Хто з запорожців може залишитися без субсидії - Стрічка новин Запоріжжя\nЗ-за нових правил багато запорожці можуть втратити субсидії\nЗ 1 травня 2018 року в Україні змінився порядок нарахування субсидій. Відтепер субсидія призначатиметься двічі на рік, для її отримання потрібно буде декларувати доходи всіх членів сім'ї, в тому числі і дітей. Крім того, субсидію не отримають ті, хто офіційно не працює і не сплачує єдиний страховий внесок.\nВ Запорізькій облдержадміністрації відбувся брифінг заступника департаменту соціального захисту ОДА Катерини Кривошей, на якому вона розповіла про нові правила нарахування та оформлення субсидій.\nЗа словами Катерини Кривошей, нововведення спрямовані на те, щоб нараховувалися субсидії тим, кому це дійсно потрібно, а не тим, хто може заплатити за комуналку самостійно.\n— Тепер субсидія буде призначатися не один раз на рік, а двічі: на початку опалювального сезону та після його завершення, — зазначила Катерина Кривошей. — Більшості отримувачів субсидій їх перерахували автоматично. Якщо цього не сталося, треба звернути до управління соціального захисту населення, заповнити нову форму заяви та декларації про доходи.\nТі, хто працює неофіційно, можуть залишитися без субсидій\nзгідно з новими правилами, багато хто може залишитися без субсидій. За словами Катерини Кривошей, насамперед це стосується тих, хто працює неофіційно або за кордоном. Виключення можливе тільки за рішенням комісії, у рідкісних випадках, коли чоловік перебував за межами країни не більше 60 днів.\nЯкщо людина не працює офіційно, для отримання субсидії йому потрібно перебувати на обліку в центрі зайнятості або сплатити єдиний соціальний внесок у розмірі 819,06 гривень. Його потрібно заплатити за два місяці, які передували дню звернення за субсидією. Якщо субсидію призначать, внесок потрібно платити кожен місяць. В іншому випадку, субсидію скасують і зобов'яжуть отримувача повернути нараховану суму.\nЛюди, які мають квартири площею понад 120 кв. м. або будинок площею більше 200 кв. м., субсидія за новими правилами не покладена. Правда, це не стосується дитячих будинків сімейного типу або сімей, які виховують прийомних дітей.\nОтримувачі субсидій мають сповіщати управління соцзахисту, якщо в їх сім'ї змінюється склад. У такому випадку заява на отримання грошової допомоги та декларації потрібно оформляти заново.\nСубсидію можна отримати, якщо місце прописки не збігається з фактичною адресою проживання. В цьому випадку потрібно надати докази свого фактичного проживання за будь-якою адресою: договір оренди житла або довідку про тимчасову реєстрацію. Договір оренди житла не потрібен лише для переселенців. Від них потрібно лише заяву та декларацію про доходи, в якій вказані всі члени сім'ї.\nКрім того, з 1 травня уряд скоротив норму газового опалення до 4,5 кубометрів на 1 квадратний метр. Норма площі на одну людину — 48,87 квадратних метрів. Можна домогтися збільшення норми за рішенням комісії, але не більше, ніж на 30%.


Полтавці хочуть зобов’язати комунальників знищувати написи на будинках щодо розповсюдження наркотиків | ІРТ Полтава\nПолтавці хочуть зобов’язати комунальників знищувати написи на будинках щодо розповсюдження наркотиків\n9 вересня 2019, 08:57 Життя міста\n«Вимагаємо від влади Полтави організувати знищення реклами наркотиків на будинках» - така петиція з`явилась на сайті міської ради. Її авторка - співкоординаторка руху «Молодь проти наркотиків» Владлена Каплін.\nВладлена Каплін, авторка петиції:\n- Ми вимагаємо від міськради організувати роботу комунальних господарств, щоб вони виявляли на стінах рекламу наркотиків і видаляли. Для закупівлі всього необхідного обладнання, щоб цієї реклами наркоти не було на стінах наших будинків.Переходьте на сайт міськради і підписуйте петицію.\nГромадськість та поліція неодноразово замальовували рекламу наркотиків на будинках. Владлена Каплін пропонує зробити це обов’язком комунальників. Замість сумнівних розваг пропонує молоді займатись спортом. Для цього громадський рух облаштував спортивний майданчик.\n- Цей майданчик, який взимку буде і хокейним майданчиком, а влітку, майданчиком для мініфутболу, де навіть сьогодні тут уже молодь грає. Тому ми запрошуємо всіх сюди, на вулицю Грушевського, на наш майданчик, займатися спортом. Це є нашою головною ціллю руху «Молодь проти наркотиків» перенаправити енергію, дитячий запал не наркотики вживати, а займатися спортом.\nЗбір підписів про знищення реклами наркотиків на будинках триватиме ще 58 днів. Якщо вона набере 250 голосів, її розглянуть депутати.


