагання країн, що не мають ядерної зброї, змінити чинний баланс сил залишатимуться всього лише спробами до того часу, поки їхні лави не поповняться державами ядерного клубу, що поки що видається практично неможливим. Марно очікувати, що вони добровільно відмовляться від того, що є для них не лише втіленням авторитету, могутності й престижу, але й головним засобом стримування та гарантування власної безпеки.\nАвтор – Дана Левінсон, стажерка Аналітичного центру ADASTRA


Вирощування малини як вигідний бізнес | Сад і город\nHOME / Поради дачника / Вирощування малини як вигідний бізнес\nМалина-досить популярна ягода , яка має привабливі смакові і оздоровчі якості.\nТой момент, що ягода в народній медицині використовується як засіб, що лікує, визначає не її високий попит, що сформувався.\nБізнес по вирощуванню і продажу малини отримав широкий розвиток доки тільки в Західній Європі, що визначає його високу перспективність.\nПереваги і недоліки малинового бізнесу\nПерш ніж складати бізнес-план, що має на увазі певні розрахунки, слід звернути увагу на загальні переваги і недоліки даного бізнесу.\nВеликий попит на ягоду при малій пропозиції. Досить складно знайти малину на прилавках магазину.\nДля вирощування підійде практично будь-яка ділянка землі. Склад землі може не підходить для малини, але це можна виправити.\nВартість ягід із-за високого попиту і малої пропозиції досить висока, що дозволяє навіть при несуттєвій врожайності отримати прибуток.\nПри дотриманні рекомендації по посадці куща і залицянню за ним урожай може бути великим. Якщо кущ розташований під відкритому небі, то багато що залежить від погоди, що склалася. Останнім часом все частіше малину вирощують в тепличних умовах.\nЄ досить багато сортів малини. При цьому час дозрівання їх ягід істотно відрізняється, що дозволяє зробити бізнес вигіднішим за рахунок продажів свіжого продукту упродовж довгого часу.\nПереваг у малинового бізнесу більше, ніж недоліківв\nПроте є і недоліки :\nТільки у тепличних умовах можна істотно понизити ризик того, що урожай пропаде із-за поганих погодних умов.\nЗалицяння за кусом малини-трудомісткий процес.\nДоход від даного бізнесу буде тільки упродовж однієї половини року.\nНезважаючи на наявність істотних недоліків, у даного бізнесу високий попит при малій пропозиції , що формує ціну на ягоди, визначає привабливість цього роду підприємницької діяльності.\nДля того, щоб законно займатися вирощуванням малини і її продажем слід провести реєстрацію підприємницької діяльності..\nВажливим питанням можна назвати вибір форми ведення бізнесу. При вирощуванні культур на власній або арендованій ділянці з метою налагодження збуту для отримання прибутку можна провести оформлення наступних форм ведення бізнесу :\nСНТ-садівниче некомерційне товариство . Цей тип оформлення підприємницької діяльності використовується у разі, коли фізична особа реалізує вирощений продукт на своїй ділянці шляхом його здачі у великі оптові бази. В цьому випадку оформлення полягає в отриманні довідки про наявність дачної ділянки. Отримати необхідний документ можна в адміністрації району.\nІндивідуальне підприємництво або ИП – форма реєстрації діяльності, яка має на увазі надання можливості самостійній реалізації вирощеного продукту. В цьому випадку людина, яка володіє ділянкою і налагодив вирощування малини, може виступати юридичною особою для укладення різних договорів : для найму робітників, при організації збуту і так далі. Складнощі, що виникають при виборі подібного здатна оформлення бізнесу, полягають в необхідності сертифікації продукції.\nТовариство з обмеженою відповідальністю або ТОВ – форма реєстрації, яка вибирається у разі потреби залучення партнерів у свій бізнес. При цьому партнери можуть виступати співзасновниками або кредиторами.\nБізнес по вирощуванню малини необхідно зареєструвати Якщо немає підприємницького досвіду, а об’єм вирощування незначний, тоді рекомендується провести оформлення СНТ.\nСпрощена схема оформлення дозволить продавати малину невеликими партіями і настроїти виробничі і бізнес процеси.\nЯкщо об’єми вирощування істотно збільшуватимуться, тоді оформляють ИП. Офіційне оформлення в якості юридичної особи дозволяє притягати кредиторів, які зможуть значно прискорити розвиток бізнесу.\nПри правильній підготовці бізнес-плану вкладені кошти приносять доход впродовж короткого часу.\nЯкщо при перевірці визначається, що доля продукту сільського господарства складає менше 70%, то застосовується узагальнений метод оподаткування.\nОпорні точки, які вказуються при складанні бізнес-плану, підвищують шанс на хороший прибуток.\nУ перший рік слідує:\nРозрахувати необхідну кількість посадочного матеріалу.\nПідготувати матеріал, який використовуватиметься як опори : опорні стовпчики з дерева або арматура, дріт.\nПридбати добрива і засоби захисту від шкідників.\nЦя підготовка торкається вирощування малини просто неба, тобто не в тепличних умовах.\nПісля завершення усіх робіт за перший рік підраховують витрати-для визначення рентабельності справи треба вести точні розрахунки. Вирощувати малину на продаж можна в теплиці і просто небаом\nНа другий рік слідує:\nПровести краплинний полив.\nЯкщо об’єми вирощування великі, тоді слід підшукати працівників.\nВстановити охолоджувальні установки у разі, якщо об’єм вирощування великий. Ягода-швидкопсувний продукт, який зберегти можна при частковому охолодженні.\nПро деякі моменти поговоримо детальніше. Створення бізнесу розпочинається з вибору ділянки і його підготовки. Рекомендації, що стосуються ділянки, наступні:\nВарто враховувати, що малина-рідкісні ласощі, які любить багато хто. Тому відразу треба подумати про охорону. Ділянки, які оставляются без нагляду і відвідуватимуться час від часу,-великий ризик.\nВид грунту не грає ролі, але фахівці рекомендують віддавати перевагу грунту з піском, який доповнений мульчей при рівні pH не більше 6,2.