Home Recording або етапи великого шляху » Українські реферати\nHome Recording або етапи великого шляху\n... Я куплю собі Arp та drum-machine,\nІ буду писатися зовсім один,\nЗ двома-трьома друзями, мирно, до самих седин ...\nБорис Гребенщиков, "Герої рок-н-ролу", 1981 р.\nДана стаття стала моїм першим млинцем у справі віртуальної публіцистики. На щастя він виявився вдалим. Стаття була опублікована на сайті MIDI.Ru і я отримав несподівано багато зацікавлених відгуків на неї. Спасибі всім що написав. Їх листи, власне кажучи і спонукали мене до соданію свого сайту. Сподіваюся, що і інші мої труди також знайдуть своїх читачів.\nМрія про увічнення власного музичної творчості завжди була притаманна абсолютній більшості музикантів, ким би вони не були - професіоналами або аматорами. Точніше, мрією вона була скоріше для останніх, причому - блакитний мрією, бо у професіоналів завжди був якийсь, іноді щоправда, тільки теоретичний шанс скористатися послугами державних організацій, що відають звуку. Любителям ж залишалося тільки мріяти про це, тому що індустрія звукозапису завжди вимагала великих капітальних вкладень. Тому звичайному пересічному громадянину в нашій тоді ще "великої і могутньої" країні ці послуги були абсолютно не по кишені. Але мріяти не заборонялося.\nМріяв про це і я. Ще наприкінці 70-х, граючи в шкільному ВІА і слухаючи перші самвидавівського альбоми "Машини часу", а потім "Воскресіння", Майка Науменко, "Кіно" і особливо "Акваріума" ми постійно мучилися питанням: "Як? Яким чином вони це зробили? ". Тлумачного відповіді на це питання ми тоді так і не знайшли. Ясно було одне - державна фірма грамзапису "Мелодія" -- єдиновладний монополіст на подібного роду продукцію до цих магнітоальбому відношення не мала. Звідси робився висновок про те, що музиканти самі записували свої плівки або на якихось підпільних студіях, або на своїх репетиційних базах. Але як і на чому вони робили свої записи - цього ми не знали. Уява чомусь малювала похмурі підземелля, заставлені неймовірною апаратурою, серед якої творять сухотного виду довговолосі генії з палаючими очима (як насправді виглядають наші новоявлені кумири ми тоді теж не знали).\nВласні наші спроби записати себе на шкільний третьеклассний магнітофон закінчилися повним провалом. Завдяки жахливим мікрофонів і нашої повної некомпетентності в питаннях звукорежисури і акустики якість записаного звуку виявилося безнадійно поганим. Інструменти ритм-секції були слаборазлічіми, та ще й при цьому знайшли якийсь "кастрюльний" тембр, бас-гітара потонула в загальному низькочастотному гулі, зате соло-гітара забивала всіх і вся, свердлячи мозок у верхнесреднего частотному діапазоні. Слова пісень були абсолютно нерозбірливі і взагалі вокал здавався чимось чужорідним і стороннім на фоні гуркоту, виття і хрипу інструментал. Коротше кажучи, ще раз прослуховувати ці записи не хотілося навіть нам, в результаті чого вони досить скоро кудись зникли, про що я зараз дуже шкодую - як-не-як свідчення того часу, як ви знаєте.\nНа записах наших кумирів звук був зовсім іншим. Ми відносили це на рахунок високоякісної звукозаписної апаратури, якою нібито володіли згадані музиканти і про яку ми не мали ні найменшого уявлення. Що говорити про нашу грамотності в цих питаннях, якщо багато наших однолітки всерйоз вважали, що електрогітару потрібно включати до електророзетку, щоб вона голосніше грала, а деякі навіть пробували це робити! Вже набагато пізніше я дізнався, до яких хитрощів вдавалися наші рок-зірки для підвищення якості запису своїх альбомів. Знавці, напевно, пам'ятають історію створення магнітоальбому "Всі брати - сестри", який був записаний БГ і Майком на звичайний магнітофон "Маяк", винесений на довгому шнурі на берег Неви, щоб уникнути впливу сторонніх шумів і поганої акустики приміщення.\nТим Проте, перші досліди звукозапису не пропали дарма. Вони дали їжу роздумів на цю тему і незабаром я почав експериментувати будинку, записуючи голос і гітару на тлі побутових шумів за допомогою двох мікрофонів і саморобного мікшери. Ці експерименти дозволили мені отримати перше уявлення про баланс гучності, динамічному діапазоні інструментів і вплив акустики приміщення, в якому проводиться запис. Врешті-решт, я встановив, що за допомогою мікшера і пари-трійки досить якісних мікрофонів можна непогано записувати акустичні колективи - наприклад, голос (або голосу) у супроводі акустичних гітар, губної гармошки, флейти, скрипки і простий перкусії (бонги, маракаси, румба, трикутник). Вокалістів і музикантів потрібно розставляти навколо мікрофонів в залежності від необхідного балансу гучності і динамічного діапазону. Якість запису тут прямо залежить від якості мікрофонів. Завдання спрощується ще й тією обставиною, що при такому записі не обов'язково застосовувати велику кількість пристроїв додаткової обробки вхідного сигналу, хоча м'які (soft-knee) компресія і акуратна реверберація завжди бажані. Примітно, що у такий спосіб записувалося більшість ранніх альбомів "Акваріума", коли вони, за словами БГ "не маючи можливості записувати електричні пісні, записували акустичні ", а багато їх "квартирники" взагалі писалися, так би мовити, на "підручних засобах", але, тим не менш, звучать непогано навіть зараз. Більшість бардівських альбомів записуються так само і сьогодні.\nЩо ж стосується "електрики" - то тут все набагато складніше. Почати з того, що багато електроінструменти, особливо дешеві вітчизняні, з чим мені найчастіше доводилося мати справу, а також звукопідсилююча апаратура мають досить високий рівень власних шумів. Знайти малошумні електрогітару навіть серед імпортних інструментів - завдання не з простих. Зазвичай це досить дорогі моделі відомих фірм. Шумлять процесори ефектів, мікшери, самі магнітофони, врешті-решт. Раз у раз десь прорізається 50-ти герцовий тріск наведення від електромережі. Все це в сукупності створює достатньо помітний і брудний шумовий фон на записи, позбутися якого звичайними засобами вже не можна. Забігаючи наперед, скажу, що показник співвідношення сигнал/шум є одним з основних показників якості звукової апаратури та суттєво впливає на якість запису. Якщо при комп'ютерній обробці звуку можна більш-менш ефективно позбавлятися від шумів, то для аналогових варіантів домашніх студій ця проблема є практично невирішеною.\nЩе один неприємний сюрприз полягає в тому, що багато інструменти, непогано звучать окремо, граючи в ансамблі, змінюють свій тембр через частотного накладення на спектри звуку інших інструментів і в результаті загальний саунд втрачає прозорість і чистоту. Можливостей поканального еквалайзера мікшери в таких ситуаціях часто буває недостатньо, тому без додаткових приладів динамічної і частотної обробки звуку тут не обійтися. Що виходять в підсумку значна піраміда різноманітних (і раніше - дуже дефіцитних) примочок коштує таких квадратних грошей, що дозволити собі її мати мало хто може.\nЩе одна важлива проблема - запис ударних інструментів. Електричний рок, попс і взагалі естрадна музика без барабанів немислима. Тим часом добре записати барабани - справа непроста. Можу лише сказати, що за якістю запису "живих" барабанів часто судять про професіоналізм звукорежисера. На мій погляд, якісно записати "живцем" барабани разом з усіма іншими інструментами можливо тільки на досить оснащених спеціалізованих студіях. Багато хто з почутих мною "концертний", в тому числі і західних груп, відрізняються або задушеним, брудними барабанами, або проваленими партіями інших інструментів, не виключаючи вокалу.\nЯ не буду тут більше поширюватися про складнощі запису "електрики" наживо, відбиваючи тим самим хліб у професіоналів, зазначу тільки, що жодна з спроб виконати це в домашніх умовах ні в мене, ні у моїх знайомих успіхом не увінчалася. Невідомо мені про подібні позитивних прикладах і в літературі.\nДалі мені хочеться обговорити причини, з яких музиканти починають займатися хоумрекодінгом. Пошлюся на власний досвід. Будучи студентом у середині 80-х років я зміг пограти в різних музичних колективах - від повного андеграунду до ресторанних груп. Крім того було кілька спроб створення власних проектів. Всі ці досліди спільного музикування багато в чому збагатили мене в плані гри на інструменті, підвищили мою музичну ерудицію і взагалі доставили той досконалий кайф, з яким мало що може зрівнятися і який до цих пір змушує мене займатися музикою. Але були й деякі негативні моменти, які, власне кажучи, і спонукали мене зайнятися домашньої звуку.\nСправа в тому, що, починаючи ще з часів свого першого шкільного ансамблю, я постійно власні писав пісні, вважаючи, що краще, нехай навіть погано, співати і грати щось своє, ніж добре - але чуже. Я думаю, що вся історія рок-руху 70-80-х років - краще тому підтвердження. До кінця 80-х років кількість цих пісень у мене вже перевалила за сотню, але далеко не всі з них отримали своє сценічне втілення. З різних причин. Проте мені, як автору, завжди хотілося почути свої творіння у плоті, тобто в звуці. Виконання цих пісень під гітару не входило в мої плани, я, як затятий рокер, віддавав перевагу більш сучасні аранжування, більшою частиною -- "електричні". Єдиним способом це здійснити була звукозапис. Основна проблема була з людьми. Дуже рідко вдавалося зібрати всіх необхідних музикантів на необхідний час, щоб спокійно і не поспішаючи записати хоча б одну композицію. У тих рідкісних випадках, коли це відбувалося, постійно виникали суперечки про те що треба і що не треба, і як треба грати. А мені хотілося записати всі, причому так, як мені це уявлялося. Крім того, виникало ще безліч проблем як чисто технічного характеру, пов'язаних з записом "електричного" складу, про що вже писалося вище, так і суто побутових, пов'язаних з розгніваними сусідами або просто відсутністю придатного для запису приміщення. Врешті-решт, щоб не мучити себе та інших я прийняв єдино можливе рішення - треба писатися будинку одному, або дрібними групами. Для цього потрібно було придумати якусь нову технологію запису, і після деяких роздумів я "винайшов велосипед" - запис у накладку з двома магнітофонами. Мушу відразу обмовитися, що хоча я додумався до цієї ідеї самостійно, сам по собі метод далеко не новий, він був відомий ще з часів "Beatles" і вже використовувався на практиці дуже багатьма авторами та колективами. Так, наприклад, один зі своїх перших альбомів, який потім широко розійшовся по країні і зробив його авторів всенародними улюбленцями, "Машина часу" писала в навчально-мовленнєвої студії ГІТІСу саме в накладку, використовуючи для цього два магнітофони ВТМ і примітивний ревербератор.\nДля тих, хто не знає, поясню суть методу. Спочатку на перший магнітофон пишемо ріміческо-гармонійну основу - наприклад, ритм-гітару, а ще краще - всю ритм-секцію (ударник, ритм, бас). Потім через мікшер переписуємо цю "болванку" на другий магнітофон, одночасно записуючи партію наступного інструменту - наприклад, клавішних. Потім перший магнітофон знову перемикається на запис і процедура повторюється. Панорамування інструментів і баланс гучності визначається в процесі запису, так само, як і обробка ефектами. Іншими словами зведення та мастеринг суміщені з записом, тому в Надалі вже нічого не можна поправити. Після запису всіх інструментів накладається голос, провадиться остаточний мастеринг вийшла стереопари, після чого вона переписується на майстер-стрічку. Чесно кажучи -- досить занудне заняття. Кількість накладок залежить від складності аранжування і кількості музикантів, які беруть участь в записі. Якість запису назад пропорційно кількості накладок. При великій кількості накладок тембр інструменту, який записувався перший, сильно регресує, втрачаючи більшість гармонік, частотний спектр його звужується, він набуває неприродну "жерстяну" забарвлення. Сильно зменшується і динамічний діапазон, деякі інструменти просто випадають. Найбільш схильні до такого регресу гітара і клавішні, найменш - барабани. Відповідно до цього і визначається порядок запису інструментів. На відміну від корисного сигналу, власні шуми апаратури та інструментів змішуючись, ще більше наростають, забруднюючи саунд. При великій кількості накладок вони можуть зовсім придушити найбільш тихі інструменти і зробити загальне звучання дуже брудним. Взагалі з моєї практики випливає, що накладок може бути не більше шести. Після цієї межі якість запису виходить неприйнятно низьким.