За стоянку у власному дворі вимагають гроші! - Dom2000\nЗа стоянку у власному дворі вимагають гроші!\nАвтовласникам житлового масиву в районі КПІ загрожують «покалічити» машини в помсту за відмову платити гроші за стоянку в своєму ж дворі\nЗ кожним роком машин у Києві стає все більше, а місця для них все менше. Якщо підрахувати, то на кожен будинок у Києві припадає майже сотня автомобілів (всього в Києві 10,6 тис. житлових будинків і трохи більше мільйона авто, не рахуючи приїжджих). Офіційні ж паркування є не в кожному дворі, тому і не дивно, що люди залишають своїх «коней» прямо під вікнами на прибудинковій території.\nУ дворі будинку 10а на вул. Борщагівській конфлікт через стоянки спів багато років. Кілька заповзятливих мешканців поставили прямо біля будинку будку для охоронця, щоб той стеріг їхні машини, і скидалися йому на зарплату. З часом «засновники» платного паркування вирішили розширюватися і вимагати від решти мешканців плату за право ставити машини у дворі. А тим, хто відмовляється, за словами деяких мешканців, прозоро натякають на прийдешні неприємності з машиною. За що платити - люди не розуміють. Крім будки охоронця ніяких засобів забезпечення безпеки машин немає, стоянка, на якій міститься близько 50 машин, навіть не загороджена.\n- Вони заламали драконівську ціну - 400 грн на місяць, - скаржиться мешканка Ірина Бугар (в середньому по місту платна парковка коштує 10 грн за ніч. - Ред. ).\n- Просила, щоб платити хоча б 300 грн, але мені відмовили. Тим часом на нашій стоянці почали залишати машини з інших дворів - за гроші. Я ж живу в цьому будинку, але мені знижку поскупилися зробити. Хоча я маю повне право залишати машину під своїм будинком абсолютно безкоштовно. Але на такі заяви мені відповідають - будь ласка, ставте на тротуарі, але ж там хто-небудь може і подряпати автомобіль. Це звучить як попередження або загроза.\nОхоронці знизують плечима, мовляв, роблять добру справу, стережуть машини мешканців, а на них за це ще й бочку котять.\n- Весь час знаходяться якісь невдоволені, - обурюється охоронець Валерій Єременко. - У нас все легально, погоджено з жеком.\nНа питання про загрози подряпати машини охоронець почав лаятися:\n- Ви що, ідіоти? Ніхто нікого не залякує.\nДільничний міліціонер Андрій Фомін каже, що ця стоянка насправді не зареєстрована.\n- Було якесь збори мешканців, на якому прийнято рішення про створення стоянки, але документально це не зафіксовано. На прибудинковій території мешканці мають право безкоштовно ставити машини, тому що це їхній двір, - пояснює дільничний. - На якій підставі вони беруть гроші? Скільки ми не просили навести там порядок, ніякої реакції. Стан цієї площадки гнітюче. Розставили якісь викинуті крісла, ця будка жахлива, плюс до всього підключилися до опори електропередач, крадуть електроенергію і не платять ні за що. Такса у них теж не встановлена, скільки хочуть, стільки і просять. Якщо групі мешканців хочеться зробити легальну стоянку, вони повинні вивести цю ділянку із статусу прибудинкової території і зареєструватися в Товаристві автомобілістів Україні. Крім того - написати заяву начальнику УЖГ. Інакше ми будемо складати протоколи за зверненнями громадян.\nВчора ввечері повинні були пройти громадські слухання з представниками районної влади, мешканцями будинку та засновниками цієї горе-стоянки, щоб вирішити її подальшу долю.\nДо речі, в районних управліннях МВС Києва випадку, щоб люди зверталися із заявами про вимагання грошей за стоянку, не пригадали. Однак не виключено, що подібна проблема існує і в інших районах Києва, але її намагаються вирішити без залучення міліції.\nПоставив машину поряд зі стоянкою - плати\nПроблема вимагання грошей за стоянку у дворі існує і в інших районах. Наприклад, на Виноградарі. На бічній дорозі, з якої машини заїжджають у двори, біля будинку на пр. Правди, 33, кілька років тому облаштували нічну парковку. Там щодня «ночують» близько 100 машин. Ті, кому не вистачило місця або не хочуть платити, залишають машини з іншого боку проїзду, за межами зони паркування.\n- Мій «мітцубісі» простояв там кілька ночей, - говорить житель одного з навколишніх будинків Максим. - Коли вранці я виїжджав, до мене підійшов охоронець парковки і сказав, що з мене 50 грн за п'ять ночей. Я вказав йому на знак, згідно з яким моя машина стояла не на території парковки, і відмовився платити. Але у відповідь почув, що якщо мене ще раз тут побачить, поб'є машину. Не знаю, підходив він так до всіх водіїв, але з тих пір машин на «безкоштовної» стороні поменшало.\nЖителі, у яких немає машин, взагалі виступають за те, щоб стоянку прибрати, а на її місці облаштувати дитячий майданчик. Адже вона займає практично весь двір, і грати дітям ніде\nПродаж нерухомості в Київ / 36493\nПродаж квартир » / 32427\nКвартири в новобудовах / 3450\nоднокімнатні квартири / 8021\nОренда нерухомості в Київ / 22657


Що заважає Італії вийти з кризи? - Українська газета в Італії\nЩо заважає Італії вийти з кризи?\nВеличезне податкове навантаження є однією з основних причин проблем Італії, через які країна демонструє найгірший спад серед 34 держав Організації економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР), пише The Wall Street Journal.\nІталія все ще не може вийти з рецесії, рівень безробіття в країні найвищий з 1970-х років. Все частіше експерти говорять, що причина проблем у неефективної податкової системи, яка просто не дає економіці можливість відновитися.\nПри цьому Італія залишається третьою за величиною ВВП країною єврозони, і тепер саме її проблеми можуть у підсумку визначити долю валютного союзу. Зараз держборг країни (у відсотковому відношенні до ВВП) є найбільшим в Європі після Греції. Європейські політики намагаються змусити Рим провести реформи і почати знижувати заборгованість.\nВ основі італійської податкової системи лежать податки на зарплату, які виплачують і компанії, і співробітники. Обов’язкові відрахування становлять 33% від зарплати в порівнянні з 13% у США.\nЗа допомогою цих податків фінансується пенсійна система країни. На пенсії витрачається 13% ВВП – в три рази більше, ніж у Німеччині, і в два рази більше, ніж у США.\nТаким чином, вартість праці в Італії досить висока, але при цьому доходи працівників не занадто значні через податки, що стримує споживання та інвестиції. Наприклад, в Іспанії праця коштує менше, а співробітники отримують більше.\nОсобливо страждають молоді люди, які тільки виходять на ринок праці: якщо навіть їм вдається знайти роботу, зарплата буде зовсім невеликою, і значна частина її піде на податки.\nУ партії Берлусконі розкол\nНаселення вже усвідомило, що в проблемах винен не бізнес, а уряд: у країні проходять страйки, робочі вимагають зниження податків.\nНа цьому фоні в Італії поглиблюється політична криза. Колишній італійський прем’єр Сильвіо Берлусконі ось-ось переведе свою партію Forza Italia в стан опозиції, що може підкосити уряд Енріке Летта, пише Financial Times.\nУ минулі вихідні відбувся черговий розкол право-центристської коаліції в Італії. Анджеліно Альфано, один з найближчих союзників Берлусконі, оголосив, що він і ще чотири міністри нинішнього уряду створять Нову право-центристську партію. Вона повинна в 2014 році розпочати економічну реформу, конституційну реформу та реформу виборчого законодавства. Міністри сподіваються на стабільність уряду – щоб все закінчити, їм потрібен рік.\nАльфано фактично відмовився від підтримки Берлусконі. Сам колишній прем’єр заявив у суботу, що уряд хоче його політичної смерті і він не має наміру більше підтримувати кабінет. У суботу на з’їзді право-центристської партії “Народ свободи” було прийнято рішення, що Forza Italia вийде з неї.\nУряд вступає у протистояння з Берлусконі, намагаючись позбавити його всіх посад: людина, визнана винною у кримінальному злочині, не може займати в Італії державні посади. Через війни з урядом Берлусконі втрачає своїх впливових союзників. Та й стан його здоров’я залишає бажати кращого. Однак шанс дестабілізувати політичну ситуацію в країні у нього все-таки є.