\nРозмір ділянки залежить від передбачуваного обсягу виробництва. На одному гектарі саджають біля 2-х тисяч кущів, які, при правильному догляді і сприятливих умовах зростання, дадуть близько 10 тисяч кілограм ягід за один сезон.\nінші статті Різні види ставних голубів\nДілянку удобрюють гноєм, інші мінеральні добрива вносяться за бажанням.\nДворічний малинник дає солодкі, великі плоди, але часто вимерзає в зимовий час. Тому при організації бізнесу віддають перевагу ремонтантній малині.\nЦей сорт менш сприйнятливий до дії низьких температур і шкідників, але ягоди менш солодкі, при дощовій погоді вони можуть не встигнути дозріти до кінця осені.\nОктавия – перспективний сорт для бізнесу, який дає великі ягоди фіолетового відтінку. Ягоди щільні, тому навіть при дощі вони не обпадають.\nЗюгана – сорт зі Швейцарії. Ягоди солодкі, зберігаються близько 7 днів і переносять перевезення.\nПолиця – ягоди дозрівають восени, мають приємний смак. Кущі дозволяють з одного гектара, при правильній посадці, зібрати до 10 тонн урожаю.\nЖдоан Джи – великі, твердий ягоди малини. Кущ цього сорту може дає 19 тонн за один сезон.\nХимбо Топ – ягоди цього сорту досягають ваги 10 грам, що обумовлює необхідність підв’язання до опор.\nСаджанці придбавають в спеціалізованих магазинах . Враховуються нижчеприведені моменти при їх виборі:\nсаджанець, який має добре розвинену кореневу систему, що підсохнула, вирощений в тепличних умовах з метою продажу-приваблива пропозиція, яка обійдеться дуже дорого;\nзріз стебла має бути зеленим, діаметр втечі від 0,7 до 1 сантиметра;\nпрактика показує, що закрите кореневище краще справляється з дія довкілля.\nПридбавати саджанці малини необхідно в спеціалізованих магазинах\nсаджанці висаджуються на відстані 80 сантиметрів. Між рядами відстань 1,5-2 метри;\nвисаджувати можна навесні і осінню. Висаджувати осінню можна навіть після 1 жовтня;\nдля того, щоб кущ швидко розвивався треба видаляти порість, яка створює тінь і притягає комах;\nмалинник добре відгукується на органічне добриво, що вноситься. Рекомендована норма-0,5 тонни на сотку. Азотні і калійні склади підходять для підгодівлі;\nхімікати, які захищають кущ від дії шкідників і хвороб, можна використати до початку цвітіння.\nінші статті Коли збирати шавлію\nСортова малина стійка до хвороб. Ягоды поедаются жуками, що враховують після цвітіння.\nЗборка проводиться виключно вручну , тому до періоду дозрівання слідує підготується грунтовно: тара, робітники при великій кількості кущів, місце для тимчасового зберігання і так далі.\nМалина зберігається тиждень при температурі 3-5 0С . Шляхи продажу :\nДана ягода ніжна, і продавати її треба негайно .\nОдин гектар-2-3 тисячі кущів. Ціна саджанця-0,6-2$. Первинні вкладення-2000$.\nВитрати на добрива, ліки-1000$.\nГуртова ціна-в середньому 2%. Виручені засоби-20 000$.\nРазом 17 000$ доходу за два роки при старті бізнесу. Якщо орендується земельна ділянка або треба його придбати, віднімаємо витрати..


Бліцкриг, якого не буде. 22 червня 1941-го - Інтерстат приколи в картинках\nДомой Різне Це цікаво Бліцкриг, якого не буде. 22 червня 1941-го\nБліцкриг, якого не буде. 22 червня 1941-го\nНа двадцяті добу війни «німецькій армії вдасться після важких прикордонних битв в Західній Україні, в Білорусії і в балтійських державах захопити територію і досягти рубежу: Дніпро до району південніше Києва, Мозир, Рогачов, Орша, Вітебськ, Великі Луки, на південь від Пскова, південніше Пярну».\nВ історіографії початковий період Великої Вітчизняної війни представлений в основному як невдалий для Червоної армії і трагічний для всієї країни.\nЗа німецьким планом «Барбаросса» розгром Червоної армії передбачалося здійснити в ході однієї швидкоплинної кампанії. У спільній директиві за планом «Барбаросса» планувався вихід на лінію Архангельськ – Волга. У теж час в наказі на операції за планом «Барбаросса» планувався вихід на лінію: район Луги – район Смоленська – Київ – Одеса. До цієї лінії планувалося розгромити і знищити головні сили Червоної Армії. З цією метою намічалося завдати по радянським військам, які перебували в західній частині СРСР, несподіваний і потужний удар. В подальшому, стрімко просуваючись у глиб території країни, захопити найважливіші політичні та економічні центри.\nОтже, загальна схема операції виглядала наступним чином: глибоким танковим проривом оточити основні сили Червоної Армії до кордону Дніпро-Двіна. Розрахунок часу такий: на восьму добу вийти на рубіж Каунас, Барановичі, Львів, Могилів-Подільський. На двадцяті добу війни «німецькій армії вдасться після важких прикордонних битв в Західній Україні, в Білорусії і в балтійських державах захопити територію і досягти рубежу: Дніпро до району південніше Києва, Мозир, Рогачов, Орша, Вітебськ, Великі Луки, на південь від Пскова, південніше Пярну». Після чого пауза на двадцять днів, під час якої передбачалося зосередити і перегрупувати з’єднання, дати відпочинок військам і підготувати нову базу постачання. На сороковий день війни повинна початися друга фаза настання в загальному напрямку на Москву. Командування вермахту вважало, що на захист столиці Червона Армія кине останні залишилися сили, що дасть можливість розгромити і їх в одній операції.\nДруга фаза операції розроблялася набагато менш ретельно, ніж перша. Навіть загального уявлення про те, що слід робити після прикордонного битви, у німців не було. Три базові схеми — наступ на Ленінград, Москву або Ростов -«тасувалися» постійно, і штаб ОКХ не міг зробити між ними вибір, хоча Гальдер і схилявся до центрального варіанту. Рішення було залишено Верховному командуванню (тобто, Браухичу і Гітлеру), але фюрер не розібрався в суті проблеми і наполягав на настання відразу по всіх напрямах.\nЗазвичай, розповідаючи про план війни з СРСР згадують про рубіж Архангельськ-Волга, на який повинні були вийти німецькі війська. Насправді, настільки далеко операцію штаб ОКХ не планував.