\nТим Проте, незважаючи на очевидну недосконалість цього методу, з його допомогою нерідко виходили дуже непогані результати. Нагадаю, що таким чином записувалися багато з найвідоміших альбомів середини 80-х років. Найбільш показовим в цьому відношенні може вважатися що з'явився в кінці 1983 року альбом Ю. Чернавського "Бананові острова", відразу став дуже популярним. Важко було повірити, що все писалося на дві доріжки. Недосвідчені в питаннях звукозапису слухачі, яким я демонстрував свої опуси, теж довго не могли повірити, що все це справді заспівав, зіграв і записав один чоловік, та ще не в якій-небудь студії, а сидячи у себе вдома. У цьому якраз і полягало гідність даної технології. Одна людина, за наявності певних інструментів та вміння на них грати, на записи міг імітувати цілий музичний ансамбль. Це дійсно давало відчуття свободи творчості!\nЗвичайно, більш-менш робоча домашня студія з'явилася у мене далеко не відразу. У 80-і роки я був всього лише бідний студент, і здійсненню моїх планів сильно заважали існуючі тоді невиправдано високі ціни на музичні інструменти та апаратуру. Але в 91-92 роках склалася унікальна ситуація. Постперебудовної інфляція стрімко додавала нулі на основні продукти харчування і народного споживання. Слідом за ними стала рости, хоча й набагато повільніше, зарплата. Тим часом на прилавках культтоварних магазинах роками порошилися непоказні вироби вітчизняного музпрома - усілякі "ФАЕМІ", "Карати", "Електроніки", "формант" і т.п. Раніше їх купували мало через надмірне цін при посередньому якості. Тепер же їх ніхто не брав тому, що для професіоналів і мають гроші любителів стала нарешті по справжньому доступною продукція західних легендарних фірм, а інші, в умовах швидко пустеющіх прилавків, вважали за краще витрачати гроші на речі більш насущні і важливі - на мило, наприклад, або пральний порошок. Так що ці артефакти соцкультури продовжували неліквідні лежати на пустельних полицях магазинів і їх весь час уцінювати, уцінювати ... Одного разу я зайшов в один з таких магазинів і з подивом виявив, що цілком можу купити ось цей електроорган, не так давно вважався першим радянським синтезатором, і навіть он той мікшерський пульт, який раніше був межею бажань початківців рокерів. Що я, природно, і зробив. Трохи пізніше в Москві я вдало потрапив на розпродаж в ГУМі продукції фірми "Лель" по смішними цінами і відхопив там цифровий ревербератор і неймовірну річ -- програмований синтезатор ритму, чи то пак - ритм-бокс! Треба сказати, що я ледве встиг, бо продукція "Леля" йшла в років, не гірше мила. До кінця 92 года лафа скінчилася. Весь неліквід був оперативно розкуплений такими самими ненормальними, як я, і вчасно підметушитися адміністраціями шкіл, сільських клубів і палаців піонерів, після чого вітчизняна музпромишленность або розвалилася, або стала продавати свої вироби за валютними розцінками.\nНові вливання урізноманітнили мою інструментальну палітру і збагатили аранжування. Електроорган з зачатками FM-синтезу додав поліфонія в композиції, голос, пропущений через цифровий ревер, придбав необхідну глибину й обсяг і став виглядати більш природно на тлі інструментал. Мій старенький "Орфей", пропущений через формантовскій процесор ефектів здалеку став змахувати на фуззірующій "стратокастер". Але найбільше раділи мої сусіди, коли я замінив нарешті свій енгельсовскій тройнічок на ритм-бокс. Для мене це теж була?? ардінальная заміна. Енгельсовскіе барабани за своєю природою не могли звучати добре, до яких би хитрощів я не вдавався в прагненні хоч трохи облагородити їх худий деренчливий звук. До того ж треба було бути яких-небудь Яном Пейс, щоб вичавити більш-менш прийнятний драйв з цього убогого набору, а я таким, на жаль, не був. Без нормальної компресії барабани постійно перевантажували записуваний канал (а ви спробуйте, граючи на барабанах, одночасно контролювати рівень запису), через що їх і без того жахливий звук ставав зовсім вже непристойним. Одним словом - ритм-бокс став для мене порятунком. Тепер, запрограмувавши партію ударних, я міг одночасно з нею докладно записувати партію баса, не побоюючись, що озвірілі від постійної довбання сусіди проломить мені стіну або вишібут двері. Але це була лише одна сторона медалі.\nЗворотній ж сторона полягала в тому, що весь цей халявний апарат безбожно фоніл і рівень шуму з кожної накладкою наростав просто катастрофічно. Тембри убогих регістрів мого органу набридли мені досить швидко, і я знову почав мріяти про який-небудь простенькій "Ямаха", у якій набір пресетів вимірювався десятками. Програмування ритм-боксу виявилося страшним занудством. Іноді, для економії часу і нервових клітин, я просто кольцевал сподобався ритм і записував під нього всю композицію. Виходило кілька туповато-механістична, але зате швидко. Будь-яка помилка у виконанні записуваної партії могла бути виправлена тільки перезаписом всієї партії цілком. Це дуже діставало, особливо коли партії придумувалися на ходу, в режимі імпровіз. Іноді особливо вдалі фрагменти повторно зіграти вже не вдавалося.\nТим не менш таким чином мені вдалося записати два сорокапятімінутних альбому, якість звучання яких впритул наближався до якості перших альбомів "Кіно" ( "45", "46"). Про дальше поліпшення якості запису і якості музики при наявних інструментах і апаратура не могло бути й мови - я й так намагався витиснути з них усе, що можна. Знову прийшов час мріяти. І тоді я почав мріяти про портостудіі.\nПортостудія була логічним продовженням накладочной технології - замість двох доріжок з'являлося чотири (а в дорогих моделях - аж вісім). Відповідно зменшувалася кількість накладок, за рахунок чого підвищувалась якість запису. Проте всі основні вади двухдорожечной записи зберігалися. Погані інструменти і на чотирьох доріжках звучали погано, і шуміли точно так само. Редагування партій і в цьому випадку виконувалося шляхом перезапису, а зануда ритм-бокс всі також діставав своїм тупим програмуванням. Коштувало це задоволення 700 $ (а восьмідорожечние моделі відповідно в два рази більше). До цього комбайну так і напрошувався цілий віз обробки, який теж коштував енну суму. Десь на обрії бовванів професійний цифровий восьмідорожечнік "Alesis ADAT "зі своєю цілком професійної ціною, але ці перспективи вже здавалися поганим сном в плані навантаження на мій худий гаманець. Скажу чесно - я не знаю як би все це виглядало і звучало у моїй домашній студії, тому що портостудію я так і не купив, про що зараз зовсім не шкодую. Але тоді я перебував в зневірі, тому що розумної альтернативи портостудіі здавалося, не існувало. Правда один мій приятель пропонував мені купити синтезатор -- робочу станцію з вбудованим секвенсором і всю аранжування робити на ньому, але я - Гітарист, а не клавішник, тому цей варіант влаштовував мене ще менше, у тому числі і з фінансових міркувань.\nНе знаю, скільки б ще я мучився у сумнівах, якби в один прекрасний день мені до рук не потрапив номер журналу "IN/OUT" до статті Є. Петрова "Персональна студія: реальність комп'ютерного творчості". Прочитавши її я зрозумів - ось він, світло в кінці тунелю!\nЯк не дивно, але до цього часу про комп'ютери я знав не з чуток. Вони стали з'являтися в нашому НДІ, де я працював після закінчення університету на початку 90-х років. Спершу це були незграбні і важкі (в прямому сенсі) зразки радянської обчислювальної техніки - УКНЦ і майже все сімейство ДВК. Однак після друкарських машинок і калькуляторів ці машини уособлювали собою торжество наукового прогресу. Я з вдячністю згадую цю техніку, бо вивчаючи особливості FODOS і RT-11SJ, освоюючи мови програмування для подальшого створення власних прикладних програм, борючись з постійними апаратними збоями, для чого іноді доводилося збирати з декількох "дохлих" машин одну робочу, я на практиці осягав основні принципи функціонування комп'ютерної техніки, більшість з яких не змінилося до цих пір. Звичайно, після переходу на PC, особливо після появи Windows 3.0 відчуття було як після пересаджування з "Жигулів" першої моделі в сучасну іномарку - Красиво, швидко, надійно, все під рукою. Проте, думки про використання комп'ютера для звукозапису якось не виникало. Природно, я досліджував функцію "Звукозапис" Windows, але після прослуховування шиплячого "звуку Microsoft" через системний динамік, втратив до цього інтерес, вирішивши, що моя домашня двухдорожечная студія для звукозапису пристосована набагато краще. Таким чином, я якийсь час паралельно з освоєнням комп'ютера продовжував експериментувати зі звуком у своїй студії, ніяк не пов'язуючи один з одним ці два процеси.\nПісля прочитання статті Є. Петрова ці дві половинки одного яблука злилися воєдино. У 1997 році на гроші, що накопичувалися для придбання четирехтрековой портостудіі, я купив собі цілком на ті часи пристойну машину - Pentium-200MMX/16Мб ОЗУ/2.1Гб ЖД. Купив не без коливань, між іншим, так як в написане в статтях вірилося не до кінця, вже дуже фантастично все це виглядало. Деякі труднощі виникли зі звуковою картою - слідуючи рекомендаціям статей на цю тему хотілося купити яку-небудь "черепаху", але в наших краях цей звір ніколи не водився, та й ціни на "черепашки" були досить кусючі, тому для початку я поставив собі дешевий ESS Gold і поринув у вивчення софта. Коли ж у продажу з'явився SB Live! питання вирішилося саме по собі, тому що при такому співвідношенні ціна/якість ставити іншу карту було б чистим піжонство.\nНе буду тут детально описувати всі можливості і переваги звукової студії на базі PC, про це вже написана маса статей та достатня кількість книг. Коротко перерахую лише ті її переваги перед аналогової студією, які я відчув на власному досвіді.\nПерше. Нарешті забезпечується повноцінна многодорожечной Просте CD якості. Кількість одночасно підтримуваних треків досить велика і залежить від швидкодії процесора, обсягу оперативної пам'яті і розміру вільного місця простору. Чим вище ці показники, тим більше кількість треків.\nДруге. Ефективно вирішується проблема власних шумів апаратури. Звукові карти високого класу самі практично не шумлять, а шуми зовнішніх джерел звуку можна видалити в процесі подальшої обробки програмними засобами. Благо -- є з чого вибрати. У кожному солідному звуковому редакторі типу Sound Forge, WaveLab, Cool Edit Pro і т.п. кошти шумозаглушення представлені досить широко. Крім того, існує досить велика кількість аналогічних DirectX модулів, які можуть використовуватися багатьма звуковими програмами.\nТретє. Кардинально розширюється інструментальна палітра аранжувань. За допомогою інструментів GM, GS і особливо XG наборів можна створювати будь-який аранжування насиченості, аж до симфонічних. Однак не завжди якість звучання цих інструментів можна порівняти зі звучанням пристойних апаратних синтезаторів, однак використання різних звукових бібліотек, які у великій кількості зустрічаються на CD та в Інтернеті, а також застосування для запису треків віртуальних синтезаторів типу Reality, Generator, ReBirth і програмних семплером типу GigaSampler дозволяє вирішити цю проблему, вистачило б потужності біля комп'ютера.\nЧетверте. Зникла необхідність мати в студії тонни апаратної обробки вхідного сигналу. Вся ця техніка пішла в надра комп'ютера у вигляді різних програмних DirectX модулів, або, інакше кажучи, плагінів. Список їх теж досить великий і забезпечує всі мислимі і немислимі види обробки звуку. Якість багатьох ефектів можна порівняти з якістю їх апаратних аналогів, а для деяких плагінів апаратних аналогів поки просто не існує. У більшості програм-мультітрекеров ці ефекти діють в реальному часі і цілком можливо, навісивши на кожен трек ланцюжка ефектів, виробляти зведення з допомогою віртуальних мікшерів, подібно до того, як роблять це в професійних студіях.\nП'яте. Опції комп'ютерного редагування звуку та інструментальних партій, особливо в MIDI форматі, просто вражають своїми величезними можливостями, зручністю і наочністю. Тепер будь-яку невірно зіграну, або заспівати ноту, і навіть цілий фрагмент можна замінити, відредагувати або перезаписати в режимі покрокової запису. Більш того, можна з декількох варіантів однієї і тієї ж партії вибрати найбільш вдалі фрагменти і з них скомбінувати остаточний трек, який і увійде в загальну фонограму. Будь-який трек, цілком або частинами, можна пересувати по часу, по висоті, поєднувати з іншими треками, врешті-решт, пустити його задом наперед, причому завжди є можливість відмінити всі зміни і повернутися до первісного варіанту. За допомогою програм-автоаранжіровщіков типу Band-in-a-Box і Jammer Pro можна проаналізувати різні види аранжувань в різноманітних стилях, а також згенерувати по заданій послідовності акордів партію будь-якого інструменту. Мій зануда ритм-бокс тепер відправлено на пенсію через його повної незатребуваність, так само як і електроорган.