Vivere honeste - Брюховецький В. С. Микола Зеров: Літературно-критичний нарис - Літературне місто\nVivere honeste - Брюховецький В. С. Микола Зеров: Літературно-критичний нарис - Літературне місто\nНіхто не дізнається, чи промовляв коли Микола\nЗеров це латинське словосполучення: vivere hones\nte — прожити чесно. Але воно — цілком у дусі\n«неокласичних» моральних підвалин (згадаймо бо\nдай у М. Рильського: «життя своє непроданим до\nМінявся, поглиблювався метод літературознав\nчого дослідження Миколи Зерова, але з юних літ\nвін проніс переконання, що біографія письменника\nвирішальною мірою формує його творчі зацікав\nлення, всю систему поетичного космосу. Це вияви\nлося в його статті ще часів університетського нав\nчання («З студентських років М. В. Лисенка».—\nСвітла. — 1913. — № 6. — С 30—38) і не зміни\nлося аж до його останніх студій, як, припустимо,\n«Шевченко і Аскоченський». Не будучи високої\nдумки про власну поетичну творчість, він, однак,\nсвої вірші вважав гарною канвою для спогадів, які\nзбирався писати на схилі літ. Отож і ми пройдімо\nстежками та дорогами життя цього унікального\nмитця, доля якого випала на складний передрево\nлюційний час, на епоху демократичного відроджен\nня 20-х років і трагічно завершилася на (Половець\nких островах. Він прийняв цю долю як невідхиль-\nний закон і ніде не намагався схитрувати або об\nдурити, йшов чесно і прямо, несучи в грудях, за\nйого ж висловом, «гострої розпуки гострий біль»,\nале водночас і незникому буттєву радість, що бри\nніла «мов співи давнини повноголосі».\nДитинство його минуло в мальовничому Зінько-\nві на Полтавщині, де він народився 26 квітня\n1890 р. в сім’ї Костянтина Іракліиовича Зерова,,\nвчителя місцевої двокласної школи, згодом дирек\nтора її, а з 1905 р. — інспектора народних шкіл\nуже в Кролевці. Батько походив із селян і добре\nзнав, скільки важить наука. Тому він зробив усе,,\nаби його діти здобули вищу освіту. А з п’яти синів\nКостянтина Зерова (було ще дві дочки) троє ста\nли відомими людьми. Крім Миколи — Дмитро, ви\nдатний ботанік, академік АН УРСР, Костянтин, гі\nдробіолог, і Михайло,, поет, що виступав під псев\nдонімом Михайло Орест. Мати їхня, Марія Яків\nна, походила з козацького роду Яреськів з-під Ди-\nканьки. Вже родинний побут зіткнув, як то майже\nзавжди бувало в середовищі дореволюційної укра\nїнської інтелігенції, дві мовні стихії. В сім’ї в\nужитку була російська мова. Українська панувала\nна вулиці. І Марія Яківна знала силу народних\nпісень, гарно співала їх. Із служницею також роз\nмовляли рідною мовою.\nВеличезний вплив на національне самоусвідом\nлення Зерова справили зіньківський знайомий їх\nньої родини А. Лещенко і рідний дядько, материн\nбрат П. Яресько. Вже в пізніші часи виникли ле\nгенди, за якими Костянтин Іраклійович дружив з\nЛесею Українкою і їздив до Косачів на велосипе\nді, коли ті об’являлися в Гадячі. А Леся Українка:\nніби, в свою чергу, бувала у Зерових у Зінькові,.\nгостювала, бавилась із дітьми, читала їм вірші,,\nказки. Але, треба думати, все це не більше ніж ле-\n7.5′ генда, бо ніяких, навіть побічних підтверджень во\nна не має.\nХоча інтерес у сім’ї Зерових до літератури був\nвеликий. Зокрема, Микола навчився читати в чо\nтири роки і світ класичного письменства залишив\nглибокий слід у його свідомості. Досить прочитати\nнизку сонетів різних років, присвячених улюбле\nним книжкам («Таємничий острів», «Домбі і син»,\n«Історія Генрі Есмонда», «Життя на Міссісіпі»,\n«Гуллівер…»), щоб переконатися в цьому.\nВ юному віці Микола, під впливом батька, також\nсерйозно захоплювався ботанікою, географією та\nЗакінчивши двокласну зіньківську міську школу\n(цікаво, що його однокласником був Павло Губен\nко, майбутній Остап Вишня1), він з 1900 до 1903\nроку навчається в охтирській гімназії, а у зв’язку\nз тимчасовим переїздом батьків до Переяслава і\nМикола з 1903 р. переходить до Першої Київської\nгімназії, яку закінчує 1908 р. Це був важливий пе\nріод становлення літературних та лінгвістичних ін\nтересів майбутнього поета і перекладача. Особли\nвий вплив на нього справив учитель латині\nС. Трабша, в якого він навчився й необов’язкової\nна той час давньогрецької мови. Поглибленим за\nцікавленням історією Зеров зобов’язаний своїм гім\nназіальним учителям М. Попову (ще з Охтирки)\nта М. Лятошинському (в Києві), до речі, батькові-\nвідомого композитора. Стійкі позитивні враження\nлишилися також від професора А. Митюкова, кот\nрий читав прекрасно збудований курс енциклопе\nдії права, і викладача математики інспектора І. Чи-\nр’єва. Все це були люди передових поглядів, які\nне лише давали знання, а й формували громадян\nське обличчя гімназистів. Проте траплялися й різ\nні сутички з гімназіальними викладачами. Вони не-\nрідко набирали гостроконфліктного характеру із\nполітичним забарвленням. Річ у тому, що родина\nЗерових 1905 р. переїхала до Кролевця, де Ми\nкола подружився з майбутнім відомим мовознав\nцем Петром Горецьким, що з ним провчився й про\nжив разом аж до кінця університету. Так от, на\nтой час у Кролевці виявилися дуже сильними ук\nраїнофільські настрої серед місцевої інтелігенції,\nй вони активно формували деякі погляди Зерова.