\nНімецьке командування зосередивши в першому ешелоні всі свої війська, призначені для нападу на СРСР, практично нічого не залишив у резерві. Для того щоб не поповнювати війська в ході бойових дій в кожній дивізії були створені запасні батальйони, які нараховували до 1000 осіб. У нанесення першого удару вкладалися всі сили Німеччини. За три місяці Вермахт мав зламати опір СРСР. Ні про яке поетапне нарощування зусиль після початку війни не йшлося. Все вкладалося в перший нищівний удар, тим більше що гітлерівські війська до 22 червня були вже відмобілізовано.\nНа фронті, составлявшем 40% протяжності західних сухопутних кордонів СРСР, було 70% всіх німецьких дивізій, 75% гармат і мінометів, 90% танків і близько 30% літаків.\nОсновними оперативними лініями були визнані московське і київське напрямку. Їх забезпечували групи армій «Центр» (на фронті 500 км. зосереджувалась 48 дивізій) і «Південь» (на фронті 1250 км зосереджувалась 40 німецьких дивізій і значні сили союзників). Група армій «Північ» (29 дивізій на фронті 290 км.) мала компромісну задачу: забезпечувати північний фланг групи «Центр», захопити Прибалтику і встановити контакт з фінськими військами. Загальне число дивізій першого стратегічного ешелону, з урахуванням фінських, угорських і румунських військ становила 157 дивізій, з них 17 танкових і 13 моторизованих і 18 бригад.\nПочаток наступу стало для вермахту вельми вдалим. Танкові групи подолали смугу опору дивізій першого ешелону, і вже в перший день просунулися на 35-50 км, вступивши в бій з бронетанковими дивізіями другого ешелону армій. Контрудари радянських військ виявилися, незважаючи на всю їх безладність, суттєвою проблемою. Особливо неприємним сюрпризом для німців виявилися нові російські танки. Основна протитанкова гармата вермахту (37 мм) їх не пробивала броню!\nПерша фаза була безумовно виграна німцями. На четвертий день війни їхні передові загони рушили на 200 км, і на центральній ділянці фронту вели бої під Мінськом. Вже до 3 липня німецькі танкові армії в цілому виконали першу поставлене перед ними завдання — вийшли на лінію Західна Двіна — Дніпро. Радянська Армія прикриття — вся, цілком — потрапила в оточення.\nЗ досягненням лінії Західна Двіна-Дніпро план Паулюса був виконаний, і перед німцями впритул постало питання: що робити далі? Дотискання потрапили в оточення радянських військ виявилося несподівано важким справою. Фактично, всі німецькі піхотні дивізії першого ешелону на початку липня пов’язані цієї завданням. Так що, для продовження операції в Німеччині залишалося приблизно 60 дивізій — чотири танкові групи і резерв піхотних дивізій. Правда, на думку начальника Генерального штабу Гальдера у СРСР залишилося перед фронтом всього лише 46 дивізій.\nУ реальності справа йшла для вермахту дещо гірше. Червона Армія розгорнула групу армій резерву Головного командування — 74 дивізії в трьох ешелонах. Враховуючи недоукомплектованість радянських військ, можна вважати, що радянська сторона виставила сили, еквівалентні 55-60 «розрахунковим дивізіям». Отже, фактично на фронті виявилися рівні сили.\nЗвернемо увагу, що при первинному плануванні оперативна пауза була визнана необхідною, і на неї відводилося цілих 20 днів. (Точніше кажучи, термін переходу до другої стадії був призначений не пізніше сорокового дня від початку кампанії.) Але німецькі генерали навіщо-то поспішали виграти війну! Група армій «Центр» доповідала, що для продовження наступу їй потрібна пауза всього сім днів (до речі, вона не отримала цього тижня).\nМаленький відступ. Причина поспіху в тому, що потрібно було закінчити операції за 90 днів. Тут треба згадати політ Гесса до Англії з незрозумілою метою. І скоріше всього він сказав англійцям, що Гітлеру треба дати 3 місяці фори і СРСР буде розгромлений, а далі Британія і Німеччина домовляться. Війна могла знову перейти у фазу «Дивної війни». При аналізі поставок з Британії в СРСР зброї і техніки можна побачити одну дивина, вони почалися саме через три місяці після початку війни, також були укладені договори на постачання зброї. А після заяви Черчілля, Сталіна, про те, що він навесні 1941 року був упевнений в нападі Німеччини на СРСР, то взагалі всі сумніви зникають. Англійці не були б англійцями, дозволивши одному напасти, а іншому допомагати проти першого.\nУ всякому разі, замість обґрунтованої і запланованої паузи, розгорнулася серія битв, центральним з яких, безсумнівно, є Смоленське. Почалося 10 липня, воно тривало з 10 вересня і визначило хід і результат всієї операції «Барбаросса».\nГенерал-фельдмаршал фон Бок, командувач групою армій «Центр», заявив 4 серпня Гітлеру, який прибув на Східний фронт: «Подальший наступ групи армій «Центр» я вважаю, мій фюрер, небезпечним і пропоную у сформованій обстановці зайняти міцні позиції, щоб перечекати російську зиму».\nДесятого вересня і радянські і німецькі війська остаточно перейшли до оборони. Зустрічне смоленська битва закінчилося.\nОперація «Барбаросса» була зірвана. Подальші дії вермахту були явною імпровізацією — спробою якось виграти війну відсутність ясного розуміння того, що відбувається і при нестачі резервів. Тріумф перших двох тижнів «руській кампанії» виявився зведений нанівець абсолютно прямими діями другої фази. Найбільше наступ вермахту захлинулася. З точки зору німецького військового мистецтва, кампанія була беззастережно програна — оскільки початковий план був спростований, а для створення нового не було часу.\nПредыдущая статьяДавайте знайдемо на цьому фото расизм!\nСледующая статьяКотлети з курячих сердечок\nНижегородський водій-інвалід намагається відновити справедливість і повернути свої права (2 фото...\nНижегородський інвалід другої групи намагається відновити справедливість після того як суд позбавив його водійських прав, які були його єдиним джерелом доходу.