\nІ таких переваг можна набрати ще з півтора десятка, але я не буду цього робити, тому що про це давно вже багато і докладно написано у відповідних статтях і книгах. Наостанок лише зазначу, що моя комп'ютерна студія займає набагато менше місця, ніж попередня їй двухдорожечная аналогова, а це теж важливо в умовах звичайної квартири.\nЗвичайно, нічого ідеального не буває, і в комп'ютерної студії є свої недоліки. Як вже говорилося, ступінь її функціональності та ефективності безпосередньо залежить від швидкодії процесора, обсягу оперативної пам'яті і ємності вінчестера. Зараз більш-менш комфортно можна працювати на машині типу PentiumII-450 з 128 Мб оперативки і двома досить ємними і швидкими вінчестерами, один з яких використовується під систему і софт, а друга - виключно для звукозапису. Однак постійно оновлюється програмне забезпечення орієнтується вже на сучасні комп'ютерні потужності, тому думати про потрібно платити доводиться мало не щороку, а це теж дуже недешево. Правда тут потрібно врахувати, що питома вартість одного віртуального треку на порядок дешевше питомої вартості апаратного треку.\nПрикро і те, що на освоєння софту, переважна частина якого - англомовний, а також на усунення всякого роду глюків і багів (які неодмінно виявляються, особливо якщо працювати з "крякнуті" софтом), йде сила-силенна часу. Але ж ми займаємося цим у себе вдома, а не на комерційній студії, де кожен зайвий витрачений час загрожує обернутися фінансовою катастрофою.\nПриродно, що комп'ютер зі звуковою картою і мідіклавіатурой це не єдине з того, що хотілося б мати у своїй домашній студії. Для поліпшення якості звучання інструментальних партій можна скористатися рекові моделями синтезаторів відомих фірм. Для поліпшення якості оцифровки аналогових сигналів можна встановити зовнішні оціфровщікі. Як майстер магнітофона краще використовувати не звичайну касетну деку, а DAT-рекордер, мінідиск або CD-рекордер. Для більш адекватного моніторингу при зведенні добре б мати монітори ближнього поля типу Alesis Monitor One, а не побутову Hi-Fi стереосистему. І, крім того, жоден комп'ютер не змусить звучати на записи електрогітару типу "Урал" так само, як ексклюзивний "Fender" або "Gipson", хоча і спробує значно облагородити це звучання. Так що, якщо фінанси дозволяють - є куди витрачати гроші.\nОднак і при мінімальній конфігурації комп'ютерна студія дозволяє зосередитися в першу чергу на творчих аспектах звукозапису, де все буде залежати від ваших оригінальних ідей та польоту фантазії, а не від примх примхливого апарату. Врешті-решт, якщо дуже хочеться зовсім вже професійного якості, то остаточну обробку та зведення композицій можна здійснити в професійній студії, це обійдеться вам набагато дешевше, ніж робити там все - Від початку до кінця.\nОдне погано - все більше займаючись комп'ютерної аранжуванням і програмуванням музики, ми все рідше беремо в руки реальний, живий інструмент - ту ж гітару, наприклад. Це сумно, тому що жива музика створюється тільки на живому інструменті. Як-то дуже важко собі уявити БГ, що складають "Дубровського" або "Гарсона № 2" за допомогою секвенсора або автоаранжіровщіка. Може бути, тому зараз так багато розвелося команд, виконуючих техно, хаус, ембієнт, реп та інші види електронного попса, а виконавців живої музики можна за пальцях перелічити. Говорячи це, я ні в якій мірі не хочу образити шанувальників електронних стилів, я й сам пробував писати подібні композиції і тому знаю, що за допомогою грувів, лупів і семплів набагато легше створити якісний джангл, ніж простеньку акустичну пісню з живими інструментами.\nТим не менше, комп'ютерна студія повною мірою здатна допомогти музикантам будь-яких стильових напрямів у втіленні їхніх задумів. Це всього лише інструмент, засіб, а як його використовувати - залежить від самих авторів. Комп'ютеризація, як і всюди, здійснила переворот в технології звукозапису, зробивши її доступною мільйонам любителів домашнього звукотворчества. І в цьому - головна чеснота комп'ютерної студії. При її співвідношенні ціна/якість, легкості, зручності і приголомшливою ефективності роботи, альтернативи їй не існує. Це розуміють і власники професійних студій. В усіх таких студіях зараз стоять комп'ютери, які є ядром всієї системи. Так що маленька "Abbey Road" у вас вдома - це реально. Залишається тільки стати Джорджем Мартіном.\nВ закінчення хочу ще раз відповісти на запитання: "Кому і навіщо потрібна домашня студія звукозапису? ", стосовно до сьогоднішнього часу.\nЗагальна капіталізація відносин неминуче торкнулася і музичну сферу. Те, для чого раніше був потрібний талант, працьовитість, оригінальність і трохи везіння, решта робив ніким не керований і нічим не регламентований підпільний "магіздат", зараз має конкретні розцінки у твердій валюті. Музика стала елементом шоу-бізнесу, монопольне становище в якому займає ряд столичних продюсерських центрів, які і заробляють на ньому нечувані гроші. У результаті ми можемо спостерігати безрадісну картину. На радіо та телебаченні миготять одні й ті самі персонажі, продюсіруемие згаданими центрами, для яких пишуть пісні одні й ті ж шоу-ремісники - композитори і поети-співці. Як молодих обдарувань виступають казна-звідки взялися хлопчики і дівчатка з котячими кличками замість імен, які нічого не вміють, крім випендрежа і відкривання рота під фанеру, записану тими ж ремісниками. Де і за якими критеріями відбирають цих кандидатів у зірки російського шоу-бізнесу згадані продюсери, відомо тільки Богові, та їм самим. Прилавки магазинів завалені аудіопродукції тих же поп-ідолів, випущених тими ж шоу-бізнесменами. Російська рок, що був духовним стрижнем поколінь сімдесятих-вісімдесятих років в 90-х взагалі перестав існувати, як явище і пішов у підпілля ще більше, ніж при соціалізмі. Тим часом, наша рок-музика, при загальній музичної вторинності, вигідно відрізнялася від західних зразків тим, що була більш смисловий, соціальної, змушувала думати і співпереживати. Наші новоявлені шоу-бізнесмени зробили те, чого так і не змогли добитися комуністичні ідеологи - вітчизняна популярна музика перестала бути авторської, самобутньої, народної за своїм походженням і стала дурненькою-безпроблемною, суто розважальної, не позбавленої, правда, професійного лиску - таким собі фірмовим засобом для промивання мізків. Попсой - простіше кажучи. Герої рок-н-ролу 80-х тихо відійшли в тінь і спочивають на лаврах. Хтось емігрував, хтось занялс?? міжнародним туризмом або кулінарією, хтось перейшов у інший вимір, оголосивши себе "віртуальної групою ", і лише деякі продовжують грати старий добрий рок, самотньо підносячись серед моря буйно квітучої попси, нагадуючи пам'ятники самим собі. Встояли проти цього натиску безликості одні лише барди. Дійсно -- авторську пісню на потік не поставиш.\nБолючіше за все ця ситуація позначилася на провінції. Колись знамениті провінційні рок-центри - Єкатеринбург, Новосибірськ, Томськ, Владивосток, втративши своїх кумирів, від'їхали в столиці, занепало. Провінційним музикантам стало ніде грати. Раніше в кожній школі була своя рок-група, яка була гордістю школи. Тепер же всі ресторани і кафе, а також клуби, будинки і палаци культури -- основні місця проживання провінційних музичних колективів, завели у себе дешевші і більш утилітарні дискотеки для розваги трудящих, і тим самим позбавили місцевих музикантів основних майданчиків, на яких вони могли б демонструвати свою творчість. Позбавлені матеріальної підтримки з боку місцевих культурних установ і, не маючи достатніх матеріальних засобів для повноцінної розкрутки, розпадаються талановиті колективи, які мають свою історію і своїх шанувальників. Музиканти розпродають інструменти і перекваліфікуються на кербудів, охоронців, шевців, масовиком-витівником, комерсантів, а деякі просто тихо спиваються. Сумно все це ...\nДля тих, хто "залишається в живих" і для яких заняття музикою є необхідною життєвою потребою, одним з виходів може виявитися заняття домашньої звуку, бо тільки таким чином вони зможуть реалізувати свої творчі задуми. Заняття хоумрекодінгом можуть послужити хорошою практикою і для тих молодих музикантів, які тільки збираються спробувати свої сили в шоу-бізнесі. Дуже важко "на пальцях" переконати продюсера або менеджера звукозаписної компанії в своїй талановитості та оригінальності пропонованого музичного матеріалу. Набагато простіше дати йому прослухати касету або компакт-диск, де все це записано. Іноді в домашній студії вдається реалізувати дуже непогані проекти. Хрестоматійний тому приклад - історія створення дебютного альбому шведської групи "Ace of Base".\nВеликий привабливістю для "домашніх" музикантів відрізняється Інтернет. Саме тут можна знайти таку необхідну аудиторію для своїх творінь і навіть отримати відгуки слухачів на своє творчості за допомогою електронної пошти. Для цього потрібно всього лише конвертувати свої записи в формат mp3 і виставити їх або на своїй персональній сторінці, або (що ще краще) на одному з музичних мультіресурсов, які надають такого роду послуги. Хочеться тільки побажати, щоб таких сайтів ставало більше, і щоб наші доморощені акули шоу-бізнесу не змогли зробити з інтернет-музикою того ж, що вони вже зробили з поп-культурою в нашій країні.\nТак і взагалі, хоумрекодінг - це просто цікаво саме по собі. Якщо існує л


Каленюк: Злочевський дякує САП та ГПУ за закриті справи – Центр Протидії Корупції\nКаленюк: Злочевський дякує САП та ГПУ за закриті справи\nНа нашу думку, ГПУ мали підстави оскаржити в суді законність видачі ліцензій компаніям Злочевського і повернути їх назад у власність держави ще у 2014 році. Однак не зробили цього. Натомість, правоохоронці “допомогли” Злочевському зняти арешт з 23,5 мільйонів доларів, накладений Лондонським судом. Про це ми багато писали і в 2014-му, і в 2017-му роках.\nСлідчі Британського Бюро по боротьбі з шахрайством просили ГПУ надати докази злочинності походження цих мільйонів, щоб мати підстави для їх подальшого арешту, навіть приїздили в Україну. Але замість доказів британським колегам у ГПУ видали довідку адвокатам Злочевського, що прокуратура немає підозр стосовно їх клієнта, в наслідок чого Лондонський суд скасував арешт. Лише після цього ГПУ оголосила підозру Злочевському в незаконному збагаченні і справу майже не розслідували, допоки у травні 2016 ГПУ не очолив Луценко. У жовтні 2016 він перекваліфіковує справу з “назаконного збагачення та відмивання грошей стосовно підозрюваного Злочевського” у справу “про ухилення від сплати податків бухгалтерки компанії “Еско-Північ” з групи Бурізма”.\nЦе як перекваліфікувати убивства серійним маніяком на хуліганство студента.\n1 листопада 2016 року бухгалтерка “Еско-Північ” відшкодовує державі 180 мільйонів гривень, пише заяву про звільнення від кримінальної відповідальності і ГПУ закриває справу проти Злочевського. Бурізма переможно звітує про “тісну співпраю з ГПУ”, у результаті якої замість можливих 23,5 млн доларів бюджет отримав лише третину – близько 7 мільйонів доларів штрафу.\nУже тоді було зрозуміло: час для НАБУ йти по “гарячих слідах” можливих злочинів Злочевського втрачено, докази у справі розпорошені чи не зібрані, свідки відмовляються говорити, оперативні дані збирати пізно. Проте детективи НАБУ, на відміну від слідчих ГПУ, бачили грубе порушення в отриманні ліцензій компаніями групи Бурізма – рішення про видачу дозволів було надано без погодження відповідних обласних рад, де мав здійснюватися видобуток природних копалин.\nЦього порушення недостатньо для “посадки” самого Злочевського, але цілком достатньо, щоб забрати в його компаній незаконно видані дозволи на видобуток надр.\nТепер же керівник САП “включає окуня” і каже, що “слідство не зібрало достатньо доказів”.\nТільки чомусь Холодницький не уточнює, що “погане слідство” – то не детективи НАБУ, а його колеги – слідчі і прокурори ГПУ, а також, його колеги – прокурори САП, які умисно, на нашу думку, провалили скасування через суд рішень про надання дозволів, що допомогло Злочевському зберегти контроль над нафтогазовими родовищами.