\nПомітну роль у цьому процесі відіграв місцевий\nземський бібліотекар М. Халецький, який трагічно\nрано, в 24 роки, помер. Некролог М. Зерова було\nнадруковано в журналі «Світло» (1912, № 4).\nУ гімназії за Миколиною ініціативою зароджу\nється так зване кролевецьке земляцтво, що перене\nсеться згодом до університету як свого роду укра\nїнська студентська громада. Вчився Микола блис\nкуче, але медалі не дістав саме через опозиційні\nнастрої, за крамолу, як сам казав. У восьмому кла\nсі він засновує рукописний журнал — разом зі\nсвоїми друзями В. Воскресенським (у майбутньо\nму професором зоології), І. Кожичем (він стане\nактором Московського художнього театру) та\nО. Гольденвейзером. Часопис, у якому дошкульно\nвисміювалося та пародіювалося гімназіальне жит\nтя, називався «Скучающий осмоклассник». Як ба\nчимо, тут обігрувалася назва збірника церковно-\nслужбових співів «осмогласник». Отож уже це ви\nказувало «єретичне» спрямування змісту.\nМ. Зеров у ці роки виявляє чудові імітаційні\nздібності — він мав природний хист до перевтілен\nня. Згодом це виявиться і в пародіюванні різних\nпоетів, і, безперечно, допомагатиме в перекладаць\nкій діяльності, де відчуття стильових нюансів украй\nважливе. Гімназист же Зеров умів веселити своїх\nДрузів копіюванням манери викладачів, відомих\n75 поетів, акторів, однокласників. Він бере активну\nучасть в аматорських виставах, які, очевидно, здій\nснювалися при кролевецькому земляцтві — судя\nчи з куцих відомостей про репертуар, які дійшли\nдо нас. Так, Дмитро Зеров згадував, що року\n1906-го чи 1907-го брат захоплено розповідав про\nпостановку в гімназії п’єси І. Карпенка-Карого\nЦі рядки виявилися дуже важливими для фор\nмування духовних уподобань М. Зерова, його за\nцікавлення українським письменством. Він згодом\nміняв оцінки тих чи тих літературних діячів, але\nзавжди визначав вплив чару їхньої творчості на\nсвоє громадянське й естетичне становлення. Зрілий\nкритик, Зеров погоджується зі стриманими оцін\nками творчості О. Олеся в 20-ті роки, але не може\nне згадати й своїх юнацьких вражень від першого\nукраїнського поета доби «межи двох революцій»,\n.з циклом якого «Щороку», надрукованим в «Укра\nїнській хаті», він колись цілісінький день у незбаг-\nненно-ейфоричному сп’янінні носився вулицями\nКиєва: «Пригадую свої перші враження від Оле\nся р. 1906—1908; як я вишукував його поезії по\nтодішніх декламаторах; як вражали вони мене сві\nжістю і безпосередністю, приємною відсутністю ба-\nяально-цінних фраз та учительського тону стар\nших поетів. Свої симпатії до Олесевої поезії я пе\nреносив навіть на «Парубоцькі літа» («Парубоцькі\nліта — то бурхливий потік»), вірш зразково слабий\nі ніколи потім не передруковуваний. Газетна звіс-\nка «В Київ прибув і редакцію «Ради» одвідав наш\nвідомий поет О. Олесь» мене хвилювала, а 21 чи\n22 жовтня 1909 p., прослухавши на літературній\nвечірці українського клубу в авторовім читанні по\nему «По дорозі в казку», я, пам’ятаю, записав у\nщоденнику кілька безладно захоплених фраз. Тої ж\nзими, на другій вечірці, почувши кілька докорів на\nадресу Олесевої мови, я щиро був здивований: ме\nні здавалося, що українська мова «Журби і радос\nті», «По дорозі в казку» і 2-ої книги поезій — без\nЗ такими літературними уподобаннями прийшов\nМикола Зеров 1908 р. на історично-філологічний\nфакультет Київського університету. Спершу під\nвпливом порад батька він збирався вступати до\nПетербурзького університету. Конкурсний іспит з\nдавньогрецької мови витримав, але не мав особ\nливих надій попасти на казенний кошт, тобто ді\nставати стипендію — на ЗО вакансій було понад\n220 заяв. Отож Микола виїжджає до Києва —\nкрім того, Петербург своєю на кістках запорожців\nзведеною величчю справляє на романтично настроє\nного юнака (його вже хвилюють відгомони ко\nзацької історії) гнітюче враження.\nУ Київському університеті Зеров мав намір спе\nціалізуватися з історії та літератури Давнього Ри\nму, але відповідних фахівців на факультеті не ви\nявилося. Акцент був поставлений на вивченні гре\nків, до серйозної роботи над якими Зеров не по\nчувався достатньо підготовленим. Тоді він перей\nшов на російський історичний відділ, але нудна\nробота над переписними книгами, якою наванта\nжував студентів історик Довнар-Запольський,\nшвидко відбила охоту і від цієї спеціалізації.