Українські ювеліри змушені втридорога купувати у Польщі бурштин, нелегально видобуте в нашій країні | Наследство в Украине и Бракоразводный процесс\nГлавная » Новости Украины » Українські ювеліри змушені втридорога купувати у Польщі бурштин, нелегально видобуте в нашій країні\nУкраїнські ювеліри змушені втридорога купувати у Польщі бурштин, нелегально видобуте в нашій країні\nУ Рівному планують створити бурштинову біржу\nНаша країна займає провідне місце в світі за запасами бурштину та перше місце — по його якості. Через невеликої глибини залягання собівартість видобутку українського «сонячного каменю» на 20-40 відсотків нижче зарубіжного, наприклад калінінградського. Крім того, наш бурштин менш насичений водою, тому легше піддається ювелірної обробці.\n- Україна має всі передумови, щоб стати одним зі світових лідерів з експорту бурштину, — повідомила «ФАКТАМ» заступник міністра екології та природних ресурсів України Світлана Коломієць. — Але при цьому єдина в світі бурштинова біржа знаходиться не у нас, а в Гданську (Польща), і українські ювеліри змушені купувати там нелегально вивезений з нашої країни бурштин, але вже значно дорожче. Доцільно створити бурштинову біржу в місті Рівне. А щоб виключити монополію і впровадити ринкові відносини, такі установи можуть бути і в інших містах.\nБурштинові біржі повинні стати єдиним майданчиком для легальної торгівлі «сонячним каменем». Прозорі умови участі в біржовій торгівлі, ціна вища чорного ринку і жорсткі правила обліку видобутого каменю перетворять Україну з сировинного донора на сильного гравця на ринку бурштину. Ми повинні експортувати не дешевий сирець, а виробляти напівфабрикати і ювелірні вироби. Це дасть більше грошей в національну економіку. Тому Мінприроди наполягає, щоб у фінальній редакції законопроекту «Про видобування бурштину» залишилася норма про створення біржі і були враховані державні інтереси.\nНагадаємо, за підрахунками фахівців, обсяг нелегально видобутого бурштину становить від 150 до 300 тонн на рік, а тіньовий ринок оцінюється майже в півмільярда доларів.


ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА», Хмельницкий — отзывы, рейтинг и контакты\nЛицензия АЕ № 284838 від 26.12.2013 р..\nАдрес: вул. Соборна, 11\nТелефон: (0382) 788267, (096) 971-72-09, (050) 820-94-68\nТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА» надає охоронні послуги фізичним особам та підприємствам різноманітної направленості. Метою діяльності підприємства є надання Замовнику професійних послуг по забезпеченню надійного функціонування його бізнесу, з максимальним дотриманням інтересів Замовника.\nОсновним своїм завданням вважаємо: за будь-яких умов, недопущення несанкціонованих проникнень сторонніх осіб в приміщення, будівлі і на територію об`єктів, що охороняються нами, та доступу до матеріальних цінностей, які знаходяться у їх межах.\nТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА» бере на себе повну матеріальну відповідальність, згідно чинного законодавства та договору, за збитки заподіяні замовнику в наслідок неналежного виконання охороною своїх договірних зобов`язань.\nВсі витрати на утримання інспекторів охорони (одяг, спецзасоби та ін.);\nНадаємо додатково начальника зміни, а також службу безпеки та відділу контролю;\nДоставка заступаючої зміни на об’єкт охорони\nКількість постів та їх розташування може змінюватись згідно доповнень до основного договору. Організація охорони об`єктів Замовника йде вахтовим методом. Вахта 7-15 днів. З метою запобігання зловживання службовим становищем з боку охоронців, ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА» залучає для охорони об`єктів Замовників тих осіб, які проживають в інших регіонах України. Транспортні витрати на доставку охоронців - за рахунок ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА».\nДля покращення якості несення служби успішно застосовується система оновлення особового складу. Таким чином кожні 2-3 місяці на 60% оновлюємо особовий склад на об`єкті Замовника, вдруге людина може потрапити на об`єкт не раніше ніж через 6,5-7 місяців, начальник відділу охорони також міняється кожні 6-7 місяців, або за згодою з Замовником.\nВнутрішній контроль за належним виконанням особовим складом своїх обов`язків здійснює служба безпеки підприємства, представники якої постійно знаходяться на об`єктах Замовників та перевіряють безпосереднє здійснення охорони. Витрати на переміщення служби безпеки - за рахунок ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА».\nОсобовий склад, який безпосередньо знаходиться на постах, оснащений засобами активного самозахисту (балончики зі сльозогінним газом «Терен-4», пневматичними пістолетами А-101), засобами зв`язку (переговорні пристрої «Motorola»), акумуляторними ліхтарями. Інспектори охорони одягнені в форму встановленого зразку (зимовий та літній варіанти). Забезпечення та обновлення постів формою, зброєю, спецзасобами, переговорними пристроями - за рахунок ТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА».\nСхема організації охорони об`єкта (розташування постів та маршрути патрулювання), розподіл функцій поміж постами розробляються після детального вивчення об’єкта.\nТОВ «ОХОРОННА ФІРМА «ВАРТА» зобов`язується не розголошувати третім особам інформацію про сам факт укладення Договору із "Замовником", а також зі свого боку гарантує вжиття всіх необхідних заходів щодо уникнення розголошення інформації, яка стосується господарської, комерційної та іншої діяльності Вашого підприємства.\nДля отримання більш детальної інформації телефонуйте, будь ласка, за номерами (0382)788267, 067-295-64-56,(050)820-94-68 (email: safety.varta@gmail.com).\nАндрей Петриченко04 октября 2015, 18:06 ↓ 0\nВарта кинула людей на зарплату за 3 месяца с объектов выгнали без копейки денег фирма развалилась теперь другое название и объекты в Луганск ой области в том году те-же люди не выплатили зарплату в фирме Легион в Николаеве и везде одна фамилия Комар Николай Сергеевич\nАлександр К.26 января 2017, 17:50 ↓ 0\nЭта фирмочка задолжала лично мне более 14000 грн. Кинули и спрятались.