У Харкові порівняли зарплати чиновників та пересічних громадян - ЗНАЙ ЮА\nАнна Тимчум за минулий рік заробила понад півмільйона\nПерехожі, фото gettyimages\nУ Харкові вирішили порівняти зарплати чиновників та пересічних громадян.\nПро це повідомляють "Вечірні новини".\nТак, стало відомо, що півтора мільйона гривень на рік заробляє виконуючий обв'язки мера Харкова Ігорь Терехов. Це понад 121 тисяча гривень на місяць, що майже у 10 разів менше ніж середня зарплата лікаря.\nГубернаторка Анна Тимчум за минулий рік заробила понад півмільйона. У місяць вона заробляє майже 50 тисяч гривень, а тим часом середня пенсія в Україні становить 3700. При цьому харківські пенсіонери кажуть, для того, щоб вижити їм доводиться працювати.\n"При умові, що ми працюємо, тому нам ще більш менш вистачає. На продукти в середньому у місяць десь 5 тисяч йде", - каже пенсіонерка Олена Величко.\nХарківські журналісти підрахували, що в опалювальний сезон комуналка становить близько 3 тисяч гривень. Зараз літо, але і в цей період на комунальні послуги йде чимало. Гаряча, холодна вода, вивіз сміття, каналізація та квартплата - 900 гривень за місяць.\nДля того, щоб нормально харчуватися потрібно мінімум 5 тисяч гривень. Тому ці 8 тисяч це лише витрати на необхідне, а ще потрібно на транспорт, мобільний зв'язок, одяг та взуття. При цьому у середньому харків'яни заробляють 11 тисяч 800 гривень на місяць.\nНагадаємо, раніше отримати пенсію через банк або "Укрпошту": українцям розповіли, як змінити спосіб виплати грошей\nЯк повідомляє портал "Знай" пенсіонери отримають надбавку в 150 гривень, але навіть ці гроші нарахують не всім: кому пощастить\nТакож "Знай" писав, що пенсіонерів попередили про зміни у виплатах та оплаті комуналки: інструкція від Укрпошти\nТеги: Харків зарплаты


PressReader - AgroMarket: 2018-10-31 - КОРОТКО ПРО ГОЛОВНЕ\nAgroMarket - 2018-10-31 - ГОЛОВНА СТОРІНКА -\nРАДА «ПРОЧИТАЛА» БЮДЖЕТ-2019.\nЗгідно з документом, на підтримку агропромислового комплексу планують виділити 6,9 млрд гривень.\nВРОЖАЙ БУДЕ РЕКОРДНИЙ.\nМінагрополітики очікує виробництво зернових у 2018 році на рівні 64 млн тонн. Це другий результат в українській аграрній історії після позаторішнього рекорду в 66 млн тонн.\nМАЄМО ПРОЕКТ НОВОГО СТАНДАРТУ НА ПШЕНИЦЮ.\nЙого текст доступний на сайті ДУ Інституту зернових культур НААН України. Розробники очікують зауважень і пропозицій аграріїв.\nБЕЗПЛАТНО ІНВЕНТАРИЗУЮТЬ ЗЕМЛЮ.\nПроект започаткували й реалізують фахівці Центру розвитку земельних правовідносин в Україні.\nАГРАРНИХ РОЗПИСОК ПОБІЛЬШАЛО.\nЗа допомогою цього механізму аграрії вже залучили 4,4 млрд гривень (290 товарних розписок — на 2,5 млрд гривень, 406 фінансових — на 1,9 млрд гривень).\nФІЗОСІБ ДОЗВОЛИЛИ ВИЗНАВАТИ БАНКРУТАМИ.\nВерховна Рада ухвалила Кодекс України з процедур банкрутства.\nБІОЕНЕРГЕТИКА В ТРЕНДІ.\n10–15 таких українських проектів на 70–80 млн євро планує профінансувати Європейський банк із реконструкції й розвитку.\nУГОДУ ПРО ЗВТ З КАНАДОЮ ПЕРЕГЛЯДАЮТЬ.\nПочала роботу спільна комісія з її імплементації. А на першому інвестиційному канадсько-українському форумі CUTIS Investment Roadshow репрезентують 20 проектів на 1,5 млрд доларів.\nСПРОСТЯТЬ МИТНЕ ОФОРМЛЕННЯ ТОВАРІВ.\nДФС доопрацьовує відповідне програмне забезпечення щодо запровадження механізму «єдиного вікна» й оптимізації контролю в разі переміщення товарів через митний кордон.\nЗАПУСКАТИМУТЬ ПРИВАТНІ ЛОКОМОТИВИ.\nМінінфраструктури має намір реалізувати пілотні проекти на збиткових напрямках «Укрзалізниці». А в листопаді підвищить послуги із залізничних вантажних перевезень на 48%.\nЇхня сезонна вартість зросла майже на 50%. Тенденція посилюється тим, що одночасно відбувається збирання кукурудзи, сої та соняшнику.\nНАССР ІДЕ ДО МАЛОГО БІЗНЕСУ.\nДо кінця 2019 року всі оператори ринку, які працюють у сфері виробництва й обігу харчових продуктів, мають упровадити постійно діючі процедури цієї системи.\nУКРАЇНЦІ ВИРОБИЛИ ОРГАНІЧНИЙ ЦУКОР.\n«Дедденс Агро» і «Ріттер Біо Агро» виростили перший в Україні органічний цукровий буряк, а першу партію сертифікованого органічного цукру отримали на потужностях Гнідавського цукрового заводу.\nБІОПАКЕТИ ЗАМІСТЬ БІОДОБРИВ.\nПроект біоупаковки FoodBIOPack Сумського національного аграрного університету виграв у номінації сталого розвитку на міжнародному конкурсі University Startup World Cup.


Як приготувати смачний і ніжний крем ягідний?\nКорисні поради » Харчування-Вітаміни-Дієти » Як приготувати смачний і ніжний крем ягідний?\nЩоб десерт вийшов ще більш вишуканим, незвичайним і яскравим, використовуйте для його приготування приголомшливий ягідний крем! Але спочатку дізнайтеся, як його можна приготувати.\nЯк приготувати крем ягідний? Існує безліч різних рецептів, і найбільш цікаві розглянуті нижче.\nСпробуйте зробити ніжний ягідний заварний крем. Ось що потрібно для цього:\nблизько 700-800 мл вершків або жирного молока;\n7 або 8 яєчних жовтків;\nстакан будь-яких ягід (краще використовувати свіжі, але підійдуть і заморожені);\n4-5 ст. л. цукру (кількість може змінюватися, воно залежить від солодощі використовуваних ягід);\nпакетик ванільного цукру або ваніліну.\nУ каструльку влити молоко, відразу розчиніть в ньому половину підготовленого цукру і ванілін. Поставте суміш на слабкий вогонь і доведіть до кипіння.\nВ окремій ємності з цукром збийте жовтки, щоб вийшла світла повітряна піна.\nТепер вогонь, на якому стоїть молоко, зменшіть до самого мінімуму. У ледь киплячу суміш поступово вливайте жовткову піну, активно розмішуючи всі компоненти. Продовжуйте тримати каструлю на плиті, постійно і активно заважаючи складу.\nКоли суміш досить загусне, можна знімати її з вогню. Але запасіться терпінням і будьте готові до того, що процес забере у вас багато часу і сил.\nЯгоди звільніть від кісточок, якщо це потрібно, та у будь-який спосіб подрібніть, наприклад, з допомогою сита або блендера. Якщо вони кислі, можна додати невелику кількість цукру.\nВведіть ягідне пюре у остиглий крем, ретельно все перемішайте і відправте на кілька годин в холодильник.\nТакий крем ідеально підійде для торта і прикрасить його.\nЯкщо вам потрібен яскравий крем для еклерів, то підготуйте наступні інгредієнти:\nблизько 200 грамів вершкового масла;\n1 кг ягід (чим солодший вони будуть, тим краще);\nприблизно 400-450 г цукрового піску.\nСпочатку займіться ягодами. Їх потрібно вимити помістити в жароміцну ємність і залити водою, яка повинна ледь покрити плоди. Каструлю поставте на вогонь, доведіть її вміст до кипіння, а потім уваривайте до загустіння. У вас повинен вийти своєрідний ягідний сироп, який потрібно процідити через сито, щоб видалити шкірки і насіння.\nЯйця помістіть в інший посуд, ретельно їх збийте.\nТепер ємність з яєчною сумішшю поставте на повільний вогонь або ж на водяну баню. Постійно заважайте склад, а коли він почне густіти, влийте ягідний сироп.\nПродовжуйте нагрівати склад, а коли він придбає достатню густину, зніміть його з вогню і додайте розм'якшене масло.\nВикладіть масу в холодильник, де вона повинна загуснути за рахунок затвердіння масла.\nНачиняйте цим кремом тістечка.\nЩоб крем зберігав форму, приготуйте його з желатином. Ось що для цього знадобиться:\n300 або 400 г ягід;\nдва склянки жирних вершків.\nНасамперед підготуйте желатин, заливши його невеликою кількістю прохолодної води і залишивши набухати.\nКоли желатинова маса досить розбухне, поставте її на повільний вогонь і дочекайтеся повного розчинення гранул. Тобто склад має стати рідким.\nТепер переходите до ягід. Їх потрібно промити і протерти через сито або подрібнити іншими зручним для вас способом. Далі додайте цукор і все ретельно розмішайте.\nВершки потрібно збити, щоб вийшла стійка і щільна піна. У неї поступово вводите ягідне пюре. Далі додайте сюди ж желатин.\nТепер суміш використовуйте за призначенням. Але спочатку охолодіть її, щоб вона злегка загусла. Потім весь десерт слід відправити на кілька годин у холодильник, щоб крем придбав остаточну консистенцію і форму.\nСпробуйте зробити легкий, вишуканий і апетитний смородиновий сирний крем. Підготуйте такі продукти:\n300 г м'якого і бажано жирного сиру;\nСпочатку потрібно розтерти або збити сир з цукром, щоб отримати має однорідну консистенцію масу. На цьому ж етапі можна додати ванілін.\nЯгоди потрібно вимити й подрібнити, наприклад, пропустити через м'ясорубку або протерти через сито.\nДалі в сирну масу введіть ягідне пюре і заздалегідь вынутое з холодильника досить м'яке вершкове масло. Все ретельно перемішайте або збийте міксером, а потім на кілька годин відправте в холодильник, щоб крем придбав достатню густину.\nГотово, можна використовувати крем за призначенням.\nЩоб крем вдався, по-перше, краще використовувати стиглі, свіжі і солодкі ягоди, так як якщо вони будуть кислими, вам доведеться збільшити кількість цукру. По-друге, замість цукру можна додати пудру, щоб консистенція була ще більш ніжною і повітряної.\nПо-третє, якщо ви готуєте крем з малини або інших ягід, які мають дрібні насіння, то краще протерти їх через сито, щоб звільнити від усього непотрібного. Такий спосіб подрібнення дозволить видалити шкірку. І, нарешті, по-четверте, не варто використовувати самі соковиті ягоди, в такому випадку начинка для тістечок або торта вийде рідкої і буде розтікатися.\nОбов'язково спробуйте приготувати смачний ягідний крем!


Корисні поради на всі випадки життя » Любов і відносини » Як завоювати серце чоловіка: практичні рекомендації\nКожна жінка хоче любити і бути коханій. І для того щоб завоювати серце чоловіка, в хід йдуть абсолютно всі засоби. А між тим, не все так все складно, як здається на перший погляд. Головне - запам'ятати кілька правил і не забувати застосовувати їх на практиці.\n[b] Зовнішність - не головне? [/b]\nЗвичайно, чоловік може довго та докладно розповідати про те, що зовнішність обраниці не має для нього особливого значення. Але насправді це не зовсім так. Основне, що потрібно в такому випадку - це бездоганний зовнішній вигляд. Неважливо, знаходишся ти вдома, йдеш в магазин або на вечірку - ти повинна виглядати бездоганно. Що, втім, не означає постійної повної «бойової розмальовки». Макіяж для офісу, прогулянки по місту або походу по магазинах повинен бути натуральним, для вечірки, театру, ресторану можна вибрати більш яскравий варіант. Але виглядати обличчя все одно повинно природно. І, звичайно, дотримуйтесь ази догляду за собою. Не дозволяйте собі ходити в несвіжій одязі або з абияк укладеним волоссям.\nНе всіх природа наділила красою, але загальний вигляд доглянутості і квітучого здоров'я може це виправити. Тим більше що для цього важливі не стільки дорогі креми і косметика, скільки сила волі.\n[b] Найчарівніша і найпривабливіша [/b]\nНавіть найкрасивіша жінка не буде залучати, якщо в ній не буде «родзинки». Багато плутають це з загадковістю і непередбачуваністю. Насправді чоловіки далеко не завжди цінують такі якості. В крайньому випадку, вони миряться з ними. Чоловікам подобається ось та сама горезвісна «родзинка» - почуття гумору, чарівності, наявність незвичайного хобі чи таланту. Тому, відповідаючи на питання, як завоювати серце чоловіка, психологи радять жінці постійно працювати над собою: удосконалювати манери, відкривати в собі нові здібності (адже в кожному з нас природою закладений якийсь талант). До речі, все це стане в нагоді не тільки у відносинах, але і в кар'єрі.\n[b] Таке важливе вміння слухати [/b]\nЖінки за своєю природою більш товариські. На жаль, часто і більш говіркі. А адже головне вміння - це здатність не просто чути, але уважно слухати свого чоловіка. І не просто не перебивати його в розмові. Це означає щирий інтерес до його справ. Якщо ви хочете завоювати серце чоловіка, то для початку навчіться бути йому другом. Зрозуміло, не переходячи певної межі, за якою жінка вже стає «своїм хлопцем».\nДо речі, вміння слухати відноситься не тільки до щоденних справах вашої половинки. Щоб краще зрозуміти чоловіка, потрібно так само щиро цікавитися його захопленнями та хобі. Зовсім необов'язково їх розділяти і відгукуватися про них із захопленням - фальш рано чи пізно вийде назовні. Тим не менше, потрібно показувати, що ви поважаєте такі захоплення і зовсім не проти них.\n[b] Кілька практичних порад [/b]\nЗвичайно, непогано було б з'ясувати, який жіночий ідеал вашого обранця. Проаналізуйте, що саме його приваблює. Але не дотримуйтесь цього ідеалу з фанатизмом, залишайтеся собою, адже нещирість відразу впадає в очі.\nШануйте друзів вашого обранця. Залишайте в його житті простір і для них, і для його улюбленого хобі. А у вас повинно залишатися ваш власний простір, в якому є місце для ваших подруг і ваших власних захоплень. Відпочиваючи від спільного проведення часу, ви відновлюєте свою енергію, і в той же час даєте вашому обранцеві можливість скучити. Дотримуючись цих нескладних правил, ви побачите, що через деякий час вам вже просто не знадобиться читати поради про те, як завоювати його серце.