\nВрешті Зеров, не шукаючи вже собі керівника, ви\nрішив зайнятися українською історіографією і по\nчав писати під номінальною орудою приват-доцен\nта В. Данилевича курсову роботу «Літопис Гра-\nбянки як історичне джерело і літературна пам’ят\nка». Це була перша серйозна наукова робота Ми\nколи Зерова, що її він виконував протягом двох\nДо того часу це вже був сформований, як на\nстудентський вік, дослідник. Із 1912 р. він друкує\nсвої статті в українському педагогічному журналі\nдля сім’ї і школи «Світло», а з наступного року\nдоволі регулярно виступає з рецензіями в газеті\n«Рада». Більше того, М. Зеров у 1908—13 pp. стає\nодним із провідних діячів київської української\nстудентської громади. Він читає ряд доповідей,\nбере участь в обговоренні літературних та політич\nних проблем, хоча крен саме в літературну сферу\nпереважає. Відомо, що на одних із зборів грома\nди 1912 р. Зеров, користуючись формальним мето\nдом А. Белого, доводив ритмічну бідність поезії\nЧи не враження ще цього часу відбилися аж\n1920 року в сонетоїді «Олесь»:\nКоли ж минав патріотичний бред —\nв смутному Києві, веселім Відні —\nі запашний точив із себе мед,—\nбо ж він стільник, а не пуста вощинка,\nбо ж він Олесь, а не Грицько Чупринка.\nА на похороні Бориса Грінченка 9 травня 1910 р.\nЗеров виголошував прощальне слово від студент\nства. Він говорив про болючий сум і тугу, які опо\nвили всіх свідомих українців. Передчасна смерть\nцього подвижника культури була тяжким ударом,\nособливо в час, коли над українством знову поча\nли збиратися хмари й громадянство охопили зне\nвіра й малодушність. Своєрідною клятвою прозву\nчали заключні слова студента Зерова: «І от, жур\nно схиляючи голови перед дочасною могилою ве\nликого діяча землі української, ми бажаємо йому\nнепорушного спокою, тихого сну, а самі підемо\nпрацювати й сподіватись, і, може, діждемось часу»\nколи у нас встане ціле покоління таких щирих, не\nвтомних працьовників, яким був покійний»3.\nІ це була не фраза. В університеті Зеров розгор\nтає публічну боротьбу з деканом історично-філо\nлогічного факультету професором Т. Флоринським,\nзатятим шовіністом і монархічно настроєним полі\n1912 р. в університетській клініці професора Об\nразцова лікується Михайло Коцюбинський. Тут\nпізньої осені його відвідує М. Зеров як представ\nник української студентської громади — зустріч\nця лишила глибокий слід у свідомості молодого\nдослідника. Недаремно він її кілька разів згаду\nватиме згодом у своїх студіях над творчістю видат\nного українського прозаїка.\nВ спогадах дружини М. Зерова Софії Федорів\nни навіть повідомляється, ніби Микола виступав\nна похоронах Лесі Українки: «Как-то мы прочи\nтали в газете, что умерла Леся Украинка и что на\nее могиле произнес речь Николай Зернов. И хотя\nфамилия напечатана была неправильно, мы сразу\nдогадались, что это Коля Зеров»4.\nТут злий жарт зіграла пам’ять. Відбулася кон\nтамінація кількох різних подій. Зерновим Миколу\nКостевича назвали при виступі над могилою\nБ. Грінченка5, а на похоронах Лесі Українки про\nмови взагалі не були дозволені поліцією. Правда,\nвін міг брати участь у похоронній процесії. І на\nвіть цілком імовірно, що надруковані в газеті «Ра\nда» слова прощання від українського юнацтва Киє\nва належать саме йому: «Де тонко — там і рветь\nся. Відповідне місце знайшла собі коса смерті! Ні!\nНе вмерла Леся Українка! Повік, наша мати, жи\nтимеш в серцях молодих синів твоїх!…»6\nТак само ініціатива ще однієї публікації в «Ра\nді», безперечно, належить якщо не йому, то колу,\n79 до якого Микола Зеров уходив. Це істотно для\nз’ясування настроїв середовища, що в ньому він\nжив: «Ми, українці міста Кролевця на Чернігів\nщині, кличемо до вас, борці за вкраїнський універ\nситет у Львові: «Ви боретеся, брати наші, за най\nсвітлішу справу людську — за освіту; ви боретесь\nза велику радість цілого народу, вкраїнського. Хай\nже ганебні вчинки недолюдків-шовіністів не захи\nтають вашої віри в вашу перемогу! Хай же наше\nглибоке і щире спочуття підтримує вас у тяжку\nКролевець. 3.VI.1912 р.\nЗвернімо увагу на оперативність, з якою було\nнадруковано цей лист, — ясно, що хтось із Кроле-\nвецької громади був вхожий до редакції «Ради».\nХто, крім Зерова?\nСлід сказати, що публікації Зерова цього періо\nду вже вражають широтою погляду і виваженістю\nоцінок. Скажімо, коментуючи в «Раді» поему\nЯ. Кухаренка «Харько-кошовий», він порівнює за\nдум автора з відповідними намірами Вергілія. Але\nтут же вдумливо застерігає, що поемам-травестіям\nтипу «Енеїди», тобто вияву «котляревщини», в 40—\n50-х роках, коли українське письменство рішуче\nпереходило до реалістичного зображення, вже не\nбуло місця в живому літературному розвитку8. Як\nдля студента, та ще й наразі охопленого ідеєю\nнаціонального відродження, це вкрай сміливе й\nтверезе спостереження. Тут він явно випереджав\nу ті роки і О. Дорошкевича, і О. Гермайле, універ\nситетських колег, з якими об’єднувався спільними\n…А одночасно з цим плине повнокровно-гомінке\nстудентське життя. Колись Зеров скаже у вірші\n«Самоозначення»: «Я знаю: ми тугі бібліографи і\nмудрість наша — шафа книжкова». Це треба,,\nшвидше, сприймати як полемічний прийом, ніж\nреальний автопортрет. За спогадами сучасників,,\nвін, особливо в студентські роки, був жвавий,,\nспраглий до повнокровного життя юнак. Неподіль\nна трійця друзів — Микола Зеров, Петро Горець-\nкий і Віктор Романовський, в майбутньому істо\nрик, — щедра на витівки та молоді веселощі. Ми\nкола — заводій компанії. Він, тонкий поцінувач\nархітектури (це виразно відіб’ється й у йрго пое\nзії), вдень був ініціатором походів по київських\nвулицях. Міг,’ спускаючись Андріївським узвозом\nна Поділ, годинами розповідати про Растреллі, про\nукраїнське барокко, яке любив найбільше за всі\nархітектурні стилі. А ввечері в гамірливій компа\nнії на ковзанці являв чудеса ковзанярської техні\nки. Навіть у найтяжчі часи свого життя він не\nпереставав цікавитися архітектурними новинами в\nлистах до дружини із Соловків. І звідти ж трохи\nз терпкою іронією, а десь, мабуть, і серйозно пи\nсав: «Очень жалею, что нет со мною моих конь\nков, здесь им могло быть хорошее применение. Со\nхранились ли они у тебя? Теперь приличных полу\nфигурных коньков я не видел. В Москве в прош\nлом году я ничего приличного не нашел даже в.