Люди МХП #40 — Страх — ще один привід іти вперед\n«Страх — ще один привід іти вперед»\nМаксим Гузєв, начальник відділу експорту продуктів переробки\n«В дитинстві багато чим захоплювався. Мріяв про акторську кар'єру і хотів зніматись у захоплюючому кіно. Згодом був твердо впевнений, що пов'яжу своє життя з журналістикою — мене цікавили гарячі репортажі і статті. Зі шкільних років організовував різні івенти з друзями, і мріяв про кар'єру арт-директора та організатора масштабних заходів. Вже на етапі вступу до ВУЗу вирішив пов'язати своє життя з міжнародною економікою і менеджментом зовнішньоекономічної діяльності. До речі, своїм мріям я так і не зрадив, спробувавши на різних етапах свого життя всі перелічені вище професії у різні проміжки часу, а деколи, поєднуючи приємне з корисним».\n«В студентські роки амбіції бути першими і кращими в університеті, жага до стартапів, а також прагнення до визнання, об'єднали мене і декількох друзів у справжній арт-кластер організаторів вечірок. У кожного з нас уже був певний досвід в організації, зв'язки з ді-джеями та невичерпний багаж ідей. Оскільки ніша тематичних вечірок була ніким не зайнятою, то ми зрозуміли, що це наш шанс заявити про себе. Грошей у нас, як у студентів, багато не було, але ми заклали все, що мали. Тоді ми жартували з того, що страх перед провалом вечірки і втратою коштів, був на кшталт паті фобії і вирішили назвати нашу організацію однойменною назвою — Party Fobia. На першу тематичну вечірку прийшло понад 700 гостей, а успіх викликав жагу до нових звершень».\n«І пішло-поїхало. Ми влаштовували вечірки у всіх ключових нічних клубах столиці. Нам пропонували стати арт-директорами клубів і зовсім скоро наші вечірки стали об'єднувати велику кількість шанувальників. Був період, коли ми керували проектами pre party барів і паралельно очолювали організацію креативних вечірок у двох літніх нічних клубах столиці. З плином часу проект переродився у дещо більше, мої друзі і партнери знайшли інвесторів і відкрили літній клуб, а згодом і стаціонарний клуб у самому центрі Києва. Що стосується мене, я вдосталь наситився заходами і вирішив піти далі з новим проектом Chicken Art (магазином дизайнерської канцелярії і аксесуарів) з друзями свого дитинства, але продовжив тісні і дружні відносини з партнерами Party Fobia. На той момент, кожен з них паралельно пішов у сольні проекти, тому заснування і завершення нашого стартапу ми пройшли разом».\n«Агрохолдинг МХП завжди був на слуху, як одна з найуспішніших моделей українських компаній на ринку. До того ж, моя сестра вже працювала у компанії, тому я багато чого знав про неї. Одного дня мені випала можливість потрапити на співбесіду в МХП на вакансію менеджера зовнішньоекономічної діяльності, моєї профільної спеціальності. Інтерес до спроби реалізації себе у великому холдингу був дуже палким і я, переспавши ніч з цими думками, відважився на свою першу в житті співбесіду. Через тиждень мені подзвонили і запросили в компанію на випробувальний термін. Узгодивши з друзями мої наміри, я визначив новий вектор розвитку своєї особистості. Керівники департаменту дали мені шанс проявити себе, але чітко дали зрозуміти, що мій шлях відтепер цілком і повністю залежить від мене і того, що я зможу привнести в компанію».\n«Свій шлях почав з позиції менеджера відділу експорту зернових та олійних культур. Через півроку перейшов у відділ залізничної логістики зернових і стикнувся з новими викликами, що стояли перед департаментом. Разом з колегами ми займались створенням нового напрямку — відділу власного експедирування. Протягом 3-х років я працював в управлінні логістики і виріс до старшого менеджера відділу. Логістика викарбувала поняття 100% віддачі та важливості безперебійного процесу, коли відповідальність відділу на найвищому рівні і від кожного з менеджерів залежить успіх не тільки окремого процесу, але й департаменту і діяльності компанії в цілому».\n«Наступним етапом став перехід в управління експортних продажів. На цей раз я прийшов на посаду провідного менеджера з продажів зернових і олійних культур вже з достатнім багажем основ логістики. Буквально за кілька місяців мені запропонували освоїти та зайнятись новим напрямком — експортом ВРХ. Це був новий виклик для мене і свого роду один з найцікавіших стартапів того часу. Сумісно зі спеціалістами з тваринництва ми успішно освоїли цей напрямок і наразі експортуємо понад 5,5 тис. голів ВРХ щороку у Єгипет, Йорданію, Ліван, Лівію та КСА. Через рік в управлінні експортних продажів створили новий відділ експорту продуктів переробки і керівництво призначило мене керівником даного амбіційного проекту».