Главная Аматорський футбол IFL IFL 2018-2019. Прев'ю сезону\n08.11 2018 14:21\nIFL 2018-2019. Прев'ю сезону\nФутзал здобуває все більшу популярність в Україні і продовжує стрімко розвиватися. Ірпінь не стоїть осторонь цього процесу. У суботу, 10-го листопада, у місті стартує одинадцятий за ліком сезон футзального турніру - Indoor Football League (IFL).\nФутзальні чемпіонати проводяться в Ірпені ще з 90-х років минулого сторіччя. Участь у них приймали виключно команди з Ірпінського регіону. Беззмінним лідером у той час протягом декількох років залишався колектив "Біличі" (Коцюбинське), у складі якого виблискували срібний призер чемпіонату Європи з футзалу Євген Варениця, а також Олександр Пилипенко, який став відомим, завдячуючи блискучим виступам за збірну України з пляжного футболу.\nУ 2008 році за ініціативи Сергія Лісника турнір вдалося вивести на новий рівень. Чемпіонат отримав нову назву, а головне - відкрив свої двері для команд з інших регіонів. З того часу у IFL встигли зіграти не лише представники Ірпеня, Бучі, Ворзеля, Коцюбинського і Гостомеля, але й команди з Києва, Мироцького, Пущі-Водиці, Немішаєвого, Михайлівки-Рубежівки, Гатного, Софіївської Борщагівки, Шпитьок, Чернігівської області і навіть Донецька.\nІсторичним рекордсменом турніру залишається "Джуніорс". Команда з села Шпитьки ставала переможцем IFL п’ять разів. По дві перемоги у своєму активі мають ФК "Мироцьке" та Skidka (Ірпінь), ще одного разу успіху досягла "Зірка" (Ворзель). Переможцями та учасниками турніру були багато відомих у футзальній (і не тільки) спільноті спортсменів: брати Борсуки, Олександр Корнійчук, Сергій Чепорнюк, Тарас Коваленко, які нині становлять кістяк лідируючого в Екстра-лізі "Хіта"; зірки збірної України з пляжного футболу Євген Варениця, Олександр Пилипенко, Олег Зборовський, Антон Бутко, Віктор Пантелейчук, Віталій Сидоренко; футзалісти, які мають багатий досвід виступів у Вищій лізі України - В'ячеслав Листопад, Віталій Брунько, Вадим Гордієнко, Олександр Севериненко, Валерій Директоренко, Володимир Нудик, Сергій Конопчук, Тарас Шпичка, Олег Шуст, і багато колишніх професійніх футболістів (Юрій Грицина, Еммануель Окодува, Сергій Швець, Євген Кармаліта, Євген Шиман).\nНа фото: Євген Варениця і Олександр Севериненко - чемпіони IFL-2011 у складі СК "Шпитьки"\nУ новому сезоні боротьбу за нагороди і кубки поведуть чотирнадцять колективів. Серед них присутні як старожили турніру, так і абсолютні новачки. На жаль, у складі учасників вперше відсутній "Джуніорс" (Шпитьки). П’ятиразовий переможець IFL (абсолютний рекордсмен) зіштовхнувся з фінансовими складнощами.\nSkidka (Ірпінь) – минулорічний переможець і найтитулованіший учасник 11-го сезону. Команда Олександра Репехи вже не перший рік успішно представляє Ірпінь у футзальних турнірах більш високого рангу. Skidka регулярно виступає у Бізнес-лізі, два роки тому виграла чемпіонат Києва, грала у Всеукраїнському фіналі Аматорської футзальної ліги України. Найвищим досягненням підопічних Віктора Пантелейчука є вихід у 1/4 фіналу Кубка України сезону 2015-2016.\nНа фото: Skidka 2018 рік\nBabyArtClub (Ірпінь) – ще один старожил IFL. Команда існує вже пару десятків років, за цей час встигла змінити декілька назв (ТКС, "Імператор") та розжитися багатьма трофеями. Щодо IFL, то найвищим її досягненням залишається вихід у фінал сезону 2011-2012.\n"Зірка" (Ворзель) – сенсаційний переможець сезону 2011-2012, який після річної перерви повертається у IFL.\n"Софія" (Софіївська Борщагівка) – амбітна команда, яка з кожним роком прогресує. У сезоні 2016-2017 "Софії" зовсім трішечки не вистачило, щоб вийти у плей-офф вищої ліги. Проте, вже за рік команда зійшла на п’єдестал пошани, посівши третє місце. У новому сезоні "Софія" сповнена бажанням дістатися як мінімум фіналу.\n"Фенікс" (Немішаєве) – команда, яка вже не перший рік приймає участь у IFL. Зірок з неба не хапає, але не боїться труднощів і спроможна на гучні сенсації. Зокрема, у минулому сезоні "Фенікс" з рахунком 8:3 здолав фіналіста - "Джуніорс" (Шпитьки).\nNOVBUD (Буча) та "Легіон" (Блиставиця) – новачки турніру, своєрідні "темні конячки".\n"Кудрівка" - команда з Чернігівської області вже не перший рік мріє про золоті медалі IFL. Проте, у "фіналі чотирьох" їй щоразу не щастить. Торік вона з рахунком 1:6 у півфіналі поступилася "Джуніорс", а два роки тому програла шпитьківчанам у фіналі. Можливо тепер, коли рекордсмена IFL вже не буде серед учасників, підопічні Юрія Степаненка здобудуть омріяне золото? Відповідь на це питання дізнаємося навесні. Наразі достеменно відомо лише те, що перед командою стоїть максимальне завдання.\n"Сокіл" (Михайлівка-Рубежівка) – одна з найбільш стабільних команд турніру. Попередні три сезони команда завершила на п’єдесталі пошани першої ліги, здобувши два комплекти бронзових нагород і один срібних.\n"Арсенал" (Буча) – ще одна команда, яка повертається після річної перерви. У сезоні 2012-2013 бучанці перемогли у першій лізі, а два роки тому були близькими до того, щоб здобути бронзові нагороди. Проте, у матчі за третє місце поступилися BabyArtClub.\nХФК ІБЦ (Ірпінь) – команда Ірпінської біблійної церкви пропустила попередні два сезони, але є неодноразовим учасником IFL. Найвищим її досягненням залишається шосте місце, яке ХФК ІБЦ посів у вищій лізі сезону 2014-2015.\n"Восход" (Ірпінь) – минулий сезон став для команди друзів, згуртованої Андрієм Зотенком, найбільш невдалим за багаторічну історію виступів у IFL. "Восход" посів передостаннє місце у першій лізі. Проте, команда не втрачає оптимізму і у новому сезоні обіцяє замахнутися на призові місця першої ліги.\nНа фото: "Восход" 2009 рік\n"Дмитрівка" і "Ветеран-Софія" (Софіївська Борщагівка) – новачки IFL. Можливості першої команди наразі залишаються невідомими для всіх, а ось представник Софіївської Борщагівки зібрав у своїх лавах досить зірковий склад. Валерій Директоренко, Вадим Гордієнко, В'ячеслав Листопад, Олександр Севериненко – ці імена добре відомі тим, хто цікавиться українським футзалом. Також до заявки команди увійшов Анатолій Маткевич – колишній гравець багатьох професійних футбольних клубів України. Захисник пограв навіть у вищій лізі України ("Металург" (Запоріжжя), "Дніпро", "Кривбас" (Кривий Ріг), "Таврія" (Сімферополь).\nЯк і в попередні роки, турнір проходитиме у два етапи. На кваліфікаційному етапі команди розділені на дві групи – "А" і "Б". За підсумками одноколового турніру по три кращі команди з кожної групи виходять у вищу лігу, у якій визначать абсолютного чемпіона IFL. Змагання у "еліті" пройдуть за наступною системою: спочатку команди відіграють одноколовий турнір, чотири кращі команди здобудуть путівку у півфінал, переможці якого у вирішальному матчі розіграють золоті медалі. При цьому на старті вищої ліги командам, в залежності від місць, які вони посядуть у кваліфікації, будуть нараховані бонусні очки. Так, колективи, які виграють свої групи, отримають три залікові пункти, а другі місця матимуть у своєму активі одне очко.\nЩодо інших восьми команд, то вони визначатимуть найкращу у першій лізі. Змагання у цьому дивізіоні пройдуть за одноколовою системою, без плей-офф. Команда, що на фініші матиме найбільшу кількість очок, здобуде золоті нагороди. До речі, перед стартом першої ліги її учасники також отримають бонусні очки, як винагороду за успіхи на кваліфікаційному етапі. Команди, що у першому раунді у своїх групах посядуть четверті місця, розпочнуть змагання у першій лізі з чотирма пунктами. П’яті місця отримають по два очки, шості – по одному.\nНа фото: Олексій Мишко (праворуч) - один з найкращих бомбардирів за всю історію IFL\nІрпінь позиціонує себе як місто здоров’я та спорту. Проте, його інфраструктура наразі не відповідає цьому гаслу. Місту бракує басейнів, а також спорткомплексу, який зможе приймати змагання з футзалу, баскетболу та інших видів спорту на належному рівні. Саме відсутність "домашньої арени" змушує команду Skidka (Ірпінь) приймати матчі Кубка України у столичному спорткомплексі КПІ, а також, можливо, гальмує перехід команди на більш високий – професійний рівень.\nМатчі Indoor Football League щовихідних проходять у спортивному залі СЗОШ №12. У новому сезоні вони розпочинатимуться о 10:00 і закінчуватимуться о 13:00. З розкладом матчів можна ознайомитися за посиланням (незабаром буде викладений повний календар).\n10:00 "Софія" - NOVBUD\n11:00 "Фенікс" - "Зірка"\n12:00 Skidka – BabyArtClub\nЛегіон – пропускає\n10:00 "Кудрівка" - "Восход"\n11:00 "Ветеран-Софія" - "Сокіл"\n12:00 "Арсенал" - ХФК ІБЦ\nДмитрівка - пропускає\n17:07 Меморіал Чанових-2020. 1/4 фіналу. Фаворити проходять далі\n19:32 Чемпіонат Харківської області розпочнеться 20 червня\n19:19 Ігор Луценко: "Ігри без глядачів - для нас це величезний мінус"\n19:14 Старт Чемпіонату Полтави відклали на два тижні\n13:41 Олег Панасюк: "З'явилося більше претендентів на чемпіонство"\n13:27 "Мотор" (Запоріжжя) запросив двох гравців "Таврія-Скіфа"\n17:44 У вищій лізі чемпіонату Сумської області зіграють 9-11 команд\n17:38 ФК "Суми" змінив тренера\n17:23 Ліга Приазов’я відкриває сезон на Херсонщині


20.09.2018 16:48 Джерело: IfNews\nПро виховання воїна та бойові традиції на Гуцульщині ми розмовляли з верховинцем Русланом Трачем\nПане Руслане, а що в українських Карпатах справді колись було бойове мистецтво? Наскільки воно реальне? Це щось на кшталт гуцульського карате?\n- Не зовсім. У воїнській традиції карпатського регіону не існувало такого поняття, як бойові мистецтва. В історії минулого нашого краю не знайдемо ні систематизованих наборів технічних дій з заковиристими назвами ударів, ні таємних чи не дуже шкіл, де цьому навчали бійців. Однак усі ми чули про відважних героїв, які боролися за волю і честь своєї землі. Цілком реальні лицарі гір, опришки. Вони невеликими групами могли тримати в страху окупаційні осередки, успішно протистояли багатотисячним загонам, брали укріплені фортеці. Без системної муштри таке не було б можливим. Звідки підготовка, де джерело сили і військового уміння опришків? Мені багато років не давало спокою це питання.\nСам я колись практикував кілька східних стилів, але коли познайомився з культурою рідного краю, розкриття таємниці опришків стало для мене пріоритетним завданням. Спочатку трохи розчарувався, бо не вдавалося розгледіти схожу систему як у далекосхідній історії. Але з’ясувалося, що всі таємниці були перед самим носом. На зміну фактажу прийшло його якісне осмислення. Тобто так, у нас не було бойових мистецтв в традиційному розумінні цього поняття, але була потужна традиція виховання воїна. Вона не була виокремлена в окремі школи, а органічно вплетена в культурне середовище народу - в ремеслах, звичаях, ритуалах.\nМолодих опришків гартували з дитинства простими іграми. Вони просто і органічно готували тіло, формували базові навики володінню зброєю. Парубки вже мали змагання, де показували свої морально-вольові якості. А легінь, готуючись бути воїном, виконував обряд ініціації. Наприклад, кидком сокирки з великої відстані чоловікові відрубували пасмо волосся, таке своєрідне військове хрещення. Лише достойні, перевірені на міцність чоловіки мали право носити широкий пояс-черес, бартку та бути учасником чоловічих танців. І надалі чоловік проходив муштру. На полюванні, коли після єдиного можливого пострілу в ведмедя із кремнієвої рушниці, мусів вступати у бій з хижаком із барткою і ножем.\nБартка - гостра вузьконоса сокира з маленьким тупим обухом (молоточком), обладнана довгим держаком. Поширена серед мешканців Карпатських гір: гуцулів, бойків, лемків, гуралів румунів (вікіпедія)\nПане Руслане, я знаю, що якраз із барткою ви тренуєтесь найбільше в межах Хорсу? І чому Хорс, до речі?