\nПарке Культуры и Отдыха — хоккейные трехфун\nтовые железки, нурмис (порты с прямым полозом,\nна которых ни одного приличного круга нельзя\nсделать) — и все в таком же роде»9.\n..Хоча — про таке в якихось 1911 —12 роках і\nне думалося, звичайно. Тоді легко й весело отою\nнеподільною трійцею писалося колективну по\nвість «Запорожці XX століття». Цікаво, що все,\nбуквально все, чим жив тоді Зеров, замикалося на\nлітературних інтересах, точніше — фіксувалося в\nйого своєрідній літературній «хроніці». З 1908 р.\n8t він починає записувати власні поезії (хоч складав\nїх іще в гімназії, не надаючи, проте, серйозного\nзначення своєму заняттю) — збереглося кілька де\nсятків творів цього періоду — жартівливі сонети\nна тему «Зламався зуб», станси «До флейти», на\nписаний октавами «Лист до К- В. Кравченка-Ку-\nбіанського», поема «Розбита бандура», низка вір\nшованих пародій, імітацій… Особливого літератур\nного значення вони не мають, але залишаються\nсвідченням того, як відбувалося становлення пое\nтичного характеру Миколи Зерова — його життя\nбуло невіддільним від життя слова. Про це він\nчерез багато років повідає дружині в табірному\nлисті: «Не знаю, как ты переносишь мои литера\nтурные экскурсы, но для меня писать о себе —\nэто писать главным обр (азом), что я читаю или\nпишу. Все остальное укладывается в несколько\nТа й знайомство Зерова із Софією Лободою (ді\nвоче прізвище дружини) навесні 1912 року, що ста\nлося у веселій студентській їдальні на Гімназіаль\nній вулиці (тепер вулиця Леонтовича — і їдальня\nта збереглася…) супроводжувалося філологічними\nжартами та експромтами. Микола міг, не дочекав\nшись Софії з її сестрами, курсистскою та гімназист\nкою, які запізнювалися на обід, залишити наколо\nтий на виделку папірець із рядками:\nВот ждем уж месяц,\nВот ждем уж год, —\nВсе нет их, все нет их —\nЦі роки залишаться в його житті найсвітлішим\nспомином. Він згадуватиме про них як про буй\nство молодих, здорових сил, але не пустопорожнє,\nа сповнене радісної інтелектуальної роботи («Ми\nсповивали ніч у серпантин… цитат»). Усе це в го-\nдину тяжких випробувань, духу й плоті нагадувати\nме «золотий метеоричний слід»…\nНаближалося закінчення навчання в університе\nті. У травні 1914 р. Зеров блискуче захищає кур\nсову роботу «Літопис Грабянки як історичне дже\nрело і літературна пам’ятка», але при університеті\nйого не залишають — дався взнаки брак постій\nного керівника. Правда, голова державної комісії\nпрофесор-лінгвіст А. Грушка намагався на цьому\nнаполягти, бачачи унікальні здібності студента..\nАле нічого в нього не вийшло, та й, мабуть, діяль\nність Зерова в українській громаді не залишилася\nнепоміченою університетським начальством. Додай\nмо до цього ще давній конфлікт із Флоринським…\nОдне слово, Микола Зеров їде вчителювати до\nЗлатопільської гімназії. Це була глуха провінція,\nхоча в липні 1914 р. до Новомиргорода і Златополя\nпідвели залізницю, і два містечка фактично з’єд\nналися. Працювали там на той час гімназія, про\nгімназія, два парафіяльних училища. Було чотири\nкнижкові лавки, одна приватна платна бібліотека,,\nде часом відбувалися театральні вистави, влашто\nвувалися недільні читання. Але хіба йшло все це\nв порівняння з бурхливим культурним життям\nКиєва… Єдине, що згладжувало прикрість перифе\nрійного «небуття», — викладання латині, в яку Зе\nров був буквально закоханий.\nІ все-таки знайомі Миколи не могли змиритися\nз його провінційним учителюванням. У Златопіль,.\nна Дворянську, 41, йдуть листи. Наприклад, В. Ба-\nзилевич інформує його про науковий гурток, у яко\nму брав участь і Зеров, — розповідає, що війна\nмало вплинула на наукові заняття, від початку\nнового академічного року до 1 грудня вже відбу\nлося чотири засідання. Молодий златопільський\nлатиніст дізнається й про те, що його друзі, зо крема й Віктор Романовський, вже кидають учи\nтельську роботу й переходять на наукову». Він і\nсам усіляко схиляє своїх колег по університету до\nцього. Так, 1915 р. пише, очевидно, до члена того\nсамого студентського гуртка Павла Федоренка:\n«Ясно, что если Вы не оставите научных занятий,\nто это будет «як нахідка» для науки, и для «шко\nОсобенно — для «школы». Это ей будет боль\nшой почет. Посудите сами: Виктор Романовский\nуже остался, Якубский — еще только подает на\nдежды, да и то слабые, я — не остался и ничего\nрешительно не обещаю, т. к., кажется, полностью\nунаследовал от дорогого учителя (сиречь Васи)\nего неизлечимое ученое бесплодие. Остаетесь Вы,\nУ Вас есть знания, и надежды, и таланты — Вам\nсам Бог велел оставаться при Университете, при\nкрепляться к науке и увеличивать славу пресло\nІ тут виникає питання: невже справді М. Зеров\nпочував «ученое бесплодие»? Чи, може, це спра\nцьовував комплекс враженого самолюбства: чи не\nнайобдарованіший студент — і попав у провінцію?