\n«Мій основний напрямок роботи — продукти тваринної переробки. Це дуже перспективний напрямок. Вертикально інтегрована модель компанії зумовлює контроль всіх бізнес процесів нашої інфраструктури, тому виробництво продуктів переробки служить свого роду каталізатором безвідходного виробництва. Але найцікавіше інше — сфери застосування даних продуктів. Для прикладу, куряче м'ясо-кісткове борошно використовується у виробництві кормів для домашніх улюбленців (собак і котів), деяких видів свійських тварин і аквакультур (риб, креветочних, тощо). Дане борошно є джерелом дуже цінного протеїну (його вміст складає 60-65%) і служить кормовою добавкою в кормах для тварин. Борошно пір'яне та борошно кров'яне використовуються у виробництві кормів для риби. Вміст протеїну в ньому становить від 80% до 90%, а засвоюваність даних номенклатур сягає до 90%. Що стосується курячого жиру, його використовують у виробництві PetFoodGrade (кормів для собак і котів), а також у виробництві біодизелю, біогазу та гліцерину. Уявіть собі, в Німеччині вже є парк обладнаних вантажівок, які використовують курячий жир замість палива. Цінність даних продуктів неможливо перебільшити, а сфери їх застосування переконують тебе в тому, яку важливу роль вони відіграють у даних галузях. Робота по цьому напрямку дуже драйвить і дарує сили на відкриття нових ринків та створення нових проектів. Географія нашого збуту розширюється кожного року. Відтепер окрім країн ЄС, Близького та Далекого Сходу, на черзі країни Латинської Америки та ПАР, а також велика кількість стратегічних проектів з міжнародними виробниками PetFoodGrade кормів та біодизельними заводами».\n«Якось до мене підійшли дівчата з PR відділу і сказали, що зовсім скоро старт класного проекту і я, на їх думку, став би органічною його частиною. За тиждень до старту проекту я дізнався, що стану одним з ведучих відеоблогу про МХП — MHP Stories. Проект мав розкривати всі сфери діяльності МХП, життя і устрій компанії зсередини, наші цінності і культуру, цікаві проекти і амбітні стартапи. Авжеж я погодився, тим паче склад команди, що працював над проектом був просто надзвичайним і професійним. Я досі з теплом згадую всі інсайти нашого знімального процесу та пригоди під час подорожей нашої команди».\n«Бути керівником жіночого колективу нелегко. Психотипи жінок сильно відрізняються від чоловічих. Тому, щоб знайти підхід до дівчат, потрібно зрозуміти не тільки стиль поведінки, але й цілі, які переслідує кожна з них. Я відношу себе до демократичних, але вимогливих керівників. На мою особисту думку, щоб команда працювала успішно, потрібно навчити і розвивати кожного особисто, повноцінно делегувати функціонал і привчити до колективної відповідальності, коли від кожного залежить загальний успіх напрямку».\n«У нашому колективі завжди класна атмосфера. Весь склад департаменту молодий (середній вік — до 30 років), але при цьому дуже професійний і креативний. Як і належить молодому складу, в нас панує весела, хоча і робоча атмосфера. Ми слідуємо кредо: Work Hard — Play Hard. Радіємо гарним новинам кожного з членів департаменту, підтримуємо у спортивних змаганнях та будь-яких починаннях один одного. Окрім участі колег у професійних тренінгах та семінарах, ми організовуємо тімбілдінги в цікавих місцях. Також вже 6-й рік підряд я організовую тематичні корпоративи на Новий Рік для департаменту, де концепція та dress-code є головними акцентами гарної атмосфери».\n«Якось, наприкінці літа, я віддав авто на технічне обслуговування і чекав корпоративного транспорту на зупинці. Кучерява дівчина з блакитними очима поцікавилась, як пройшли мої вихідні. Ми зав'язали розмову і продовжили спілкуватись час від часу, коли бачились в офісі. Вона працювала в департаменті маркетингу, а я — в агродепартаменті. В якийсь момент наші дороги зійшлися і ми послідували в одному напрямку, разом. А через декілька років ми одружилися. Так МХП зіграв доленосну роль в нашому житті».\n«Окрім організації заходів, дуже люблю подорожувати з дружиною і друзями. Ми плануємо заздалегідь нетуристичні маршрути і цікаві місця. Захоплююсь художньою і репортажною фотографією, а також ландшафтним дизайном. Разом з кращим другом і чоловіком сестри оздоблюємо ділянку нашого будинку декоративними рослинами і предметами ландшафтного дизайну. У вільний час читаю літературу, дивлюсь документальне і художнє кіно, граю з друзями в баскетбол».\n«Мрію втілити в дійсність ряд амбітних проектів свого напрямку і розширити географію збуту до усіх континентів. Взагалі маю досить обширний власний bucket-list, але не вистачить і цілого інтерв'ю для всього переліку. Я ще той мрійник».\n«Страх — ще один привід іти вперед. Сумніви — перепона до рішучих дій.\nЯ зобов'язаний і одному, і іншому за те, що змусили подолати їх і змінили мене на краще».


Фройд втирає сльози Дарвіну - Блог Володимир Гевко на te.20minut.ua\nВсесвітня асоціація орігамістів б'є на сполох - за період з січня по травень 2018 року у кафе та ресторанах із серветок не було складено жодного паперового коника!\nЧерез засилля смартфонів відвідувачі цих закладів більше не нудяться у бескінечному очікуванні офіціантів, своїх замовлень та рахунків, не розводять пальцем цукор по столі і не роблять паперові фігурки. Пробували штучно збільшувати паузи і затримувати офіціантів, навіть вдалися до крайніх мір - пройшли курс у офіціантів тернопільского бару Коза - визнаних метрів ігнору відвідувачів. Безрезультатно.\nДрібна моторика пальців атрофується, через сто років рука людини зміниться відповідно до нових потреб - чотири пальці від вказівного до мізинця об'єднаються в одну зручнішу площину для підтримки смартфону, а великий палець розвинеться ще більше у ковзальному русі.\nНарешті ми отримали відповідь на антропологічне питання про протиставлений великий палець - не щоб тримати знаряддя праці, як помилково вважалось раніше - а щоб скролити новинні стрічки.\nФройд втирає сльози Дарвіну.