\nБартка – універсальна. Ми (Руслан Трач та Роман Яськів – прим. автора) розробили систему напрямків, за якими може займатися людина з будь-яким рівнем підготовки. Після базового курсу тренувань з барткою, кожен учасник обирає власний подальший шлях вдосконалення. Ці напрямки не є взаємозалежними, нема легших чи важчих, вони показують різні методи саморозвитку.\nОдин з них має назву Дерев’яна Бартка. Практики цього напряму оздоровлюють тіло, тренують опорно-руховий апарат, органи дихання і навіть нейропластичність головного мозку.\nМосяжна Бартка спрямована на розвиток творчого потенціалу, вміння виходити за рамки умовностей, розширення власних меж світосприйняття.\nЗалізна Бартка має на меті відкрити змагальну культуру бійця, виховує дух переможця, в першу чергу над своїм внутрішнім ворогом. Сюди входять практики ігр, забав і змагань.\nВ межах напряму Сталева Бартка вчимося використовувати бартку в повсякденні, ефективно виживати в дикій природі, добувати їжу, робити побутові інструменти.\nГромова бартка. Тут включені методи від елементарних основ самозахисту простою дерев’яною барточкою до складніших випадків бою.\nА назву Хорс ми обрали на честь слов’янського божества Місяця, який завжди був супутником воїна. Сакральний зміст Хорсу – це відмирання старих якостей (ліні, страху) і відродження з новими - сила, міць, витривалість, сміливість.\nЯкі цілі ставите перед собою, засновуючи цей новий рух?\nНайперше – саморозвиток і виховання підростаючого покоління. Поблизу села Бібрка на Львівщині ми створили навчально-методичний центр «Хорс», завершили будівництво трьох будинків для таборування групи дітей. Готуємо навчальну кузню і цех для роботи з деревом. Наступного року маємо підготувати лекційний зал – це найменша необхідна база для того, щоб діти могли навчатися, тренуватися і освоювати карпатські професії.\nПро воїнські традиції Гуцульщини Роман Яськів написав дві книги: «Дідова наука» та «Дітям про опришків», вони теж є в методичних матеріалах Хорсу. Вперше цього літа був організований табір, де наші юні учасники навчалися основ бойового мистецтва, ковальству, створенню гобеленів і іншим ремеслам.\nЩоб показати різнопланові завдання Хорсу, наприкінці серпня у Липівці на Рогатинщині ми організовували фестиваль «Залізна бартка». Було багато молоді. Алкоголь не продавався навіть для дорослих. Ми – за здоровий активний спосіб життя і постійне вдосконалення духу і тіла. Проводили змагання з барткою, ярмарку, показували обряди жнив, співи, танці. Були різноманітні конкурси на витривалість, швидкість, силу. Наші преможці вигравали живого барана, мішок картоплі, муки, овечі ковдри.\nТам же навчали ліпити глиняні горнята, кувати, іншим автентичним местецтвам.\nФото з фестивалю "Залізна бартка"\nРоман Яськів на фестивалі\nФестиваль "Залізна бартка"\nЦю традицію повторимо і наступного року.\nЧим для вас особисто є ця діяльність?\nЯ вдячний долі, що познайомила мене з Романом Яськівом, коли він мандрував Карпатами в пошуках загублених бойових звичаїв. Його лідерський запал колишнього воїна спецпризначенця, вчителя бойового гопака в минулому – передався і мені. Завдяки великому бажанню відроджувати і примножувати ці надбання, наш рух стрімко розвивається.\nМій особистий шлях у «Хорсі» – це постійна робота із внутрішніми ворогами – тими, що сковують нашу волю, породжують сумніви і слабкість. На Гуцульщині кажуть «гнеличу» (сміється – авт). Здавалось би – бартка, сокирка, простий інструмент, але тривалі вдумливі концентровані тренування із нею допомагають у цій боротьбі, а ще мають силу розкрити велике і основоположне завдання людини – Творити.\nДжерело: IfNews Теги: #івано-франківськ, #новини івано-франківська, #новини івано-франківщини, #івано-франківські новини, #руслан трач, #хорс, #карпати


Телеведуча Марічка Падалко похизувалася стрункою фігуркою в купальнику і показала красуню дочку\nЯка ніжна: Марічка Падалко в купальнику показала красуню доньку\nТелеведуча розчулила шанувальників знімком зі своєю 10 річною дочкою\nТелеведуча і просто чудова жінка Марічка Падалко частенько викладає у себе на сторінці в соціальній мережі Instagram, безліч різних цікавих фотознімків і відеороликів, які й справляють на всіх її шанувальників величезне враження. Тим більше, публікації жінка завжди цікаві їм, адже під кожним новим опублікованим знімком, Марічка обов'язково напише про щось цікаве, розповість якусь цікаву історію.\nМарічка Падалко. Фото: скріншот YouTube-відео\nМарічку багато телеглядачів знають, як ведучу на каналі 1 + 1. Крім того, вона дуже талановита жінка, а ще активна, адже навіть у вільний від роботи час, намагається не сидіти на місці.\nДнями, у себе на сторінці, в соцмережі ведуча опублікувала вельми цікавий знімок, на якому була зображена зі своєю 10 річною дочкою. Природно, це фото і викликало захват і розчулення у багатьох її шанувальників.\nПозувала Марічка з дочкою, стоячи по щиколотки у воді, а за їх спинами розкинувся приголомшливий морський пейзаж. На обличчях мами та дочки сяяли радісні посмішки, і це не дивно, адже такий відпочинок - це завжди море позитиву.\nНа ведучій був надітий роздільний купальник бортового кольору, який відмінно сидів на її спортивній фігурці. Крім того, складно було не звернути увагу на те, яка струнка і підтягнута у неї фігура, адже жінка регулярно займається в спортзалі.\nЩо стосується дочки ведучої, то дівчинка вилита копія своєї мами. Особливо фанати помітили, як сильно схожі їх посмішки.\nВідразу під публікацією Марічка розповіла, що її дочка просто обожнює відпочинок на морі, адже для неї це завжди безліч позитивних емоцій і чогось нового.\nФанати довго розглядали фото ведучої, оскільки від них дійсно складно було відвести погляд. Ну а потім написали під ним величезну кількість приємних коментарів і поставили багато відміток "лайк".\nРаніше портал Стіна писав, що відома українська співачка, а ще й головна "Хлолостячка" країни, Злата Огневич зачарувала шанувальників ніжним образом на фото.\nТакож портал стіна повідомляв, що дружина відомого танцюриста Влада Ями, Лілія буквально розбурхала фанатів відвертою фотосесією.\nКрім того, портал Стіна розповідав, що співачка Надя Дорофєєва зачарувала шанувальників знімком, на якому позувала у відвертому купальнику.\nОпубліковано: 18.07 12:00\nТеги: телеведущая , Маричка Падалко , фото , дочь , море , отдых\nВсе як на долоньці: Леся Нікітюк блиснула пружним "горішком" в повністю прозорій сукні\nВід цих форм кидає в жар: зірка "Жіночого кварталу" Ірина Сопонару блиснула принадами в тісному купальнику\nПеревізники підняли ціни на проїзд у маршрутках: нові тарифи\nСкільки доведеться платити?\n23:40 Перевізники підняли ціни на проїзд у маршрутках: нові тарифи


1 квітня 2021, 18:48 Читать новость на русском\nБагатодітна зіркова матуся Христина Решетник якомога більше часу намагається проводити з дітьми. Вона часто поширює в мережі світлини з синами і такі публікації викликають зацікавлення у підписників.\nДивіться також Дружина Григорія Решетника завітала на зйомки шоу "Як вийти заміж": фото з коханим\nНові фото Христини Решетник з сином\nНаймолодший син Христини та Григорія – Олександр народився декілька місяців тому. Він став третім сином у їхній сім'ї. Подружжя виховує ще Дмитра та Івана.\nХристина разом із маленьким Сашком позувала на дивані. Вона постала перед камерою у синіх джинсах та білій кофті з принтом. Волосся вона вклала у легкі, ледь помітні локони. На обличчі зробила повсякденний макіяж з коричневим блиском на губах. Довершила домашній look лаконічними сережками.\nМаленький Олександр позував у сірому боді з яскравим принтом та мило усміхався, зачарувавши підписників своєї матусі.\nФото, заряджені на щастя, везіння й удачу. З Днем сміху вас! Для нас з Сашунею – це перманентний стан. Доєднуйтесь!\n– закликала Христина в публікації.\nТакий милий допис не залишився без уваги багатотисячної аудиторії фоловерів Христини. Вони активно коментують публікацію та залишають багато компліментів на адресу знаменитої матусі та її синочка.\n"Щастя та удачі вашій сім'ї!"


Кличко пояснив, яких забудов стосуватиметься мораторій на будівництво - Главком\n12 Вересня, 08:43\nРозпочатого законного будівництва чи об`єктів, що мають бути законно введені в експлуатацію, мораторій не стосуватиметься\n«Хочу наголосити: якщо Київрада ухвалить таке рішення і запровадить мораторій, стосуватиметься воно виключно нової забудови та документів на неї. Тобто, йдеться про те, що до нового року не розпочинатимуть зводити нові житлові, комерційні об‘єкти (крім соціальної інфраструктури). Розпочатого законного будівництва чи об`єктів, що мають бути законно введені в експлуатацію, мораторій не стосуватиметься. Об`єкти ж, що зводяться без документації, або щодо яких документація скасована - в експлуатацію введені не будуть», - підкреслив мер.\nВ Україні хочуть створити Єдину електронну систему у сфері будівництва 11 Вересня, 14:45\n«Ми налаштовані навести лад із забудовою в столиці. Щоб зненацька, на ділянках, отриманих за часів Омельченка та Черновецького, не виростали монстри. Щоб забудовники через суди не змушували місто видавати містобудівні умови, щоб не велося будівництво на арештованих земельних ділянках. Щоб все будівництво відбувалося виключно законно і з врахуванням інтересів громади Києва», - наголосив Кличко.\nРаніше стало відомо, що Київська міська рада планує ввести мораторій на нове будівництво та реконструкцію у столиці України.\nКиїврада планує ввести мораторій на нове будівництво та реконструкцію 10 Вересня, 18:40\nВіталій Кличко Київ Київрада будівництво


В Узбекистані почалося будівництво нового НПЗ — НафтоРинок\nВ Узбекистані почалося будівництво нового НПЗ\n4 травня, 2017, 09:10\nНПЗ Узбекистан нафта будівництво\nУзбекистан розпочав до будівництво НПЗ в Джизакській області, що буде працювати на сировині, яку будуть імпортувати з Казахстану та Росії. Вартість проекту - $ 2,2 млрд.\nПроектна потужність заводу, за даними узбецьких ЗМІ, передбачає переробку 5 млн т нафти в рік, випуск 3,7 млн т моторного палива, більше 700 тис. т авіаційного палива і 300 тис. т супутніх нафтопродуктів.\nДжизакська область знаходиться в центральній частині Узбекистану і на півночі межує з Казахстаном, що полегшує технічні можливості для будівництва нафтопроводів.\nВ Узбекистані діють три НПЗ - Ферганський, Алтиарикський і Бухарський. Потужності переробки Ферганського і Алтиарикського заводів (останній має паливно-масляний напрямок) - 5,5 млн т і 3,2 млн т нафти на рік відповідно. На Бухарському НПЗ випускаються високоякісні бензини, авіакеросин, дизельне паливо. Проектна потужність переробки - 2,5 млн т газового конденсату на рік.\nЧерез дефіцит сировини НПЗ працюють не на повну потужність, частково на імпортній сировині і по толлінгу.\n14:30Комерційні запаси нафти в США за тиждень знизилися на 0,2%