\nЩоб відповісти на ці питання, треба зрозуміти, чи\nобтяжливою виявилася викладацька робота для\nЗерова. Тим, хто добре його знав зі студентських\nроків, це видавалося майже неймовірним. Так,\nО. Гольденвейзер, котрий довший час нічого не чув\nпро долю свого ще гімназіального товариша, не\nприховуючи подиву, писав: «Итак, Вы педагог!\nПростите, но с трудом представляю себе Вашу иро\nническую физиономию на учительской кафедре и\nВашу скептическую речь — произносимой в началь\nственном, важном, догматическом тоне… Ваше пси\nхологическое лицо никак не укладывается у меня в\nобразе гимназического педагога»13.\nАле, мабуть, саме викладання не було нестерп\nним і «несродним» для M. Зерова, якщо зважити\nна його лекторський дар і на заняття саме улюб\nленою латиною. Більше терзало культурне безго\nміння. Звичайно, він включається в діяльність гім\nназіального «гуртка любителів словесності», яким\nкерував викладач X. Більський. Зерова обирають\nпочесним членом, він уміщує в одному з чисел жур\nналу «На пути к искусству», що його видавав гур\nток, свій російський переклад білим віршем поезії\nЛеконта де Ліля «Антична медаль» (цікаво, що\nзгодом він здійснить і українську, але вже римо\nвану версію цього твору).\nВсе це так. Але, звісно, він був закроєний на\nбільше. Златопіль починає гнітити. Дедалі частіше\nЗеров наїздить до Зінькова. Співробітничає з міс\nцевою газетою «Труд», де вміщує кілька статей\nпро культурно-просвітницькі починання Полтав\nського земства. Тих, хто в 20-х роках нарікатиме,\nніби Зеров з погордою ставиться до народних мас,\nніби він з Олімпа не хоче бачити проблем у галузі\nнародної освіти, можна було б просто відіслати\nдо статей у зіньківському «Труде». М. Зеров ве\nликі надії покладає на широку освітницьку діяль\nність. На якусь високочолу зверхність тут і натяку\nніякого немає. Він прискіпливо аналізує зусилля\nземства в напрямку поліпшення освітніх заходів і\nвказує на кінцеву мету таких дій, розуміючи, що\nвсе це потрібно для вивільнення духовної енергії\nнароду: «С осуществлением хотя бы части намечае\nмой земством программы будет сделан первый шаг\nк отрезвлению деревни и к поднятию культурного\nЦе була благородна діяльність. Але дедалі ясні\nше відчувається, що повітові межі для Зерова ста\nють затісними й обтяжливими. В листі до одної київської знайомої у нього виривається: «Очень\nизвиняюсь, что со своим письмом я так запоздал:\nвсе Златополь вытравил и вытравливает (вне его)\nАле 1917 р. йому вдається вирватися з провін\nційної задушливості — Зеров бере участь як один\nіз секретарів і як член редакційного комітету дру\nкованого органу в Першому (квітень) і Другому\n(серпень) Всеукраїнських учительських з’їздах. Че\nрез кілька його виступів наскрізною лінією прохо\nдить турбота про покращення освітньої справи на\nУкраїні. Він так перейнятий проблемами організа\nційними, що, здається, назавжди порине в шкіль\nну справу. Гадаю, цікаво під цим кутом зору буде\nперечитати пару уступів з промов Зерова: «Попе-\nчительні ради при вищих, а також і середніх шко\nлах непотрібні. Господарські обов’язки бажано пе\nредати педагогічним радам, доповнити їх пред\nставниками громадських установ. Повітові шкільні\nради повинні бути подвижними і не перетворюва\nтись в парламенти по шкільним справам. Комісар\nі інструктор мають право рішаючого голосу». «По.\nвищих початкових, a надто по середніх школах іс\nнують категорії учителів «служащих из платы по\nнайму». Часто сі учителі являються добре освіче\nними і досвідченими педагогами, а проте перебу\nвають у становищі «безправних». Всім таким учи\nтелям повинно дати права державної служби»16.\nЦі конструктивні думки, очевидно, не залишили\nся непоміченими — з вересня 1917 р Зеров пра\nцює вчителем київської 2-ї української гімназії\nім. Кирило-Мефодієвського братства, де викладає\nлатинь і секретарює в педагогічній раді. Але, не\nзважаючи на недавні заяви про «ученое беспло\nдие», в ньому прокидається науковець, літератур\nВін читає ряд суто літературознавчих лекцій\n(приміром, у Новомиргороді 26 вересня 1917 р.\nвиголошує доповідь «Мировые образы и темы в но\nвой украинской літературе»), а з початку 1918 р.