Азарова у Латвії заохочували до демократичних реформ\n25 жовтня 2020, Київ 08:06\n10 лютого 2012, 19:36\nНагадали українському прем’єру і про справу Тимошенко\nРига – У Латвії Прем’єр-міністр України Микола Азаров наголосив, що дві країни практично не мають спірних питань. А от латвійські колеги скористалися нагодою, щоб заохотити Україну робити більше в плані правових та демократичних реформ. У рамках цих обіцянок Києва Європейському Союзу українському прем’єру нагадали і про справу Юлії Тимошенко.\nМайже на всіх заходах та зустрічах, в яких Микола Азаров узяв участь у рамках візиту, він наголошував на відсутності будь-яких спірних питань та непорозумінь у відносинах між Україною і Латвією. Проте латвійські колеги вважають, що стосунки з Україною мають значно більший потенціал.\nЛатвійський прем’єр Валдіс Домбровскіс, який підписав з Україною цілу низку програм співпраці, як наприклад, у сфері економіки, науки, технологій та інвестицій, звернув увагу на те, що Латвія зокрема, і Європа взагалі, чекають більшого від України.\n«Ми збираємось наслідувати принцип «Більше за більше», який запровадив ЄС. Він фактично визначає, що Євросоюз активізує свої відносини з тими країнами «Східного партнерства», які досягли прогресу у здійсненні реформ. Зокрема, у випадку України це стосується конституційної реформи, реформи судової системи та зміцнення демократії в цілому», – зауважив Валдіс Домбровкіс.\nЛатвійська сторона не обійшла увагою тему щодо ув’язнення екс-прем’єра України Юлії Тимошенко.\n«Що стосується цього питання, то ми обговорювали його у форматі «тет-а-тет» з паном прем’єром. Бо це питання викликає значну зацікавленість не лише Латвії, але Євросоюзу загалом. Воно також значною мірою розглядатиметься в контексті принципу «Більше за більше», – зазначив латвійський прем’єр.\nАзаров пропонує електроенергію і закликає підтримати газотранспортний консорціум\nПрем’єри обговорили також енергетичні питання. Зокрема, за словами Миколи Азарова, Україна запропонувала Латвії експорт електроенергії у розмірі 500 МВт.\nА під час обговорення газового питання з’ясувалося, що Латвія платить Росії за постачання газу менше, ніж Україна.\nУ цьому контексті Микола Азаров зазначив, що нинішня холодна зима має спонукати ЄС та Росію до створення тристороннього газотранспортного консорціуму. Водночас він наголосив на відсутності політичної волі у цьому питанні з боку Росії та ЄС.\n«Якщо була б політична воля, так само як і в усуненні економічної і фінансової кризи, так давним-давно і криза була б усунута, і консорціум був би створений. А так здебільшого створення консорціуму має уповільнений стан», – зазначив Микола Азаров, виступаючи в Латвійському університеті.\nАзаров, на відміну від Януковича, відвідав Музей окупації Латвії\nНа завершення візиту Микола Азаров відвідав Музей окупації Латвії. Місцеві ЗМІ приділи цій події значну увагу, оскільки у перебігу візиту до Риги в 2010 році Президент України Віктор Янукович не став відвідувати цей музей.\nВ останній момент статус візиту Віктора Януковича був змінений з «державного» на «офіційний», оскільки державний візит у Латвію передбачає відвідування Музею окупації.\nМузей окупації викликає гостру критику з боку Росії, оскільки фактично прирівнює радянський період в історії Латвії до нацистської окупації.\nТакож Азаров прочитав лекцію студентам та викладачам Латвійського університету, присвячену 20-річчю встановлення дипломатичних відносин між Україною та Латвією, і взяв участь бізнес-форумі.


Останні новини Василівка | Вільне радіо\nВільне Радіо » Новини: Василівка\nПід Запоріжжям російські окупанти затримали колону евакуації з Маріуполя. Як отримати допомогу (ВІДЕО, МАПА, ТЕЛЕФОНИ)\nБіля Василівки Запорізької області військові РФ зупинили колону транспорту з евакуйованими маріупольцями та карети "швидкої" з пораненими дітьми. Утворився великий затор, тому 26 березня евакуаційних автобусів з Бердянська більше не буде. Розповідаємо, де можна отримати допомогу по дорозі.\nВійна в Україні, день 6-й: окупанти вдарили по Київській телевежі та обстрілюють житлові квартали в Маріуполі\n1 березня російські агресори продовжують атакувати цивільні об’єкти та вбивають цивільних громадян. Вдарили ракетою по центру Харкова, знищили військову частину в Охтирці, міст у Василівці та зайшли у місто Тростянець Сумської області.\nОстанні новини за темою "Василівка"


Віцепрезидентка Венеціанської комісії: "Український закон про мову трохи важко піддається розумінню" | Online Нова Каховка\nВероніка Білкова: У рішенні, який ми ухвалили, визначено кілька меседжів, котрі містяться в одному реченні.\nЇх суть полягає у тому, що необхідна рівновага, яка має існувати між, з одного боку, наміром держави просувати українську мову як державну і, з іншого боку, зобов’язанням держави захищати мови інших груп, які живуть у ній, не завжди у цьому законі витримана правильно.\nТак, справді одна з рекомендацій пов’язана з заключною частиною закону, де йдеться про адміністративні санкції не лише за навмисне спотворення української мови, до речі, у законі немає визначення, про що саме йдеться, але й також фактично за будь-яке порушення закону. Мовний закон настільки широкий та всеосяжний, що санкції можуть бути накладені за багато порушень, включно зі статтею 6, у якій говорить, що кожен громадян України зобов’язаний володіти державною мовою.