3. Пастка - Гонихмарник\nТі, хто кохають Сонце і Радість,\nОдружуються на тінях.\nЩоб не розчаровуватись у промінні...\nОбідня пора. Тато чаклує у своїй майстерні. Має термінове замовлення. Ірина та Аліна сидять на кухні. Не навчилася і досі Аліна спілкуватися з мамою дипломатично, тому все починає, як завжди, зопалу:\n— У мене до тебе прохання, мамо. Чи не змогла б ти позичити мені на вечір свій оберіг? Будь ласка. І ще мені потрібні оті трави, які можуть вберегти житло від втручання до нього сама знаєш чого чи кого, — Аліна не опускає очі додолу, вона знає, має бути все чесно.\nСказане донькою — просто відро криничної води на голову Ірини. Аж подих викрало. Вона кілька секунд приходить до тями, чуючи, як її тілом шалено швидко забігали мурашки. Ірина в один момент перетворюється на примару: вся фарба з обличчя втікає, навіть із губ. Нарешті здатність дихати вертається:\n— Господи! — голос тремтить, мов осиковий лист на вітрі. — Алінко, доню! Як це? А Петрусь? Я тебе нікуди не пущу. Чуєш? Залишайся вдома. Зараз я зателефоную таткові. Усе, ти їдеш навчатися до Англії.\nІрина схвильовано схоплюється з місця. Треба діяти, щось робити.\nАліна хапає Ірину за руки і садовить перед собою:\n— Мамо! Стій! Я вже не маленька. Знаю, що роблю! Я не збираюсь нікуди тікати. Чуєш? Будь ласка, дай мені те, що прошу. 3 твоєю допомогою чи без, я це зроблю. Звичайно, можу сама спробувати створити оберіг. Але, боюсь, що він буде недосконалим, як і поки що мої знання про це. Будь ласка, мамо!\nІрина через силу заштовхує в себе ридання, голос тремтить:\n— Обереги? О, так. їх важко робити і довго. Я позичу тобі свій. А трави? Звісно, я тобі дам трави. — Ірина раптом починає кричати. — Градобур був у твоїй майстерні, ти дозволила йому зайти? Що ти наробила, дитино? Хто він? Божевілля, знову те ж саме, вкотре те ж саме! Господи! — думки матері хаотично перестрибують одна за одну. — Є такі трави, що можуть його трішки стримати, але не дуже довго, день-два, бо сила їх невелика. Доведеться кожного вечора обсипати кути. Що ти задумала, Аліно? Я піду з тобою, бо маю досвід спілкування з отакими.\nІрина вдруге робить спробу встати, Аліна знову перехоплює її руки і майже силою садовить жінку на місце:\n— Ні, мамо! — майже кричить Аліна. — Заспокойся! Це не твоя війна! Якщо хочеш, щоб усе було зроблено вірно, слід робити самому. Ти вже один раз начудила. Перепрошую за грубість. Я буду не сама. Обіцяю! Петрусь завжди поруч.\nІрина сполохано дивиться на доньку. Навіть тоді, коли ставала на герць зі своїм Градобуром, менше боялася. Тому що вона потерпає тепер не за себе. Господи, що ж це коїться?\n— Ти не знаєш, із чим маєш справу, Алінко! Навіть я добре не знаю! Благаю тебе, дитинко, відступися! — Ірина перелякано хапає дівчину за руки. — Скажи, що замислила?\nЮнка заперечливо хитає головою. Вона не скаже! Ірина бачить майже металічний блиск в очах доньки, Аліна однаково зробить по-своєму.\n— Донечко моя! Ми з татком тобі змогли б допомогти. Поміркуй добре, я прошу, люба! — Ірина благає, Ірина просить. — Ми з цим вже мали справу, розумієш. У нас є досвід...\nІрина пригортає Аліну до себе. Несамовито засильно стискає її до хрускоту, цілує, мов прощається з донькою. Аліна не витримує:\n— Гаразд, мамо! Я прийду сьогодні додому, до вас ночувати. Ми сядемо вкупі на таку собі нараду сімейну і все обміркуємо. А зараз я мушу рятувати Петруся, ти ж знаєш — він у небезпеці. — Аліна вдається до хитрощів, а що залишається робити? — Тільки пообіцяй мені, мамо, не шпигувати за мною.\n— Якщо о шостій ти будеш вдома — обіцяю. На, візьми мій оберіг, дай його Петрусеві. Так-так, ще трава, також бери, хай Петрусь у себе вдома пообсипає всі кути. Не смій заходити у свою майстерню! Чуєш? Біжи, попередь Петруся і відразу додому.\nАліна ствердно киває головою, схрестивши пальці на руках у себе за спиною.\nІрина вже більш спокійно додає:\n— Хто тобі допоможе, Аліночко, як не батьки?\nАліна стоїть за дверима квартири і шепоче:\n— Той, що носить біле, мамо! Той, що носить біле...\nВ Аліни в запасі кілька годин до шостої, поки мама не почне «діяти».\nПовертає до тата в майстерню. Слід позичити і в нього оберіг. Майже все розповіла татові. Нічого не випитував. Знав, що намарна справа перечити дочці, все одно зробить, як замислила. Такі заперечування чи втручання можуть лише нашкодити. Аліна майже благає батька якимсь чином затримати маму до ранку вдома. Василь погоджується: «Коли не можеш допомогти, тоді ліпше не заважай, не пхайся». То його життєвий принцип. Здається, саме в тему. Василь зараз на замовлення робить герб одному аптекарю, тож дістати ліки «для сну» не проблема. Трав'яним чаєм дружину не надуриш.\nСутінки кволо спадають на місто. Вони безвільно запускають свої прохолодні руки в липкий гарячий асфальт. Аліна сидить у кімнаті, зосереджено продумуючи кожну деталь. Не вмикає світло. У кімнаті ще трохи видно. І хоча речі вже втратили свої кольори, та не втратили різкості, не набрали розмитості. Світ у майстерні ставав сіруватим. Марта вже у Петра. Все складалося поки що добре. Мама Петра на дачі, зателефонував тато — Ірина спить, йому вдалося її вкоськати. Сашко має повернутися з аеропорту. Його батько їхав на місяць до Італії по роботі, син проводжав. Знайомитись із Сашковим батьком не мала ніякого бажання, принаймні, поки що. Поставила чайник. Аліна має напоїти Сашка чаєм. Мама Марти заснула від кухлика такого ж через п'ятнадцять хвилин. Засвистів чайник, хату наповнив аромат духмяних трав, навіть запах заколихував.\nАліна підійшла до вікна. Сашко лежав на дахівці й рахував зорі.\n— Привіт, Алінко! Чому не підійдеш? — не підводячи голови, говорить Сашко. — Почув тебе вже давно.\nВона навіть не помітила, як він з'явився, настільки заглибилася в роздуми. Голос хлопця звучить досить кволо. Це трішки непокоїть Аліну. Може, здалося чи спека?\nАліна сідає поруч. Сашко навіть не повертає голови в її бік. Він дивиться на зорі. І здається, що зараз важливішим, аніж спостерігати за тим, як засвічуються на ще не зовсім темному небі зірки, ніщо не може бути.\n— Привіт, коханий! Як справи? Провів батька? — питає Аліна, стараючись надати своєму голосу вдаваної буденності.\nСашко ніби й не чує цього питання.\n— Мені сьогодні приснився дивний сон, Алінко! Відколи познайомився з тобою, дивні сни вже стали звичними. Але цей таки насправді дивний. Мені наснилося, ніби я помер. І моє тіло лежить кволе й усіма покинуте на Вершині світу. Я загубився там. Гонихмарник бере мене на руки, вірніше, моє тіло, пригортає до себе і плаче. Гонихмарники не вміють плакати, Алінко. Як ти гадаєш, що означає той сон і чому тебе не було поруч? Не відповідай. Звідки тобі знати? То ж мій сон і тільки мій, чи не так? І все ж, Алінко?\nСашко різким рухом сідає, стискає своїми руками аж до болю зап'ястки дівчини і просто впивається в неї очима. Але то не Сашко, вірніше, то не тільки Сашко, то Гонихмарник. Тінь. Він старається прочитати хоч однісіньку думку в її голові, хоч малюсінький натяк на страх чи збентеження. Аліна з маминого досвіду знає — він може бачити в темряві та він не в силі читати її думки, бо в неї є те, про що львівський Гонихмарник і не здогадується. Авжеж, вона лишень чергова здобич для всесильного повелителя хмар.\nСтільки історичних віх прошуміло тим містом із того часу, як він тут оселився. Він колись знав про ті різні штуки-обереги, замкнені для зчитування душі. Але хіба то тепер актуально, у тому урбанізованому світі. За пару століть звик до німої покори, легких перемог. Такі й лише такі жінки траплялися на його шляху. І тут раптом ця дівчина. Із самого початку був проти того, щоб зв'язуватися з нею. Ой, не дарма підсунув її Юрко, не дарма. Відчував — у ній забагато світла. Це те саме, що людськими очима без пуття дивитися на сонце. Можна осліпнути. От той бовдур Сашко й осліп. Так, у ній забагато світла і ще чогось такого, про що він раніше ніби й знав, та з часом забув. Найгірше інше — вона наглухо зачинена для нього. Це так, ніби мати в руках дорогу красиву книгу. Усередині з прекрасними ілюстраціями-оздобами, навіть кожна буква у тій книзі дбайливо виплекана в надзвичайному узорі. Хай навіть ти тримаєш ту книгу біля серця, можеш покласти її на стіл, на полицю, та не в силі прочитати з неї ані слова, бо написана\nвона чужинською мовою. Ти не розумієш жодної думки, не розпізнаєш жодної букви.\nХалепа/ Як ти в неї не вчитуйся, воно, стерво, дивиться на тебе своїм ніжним волошковим поглядом, і навіть ти, пень трухлявий, мимоволі починаєш забуватися-закохуватися.\nОт і зараз — спершу начебто наполохано піднімає та опускає вії... І все, Сашко очманів та вже готовий за неї померти, Гонихмарник це відчуває. А от на що ладна вона заради нього? Чому не спитає? То ніц. Захотів Сашко нову цяцьку — стане дівка йому коханою дружиною, тільки б до її тіла добрести, а там... Скільки ж у ній сили, справжньої, не лише жіночої. Він відчуває ту силу і водночас боїться її. Одне тішить — оте дурне емансиповане дівчисько навіть не здогадується про це, переводячи такий дар на свою мазанину-писанину. Нічого, він терпляче жде свого часу. Бо коли вона народить йому сина, то яким великим і сильним він стане, дякуючи своєму новому рабу. Новий раб! Тільки те єдине й тішить у цій халепі, бо Кажан правдивий тобі не король ночі, а баран — коли на неї дивиться.\n— Алінко, де ти була? — перепитує вже Сашко.\nАліна бере його голову у свої руки, цілує його очі, промовляє ніжно-ніжно:\n— Я завжди поруч, коханий! Бо він врятував твоє тіло, а хто врятує душу?\nГонихмарник уважно слухає ту дурну бесіду. До чого тут душа?\nВони лежать на теплій дахівці. Голова до голови. Права рука Сашка й ліва Аліни заплетені у вузол.\n— Коли я дивлюся в небо, інколи згадую Маленького Принца? Чи був він насправді? Як ти гадаєш, Сашо? -\n— Звичайно, був! Принаймні, у світі Екзюпері. Письменник відкрив для нас свій світ, познайомив із Маленьким Принцом. Важко, напевне, наважитися відчинити чужинцю двері у твій світ, твій вимір. Відкрити і боятися, що тебе не так зрозуміють чи засміють. Знаєш, більшість людей так і живе. Маючи в серці страх, що тебе не так сприймуть. Не за канонами чи скрижалями вигаданої кимсь моралі. Живуть за замкненими дверима, виряджаються в одинакові маски. Тільки одиниці наважуються ходити без масок. «Диваки» — безнадійно гукає вслід світ, коли має паскудний настрій. «Ненормальні» — верещить юрба, глибоко в душі заздрячи. А ті, кого той світ називає диваками, вони і рухають землю, не даючи їй затхнутися, як старе болото, що заросло ряскою й перетворилося на суцільний сморід. Диваки, люди без масок, без личини. Вони, мов ті живі струмочки, що наповнюють драговину з моралістики, марноти і маргінесу, вдаваного гламуру цілющою водою. Ти мій струмочок, Алінко, з живою водою. Дякую, що ти є.\nНебо стає темним-темним, мов найтемніший агат, і лише свічки-зорі мерехтять у ньому, місяця сьогодні немає. «На канікулах або у відпустці», — жартує Сашко.\nАліна відчуває — час.\n— Коханий, вже пізно. Мені завтра рано вставати. Творчі справи. Хочеш чаю, мама передала, новий рецепт. Кажуть, після нього сняться тільки веселкові сни.\n— Можна, — говорить Сашко.\nАліна приносить чай. Сашкові й собі. У неї геть інший. Сашко одразу випиває свій.\nЧай направду дуже смачний, хлопець просить ще. Аліна про всяк випадок приносить ще один.\n— Сашко, любий! Скажи, можна в тебе в майстерні поставити свій етюдник. Завтра вранці прийдуть майстри ремонтувати кондиціонер, а в мене і так тісно, що б його часом не потовкли.\nСашко переносить у свою майстерню мольберт і етюдник із картиною. Страшна важкість у ногах ледве тримає хлопця на плаву. Він відчуває — його очі майже злипаються. Літня спека, напевне, дає так про себе знати. Сон навалюється на нього дев'ятим валом. Як добре, що у нього\n[є Алінка. Ось і зараз — вклала в ліжечко, приголубила. І він вже не Сашко і не Гонихмарник — він світ...\nЧай подіяв швидше, аніж сподівалася Аліна. Вона й сама не знала, якого дідька заставила притягти сюди мольберт із полотном «Двері». Діяла майже інтуїтивно, коли Сашко згадав про розчинені двері. Чомусь тоді подумалося. Так-так, але ж привідкриті двері можуть виявитися не тільки входом. У тюремній камері також є двері. Вхопилася за ту думку, як за щось важливе, і вже не відпускала її. Вона глянула на сплячого Сашка, тоді на годинник. Пів на одинадцяту.