\nТому у нашому висновку говориться про те, що з огляду на встановлення такого широкого кола зобов’язань, викладених у мовному законі, санкції можуть бути диспропорційні щодо ступеню важкості порушень, а це не відповідає європейським стандартам. Тобто вся частина, що стосується санкцій, має бути переглянута, а санкції повинні бути вилучені із закону або обмежені на випадки лише особливо серйозних порушень закону.\nМи цього не обговорювали, бо до наших зобов’язань не входить порівняльне вивчення законодавства. Ми не знаємо, чи мають інші країни у своїх мовних законах такий широкий спектр санкцій за такий широкий спектр порушень такого широкого спектру статей.\nМовна ситуація в Україні дуже особлива передусім великою мірою через те, що російська мова, яка є мовою нацменшини,фактично домінує у мовному просторі країни. Чи не вважаєте ви, що з огляду на ці обставини, мовне законодавство України має право бути написаним спеціально під Україну?\nЗвичайно, ми взяли до уваги цю ситуацію, коли писали та обговорювали висновок. Тому я вже згадувала, і про це кілька разів повторюється у висновку, що дії української влади щодо застосування протекціоністських заходів для просування, вивчення та використання державної мови є цілком законним.\nМи добре розуміємо, що українська мова пригнічувалася впродовж тривалого часу. Але необхідно встановити баланс між просування як позитивним розвитком і заходами, які вживаються на користь використання інших мов в Україні, включно з російською.\nПередусім, це те, що закон про українську як державну мову мав би супроводжуватися іншим законом – законом про національні меншини. Він мав би доповнювати мовний закон і уточнювати деякі його положення. Оскільки закон про національні меншини не ухвалено, то інтерпретувати деякі положення мовного закону дуже складно.\nДруга проблема полягає у тому, що мовний закон є настільки детальним, що він зарегульовує чимало питань і торкається сфер, які є приватними і не повинні потрапляти у поле увагу закону.\nТретє, про що також кілька разів згадується у висновку, це диференціація щодо різних категорій мов. Такий підхід не є послідовним. Є три різні категорії мов, про які згадується у різних частинах закону, деяким з них даються певні преференції, іншим – ні. (йдеться про розподіл на мови корінних народів, мови національних меншин, які є офіційними мовами ЄС, та мови національних меншин, які не є офіційними мовами. – Ред.). Це дуже бентежить і не дає зрозуміти, що ж насправді криється у цьому законі і що є підставою для розподілу мов на різні категорії. Загалом, на мою думку, сам український закон про мову трохи важко піддається розумінню.\nPrevious Прогноз погоди на 10 грудня від Херсонського гідрометцентру\nNext Заходи, які плануються у Новій Каховці з 10 до 15 грудня 2019 року


Іванівський НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів - Публічна інформація\nСтатут Іванівського ОЗО\nЗгідно річного навчального плану на 2019-2020 н.р. Іванівський ОЗО працює в режимі повного робочого дня. Варіативна складова реалізована за рахунок факультативів «Зелена архітектура шкільного подвір'я», «Методи розв'язування фізичних задач», «Основи фармакології», які проводяться у другій половині дня. З районного бюджету фінансується група продовженого дня, яку відвідують учні 1-4 класів (кількість 60 чоловік).\nНоворічні подарунки для учнів 1-11 класів та вихованців дитячого садка надали "Урожай" і агрофірма "Дружба", директор ПОСП ім. Т.Шевченка Піотрович Віталій Миколайович, Моринська та Степанецька територіальні громади, сільський голова села Павлівка, директор сільгосподарства Білик Віталій Йосипович та Москаленківська сільська рада. Велика їм подяка від школярів.\nІванівського ОЗО до нового 2019-2020 н.р.\nЗакон про загальну середню освіти (проект)\nПро надання роз'яснення щодо питань навчання дітей з особливими освітніми потребами та\nдітей з інвалідністю в інклюзивних класах закладів загальної середньої освіти\nРозподіл територій обслуговування за закладами освіти\nСписок педагогічних працівників 2018 року\nОсвітні програми, за якими працює освітній заклад\nПрийом дітей до навчального закладу здійснюється протягом календарного року. Для зарахування дитини до школи батьки або особи, які їх замінюють, подають такі документи:\nМедичну картку учня;\nДокументи, що підтверджують пільгу (за наявності);\nОсобову справу (крім учнів, які йдуть до 1 класу).\nЗарахування учнів до 1-го класу здійснюється на безконкурсній основі згідно Листа МОН України № 1/9-71 від 14.02.2015 року "Щодо роз’яснення порядку приймання дітей до першого класу".\nДля забезпечення безперешкодного доступу осіб з особливими освітніми потребами вхід у школу обладнаний пандусами.\nПідвіз учнів здійснюється шкільним автобусом.\nДокументи приймаються щодня (крім вихідних і святкових) з 08.00 год. до 17.00 год. Додаткову інформацію можна отримати за телефоном: 04561-34-3-30\nПроектна потужність школи - 460 учнів. У 2019-2020 н.р. у школі станом на 05 вересня 2019 року навчаються 186 школярів та 53 вихованців дитячого садка.\nУ 1-4 класах – 77 дитини.\nУ 5-9 класах – 89 учнів.\nУ 10-11 класах – 20 учнів.\nВраховуючи потреби учнів, побажання батьків, фахову підготовку педагогічних працівників, матеріальну базу кабінетів, у старшій школі введено біолого-фізичний профіль. У 7-9 класах здійснюється допрофільне навчання.\nМатеріально-технічне забезпечення навчального закладу здійснюється за рахунок бюджентих коштів та позабюджетних надходжень. До 1 вересня 2019 року зроблено косметичний ремонт.\nВідомість про приміщення та матеріальну базу\nВ Іванівському ОЗО вакансій нема.\nДодаткових освітніх послуг Іванівський ОЗО не надає.