\nТепер до себе і чекати. Неквапом, щоб не сполохати Гонихмарника, виходить через вікно майстерні. У своїй обсипає всі кутки, вздовж стін аж до вікна тим зіллям, що дала мама. Коли це робить, відчуває, як на грудях під футболкою пульсує її оберіг. Він насправді живий, наче частинка її серця, і навіть струмує в його ритмі — чітко, мов годинник на стіні зі своїм тіканням. Пульсація стає чіткішою і врешті Аліна відчуває, як у якийсь момент із нього вихлюпуються сила та тепло, вливаючись у кожну клітинку її тіла. Стоїть зачудовано та слухає, як та сила чи то енергія струменіє руслом її тіла, просочується і в руки, аж до кінчиків пальців, і в ноги — млосно лоскоче п'яти. Оте сило-тепло вплітається в кожну волосинку на голові, завмираючи насторожено на кінчиках. І борони, Боже, комусь зі злими намірами зачепити її, одного дотику до цієї сили вистачить, щоб спопелити нападника.\nАліна розбудила ту прадавню силу, що, як видається, завжди жила в ній, ще до народження, пестливо передаючись із покоління в покоління материнською ниткою, і врешт опинилася в її руках. Отже, бабусі, прабабусі, всі жінки з родини десь на підсвідомому рівні знали про цю силу, але боялися її. То була небезпечна сила, вони змусили її дрімати і вона чемно ждала свого часу, лише інколи кволо даючи знати про себе.\nАліна сидить у темній кімнаті біля заштореного та зачиненого вікна, через шпаринку позираючи на дах. Впевнена, Гонихмарник сьогодні все ж вийде із Сашкового тіла. Після ось таких філософсько-важких розмов він завжди вилітав із тіла хлопця на кілька годин, подихати. Приблизний його розпорядок вже вивчила. Час від часу Аліна зиркає на електричний годинник, що блимає на кухонному столі.\nНіби легкий вітерець пролітає дахівкою, шкрябаючись об неї. То Градобур. Вона його бачить. Як тоді, у Карпатах, зуміла розгледіти. Ніч на мить стає ще темнішою, потім той морок розсіюється. Знову звична нічна тиша. Аліна ще п'ятнадцять хвилин сидить у тиші, прислухаючись до ночі. Чи, бува, не надумав вернути? Нічого не змінюється. Бере мобільний, телефонує. Через мить двері її майстерні розчиняються, у помешкання заходять дві німі постаті, які рухаються навмання. Вища підсвічує собі дорогу мобільним, веде за руку меншу. Двоє простують до Аліни, яка бовваніє незворушно на тлі вікна.\nЦе Петро і Марта.\nПетро натягує на шию Василів оберіг. Руки хлопця тремтять, це помітно в блідуватій підсвітці від мобільного, все робить мовчки. Аліна відчуває і Мартин страх. Сама вона напрочуд спокійна. Мовчки перебираються через вікно, тоді на дах, і от вони в майстерні Сашка. Світла не вмикають. Доведеться все робити швидко, наосліп, невідомо, коли істота надумає повернути. Підсвічують собі мобільними. Марту Аліна садовить біля мольберта. Відкидає в бік шмат тканини, який недбало прикривав полотно на мольберті. Тоді обсипає травою квартиру попід стінами і перед дверима. Лишає необсипаним простір під вікном — безпечний вхід для Градобура. Там вона обсипле згодом, коли пастка зачиниться. Виймає з кишені мамин оберіг і вішає його на шию сплячому Сашкові. О, так. Тільки людині оберіг не може завдати болю, навпаки, боронить його від втручання зайд. Вони з Петром розвертають за рухом сонця небом тіло Сашка, голова хлопця тепер на місці ніг, ноги на подушці. Петро стає біля вимикача, все заздалегідь продумано. Коли Аліна крикне, він має його ввімкнути. Про всяк випадок Аліна «виписує» сухою травою довкола нього ще й захисне коло.\nДруга година ночі. Сидять мовчки. У темряві і напрузі, здається, чути, як калатає серце в кожного. Дріботить у Марти. Вона звикла до темряви, однак передчуття Незворотного заставляє кров шумувати швидше тілом. Петрове серце гупає набатом, бо страх, затиснутий у лабетах відчаю, вдаряє в тім'я. Лише Аліна не відає, що з нею. Бо те млосне тепло, яке влилося в неї, зробило її на диво спокійною.\nРаптом ніч стає ще темнішою, морок за вікном густішає, робиться в'язким, мов гаряча смола. Щось влітає в майстерню, зачепивши її своїм вогким плащем-вітром. Аліна добре бачить його, не він один такий зрячий у темряві. Вона має все робити швидко. Аліна цілими жменями вивалює на підвіконник трави-обереги, потім обсипає простір під вікном, з'єднуючи його з обсипаним щедро простором кімнати. Знає — Гонихмарник вже добре розгледів людей, які чекають на нього в кімнаті. Усіх, крім Аліни. І це його відволікло, як і гадала. Ті, що стояли-сиділи перед ним, для нього не цікаві зовсім, і його страшенно дивує їх присутність. Що вони тут роблять посеред ночі і в темряві? Це й дало можливість Аліні закінчити роботу. Краєчком ока вона помічає білу пляму, що промайнула дахівкою. Юрко дотримав слова.\n«Петре, вмикай світло» — несамовито горланить Аліна. Загоряється світло. Погляди Аліни і Градобура зустрічаються.\nАліна зловісно усміхається: — Привіт, любчику! Ти — у пастці! У кімнаті здіймається жахливий вітер. Гонихмарник не тільки не може потрапити в тіло Сашка, тому що хлопець лежить неправильно. Він не в силі навіть доторкнутися до входу в тіло. При кожному доторку його обпікає вогнем, несамовито-боляче відштовхує. Страх заполонює все єство. Поранений звір набагато небезпечніший від просто ситого задоволеного життям хижака.\nПетро сидить у своєму колі, обхопивши обличчя руками. Він не може дивитися на те, що відбувається в майстерні, бо такого не буває. Це все сон, моторошний сон.\nМарта відчуває, як мокрий вітер ширяє над її головою, крісло разом із нею перекочується кімнатою. Щоб не злетіти, до болю в руках вчепилася за нього. І тільки Аліна стоїть, дивлячись напружено на свою картину, ніби не помічає рейваху, що панує довкола.\nДвері на картині починають рости, вони заполонюють весь простір полотна. Двері привідкриті. Градобур розпачливо виє, він хоче вирватися на волю, бо відчуває, що вже знесилений і, якщо зараз не попаде в чиєсь тіло — загине, пропаде вічна душа. Бо вічні також колись помирають. Його душа розпадеться в тій кімнаті на тисячі холодних росяних крапельок.\nО, тут хлопець на підлозі, немає, правда, зовсім часу питати у нього дозволу на те, чи згоден він прийняти у своє тіло ще одну душу. Але то такі дрібниці в порівнянні зі смертю чи тим, що його чекає після неї чи не чекає. Одного разу він вже порушив обітницю, коли в тому селі, назву якого зараз і не пригадає, за злочин стратили його раба, у тілі якого він жив. Мусив рятуватися і вселився в тіло прапра прадіда Кажана. Невже історія повторюється? Вихор розганяється і знову завиває від болю — ще один пекучий удар отримує від хлопця чи від того, хто його стереже-оберігає. Від люті його танець стає ще безжаліснішим. Аліна хапається руками за підвіконник, щоб не впасти від того смерчу, що витанцьовує в центрі кімнати. Марту зі стільцем тиснуло в стіну між шафою та холодильником, мольберт із картиною перевернуло. Але картина-двері не впала на підлогу, вона лежить майже в ногах Марти. Гонихмарник бачить тільки один вихід — втеча через вікно. Знову невдача. Він перелякано вдаряється об щось м'яке та таке ж пекуче, як і сили, що обороняють Сашка і хлопця в колі. Градобур знесилено сповзає додолу і тільки тепер помічає, що вся кімната замурована, всі стіни наглухо замкнені.\nА посеред всього цього жаху стоїть вона, люто дивлячись на нього.\nВона його бачить, бачить і хоче вбити.\nІ то не була проста собі дурнувата відьма-побрехуха з картами. Прадавня сила живе в отій дівчині. Він це давно відчував. Виявляється, що про це знає і вона. Обвела навколо пальця. Він уже одного разу зустрічався з тою силою. У тому селі, звідки втік, жила така одна. Вона його тоді також заледве не вбила, бо порушив правила, захопив невинну душу, тобто без дозволу захопив її. І та, сільська, була така ж сильна, але не така мудра. Він тоді втік. Та не тепер. Ця не дасть утекти.\nГрадобур майже мертвий, знесилений від боротьби, змалілий. Він повзе долівкою квартири. Якщо вже розсипатися росою, то подалі від її очей. І раптом натикається на двері в підлозі, справжні привідкриті двері. Вони його не обпекли і не відкинули. Ось де він заховається. За дверима. Хоча двері здаються доволі знайомими, та згадувати, де він їх бачив, немає часу, як і роздумувати про те — чи бувають двері в підлозі.\nВідьма рушає зі свого місця. Вона стискає в одній руці те лихо, що завішене у неї на шиї, а іншою перед собою держить пекучо-ядуче зілля, яке так гидко пахне. Ще півкроку, і вона кине його на майже добитого Гонихмарника, і тоді смерть. Він, не роздумуючи, падає у двері і...\nАліна нахиляється над картиною і трішки недбало кладе пучок трави на двері. Звір у пастці.\nУ хаті жахливий розгардіяш: потрощені меблі, друзки посуду» розкидані книжки, одяг. Аліні до цього байдуже. Вона сідає перед картиною.\nАліна чомусь озирається на вікно. Біла постать бовваніє на даху, і їй здається на мить, що вона там бачить ще когось, мов у тумані. Та про це думати і довго розглядатися немає часу, скоро третя. Гонихмарник може загинути. Вбивати нікого, навіть Градобура, вона не збиралася. Вона не ловець душ, навіть вічних. Як казав Юрко — не вихлюпнути з водою дитину...\n— Що ж, тепер давай поговоримо, любчику! Ти, напевне, зрозумів, що втрапив у пастку. Тепер впізнав картину? Лише творець дверей здатен вирішувати, куди вони ведуть. — Аліна поблажливо посміхається. — У тебе лишилося мало часу. Вбивати тебе не збираюся. Поки що! Звичайно, якщо ти пристанеш на мої умови — житимеш далі. Тобі для животіння потрібне тіло смертної людини. Сашка ти не отримаєш, він зрікся тебе, Петро не погодиться. Та є гарна альтернатива — це моя коліжанка Марта. Так-так. То жінка, одна з тих, які для тебе в житті так багато значать, правда, лишень, мов паливо чи їжа. Тебе не вчили, що за все на світі слід розплачуватися? Рано чи пізно. Спробуй стати жінкою. Можливо, тобі і сподобається. І цього разу я пропоную стати рабом у тілі жінки. Така собі плата за життя. Попереджаю, без вивертів, тому що я — поруч і слідкую за тобою. Ага! Деякі формальності. Марто, ти згідна?\n— Так, я згідна! — говорить тремтячим голосом дівчина.\n— От бачиш, як класно. Усі ритуали збережено. Вона — згідна! Сашко від тебе відмовився. Тепер чекаємо від тебе згоди, або помреш. Вибирай! І Аліна бере Марту за тремтячу крижану руку.\nМарта сповзає з крісла на підлогу. — Ну, що ж, я зараз відкрию твої двері й відійду вбік, щоб тебе не шандарахнуло цього разу від мене. Коли ти перебував у тілі Сашка, то не міг це відчувати. Тіло людини як громовідвід, а так хто зна — можливо, без людського тіла сила землі тебе відразу вб'є.\nАліна забирає з картини пучечок трави і відходить до вікна. Якусь мить нічого не відбувається. Час спливає.\nУсе, ніхто йому не допоможе. Він у пастці. Це її картина і її двері. Це — темниця! Як він благав всі сили, що жили в тому місті, на допомогу — ніхто не прийшов. Точніше, їх хтось тримав, не допускав до цієї кімнати, хтось могутній і сильний. Через нього ніхто не пробився.\nЗ картини виливається на волю тонюсінька цівочка світла. Вона мерехтить від блиску лампи, на якусь мить зависає в повітрі і починає наближатися до Марти, до того місця, де в людини сонячне сплетіння. Це триває лишень декілька секунд. Все. Промінчик згас, він у Марті.\nГонихмарник став жінкою, чи то жінка вперше стала Гонихмарником.\nПетро зривається з місця, підбігає до Марти, допомагає їй піднятися на ноги. Марта стоїть збентежено.\n— Марто, розплющ очі, — чи то наказує, чи просить Аліна.\n— Господи, як багато кольорів та світла! Алінко, я бачу! Я знову бачу!\n— Звичайно, бачиш, — говорить Аліна. — Я знала.\nЛікарі ж попереджали, що шанс прозріти в Марти таки є, щоправда, лишень примарний один відсоток... Будемо вважати, що то він. Стрес, переживання і все таке. Хе! Бо як по-іншому то людям та собі пояснити?\n2. Сліпе Кохання, Божевілля і Час | Гонихмарник | 1. Межа