\nактивно виступає як літературний критик на сто\nрінках журналу «Книгар». І виявилося, що М. Зе\nров не тільки мав пропозиції по вдосконаленню\nшкільної освіти, але й чітко бачив завдання, які\nпекуче постали на порядок денний розвитку ук\nраїнської літератури. В цьому розумінні «неокла\nсичні» погляди справді зароджувалися ще на сто\nрінках «Книгаря». Пишучи про поезію посередньо\nго рівня, критик Зеров бачить ту перспективну\nстежку, якою можна вийти з глухого кута провін\nційної самозакоханості й обмеженості: «Україн\nській поезії треба багато учитися, але учитись їй\nтреба не в Надсона, і не в другорядних російських\nперекладачів, а в великих майстрів слова, поетів\nантичності, новоєвропейських класиків. І засвою\nвати їх треба з оригіналів, а не з російських пере\nТам же, в «Книгарі», здибуємо й рецензію на\nпершу, ще житомирську книжку «Поезії» Якова\nСавченка. Хто зна, чи не відгукнувся в’їдливий тон\nцього виступу Зерова в позалітературних баталі\nях другої половини 20-х років. Схоже все-таки, що\n«З українською поезією д. Савченко проте зв’я\nзаний мало. Єдиний, хто міг вплинути на нього,\nце — Олесь, як автор «Світла ватри», «Огня» і\nінших подібних п’єс. Далеко виразніші впливи по\nетів російських, головним чином Бальмонта. Од\nБальмонта взяв д. Савченко свою пристрасть до\nабстрактних іменників («пустельність», «глибин-\nність», «потворність», «злобність»), свою неприєм\nну манеру писати звичайнісінькі слова з великої\n87 літери, свою манірність і позу. Але коли російська\nпоезія давно вже пережила Sturm und Drang сим-\nволізма і нині знаходить інші настрої, культивує\nіншу манеру, — молоді українські поети, шукаю\nчи нових тем, вибиваються на цю стежку тільки\nтепер — тобто спізнюються щонайменше на 20\nліт… Бідна українська поезія»18.\nІ хоча виступає в пресі М. Зеров в основному .як\nкритик (правда, 1918 р. в № 2—3 «Літературно-\nнаукового вісника» вперше надрукував свій пере\nклад — «Четверту еклогу» Вергілія), він для себе\nі своїх друзів продовжує писати вірші. Вважаєть\nся, що М. Зеров, на відміну од своїх приятелів із\n«грона п’ятірного», не зазнав впливу якихось лі\nтературних течій, а відразу постав сутим «неокла\nсиком». Це не так. Приміром, його поезії «Про\nсхід сонця…», «То була тиха ніч чарівниця»19, напи\nсані десь у році 1917-му, явно мають на собі знак\nсимволістичних впливів з неодмінною атрибутикою\n«крівавих мрій», «крівавих змагань», лебедя, що\n«сплескував білим крилом», сонця, яке «розпачем\nбилось», т. ін. Саме тому, треба розуміти, Микола\nЗеров їх ніколи не друкував. А проте щедро пре\nзентував своїм друзям і знайомим акуратно виме\nрежані саморобні збірки віршів (це називалося\n«гутенбержити»). їх навіть до сьогодні дійшло по\nнад десяток, і найсоліднішим є подаровані В. Ро-\nмановському три томи «Почти полного собрания\nсочинений» (1910—19 pp.). Але це була все-таки\nпоезія «для хатнього вжитку».\nСторінки ж «Книгаря» відкривають читачеві ак\nтивного й вимогливого літературного критика, який\n1919—20 pp. працює редактором цього видання,\nводночас і виступаючи в ньому майже кожного чи\nВін часто виїздить з читанням лекцій на курсах\nукраїнознавства в інші міста, зокрема в провінцій\nні. Зеров усвідомлює, наскільки потрібне там, у\nглибинці, серйозне слово про літературу. В цьому\nпереконує, приміром, його курс із двадцяти чоти\nрьох лекцій «Історія українського письменства»,\nпрочитаний 1918 р. в заштатних містечках Сміла та\nЗ 1919 р. Зеров, паралельно до гімназії і «Кни\nгаря», працює професором Київського архітектур\nного інституту з предмету «історія української\nкультури». Спрямування його діяльності чітко ви\nзначене. Могутня інтелектуальна сила знаходить\nнадійне річище, в якому можна здійснити швидке\nпросування до вершин світової культури. Через\nякесь десятиліття М. Зеров виявиться не зовсім\nточним, коли, змальовуючи свої літературні уподо\nбання перших пореволюційних років, зазначить:\n«Нечуй-Левицький і Панас Мирний видавалися де\nщо чужими»21. В некролозі ж 1918 р. він писав:\n«Три тижні тому, на початку місяця квітня умер в\nКиєві найзаслуженіший український письменник —\nІван Семенович Нечуй-Левицький», а трохи далі:\n«І не тільки старше покоління, але й молодше, що\nсаме тепер підростає, вчитиметься рідної мови на\nйого творах. Колись українському письменству не\nвільно було розвиватись, — над ним як меч висі\nли тяжкі заборони, — але тепер діло піде жваві\nше — твори Нечуя-Левицького читатимуться і в\nнародних домах і скрізь будитимуть серед люду\nлюбов до українського слова»22.\nТак що в загальну спрямованість діяльності Зе-\nрова потрапляли не тільки «європейці» Франко\nта Леся Українка, але й трохи старосвітський ав\nтор «Баби Параски та баби Палажки». То інша\nріч, що згодом багато хто з «плужан» не захотів\nбачити нічого, крім орієнтирів, розставлених І. Не-\n83 чуєм-Левицьким, хоч, ясно, піднятися до його ху\nдожнього рівня такі «послідовники» були не здатні.\nВисокі патріотичні почуття виявляються не тіль\nки в літературно-критичній діяльності Зерова, але\nй у його тогочасній поезії. Як на зразок можна\nвказати на вірш «Ріг Вернигори», написаний\n1919 р.23. Тут надії автора на відродження свого\nнароду, мабуть, звучать найвиразніше. І — найбез-\nпосередніше, втілюючись у поетичний образ народ\nного богатиря Мусія Вернигори, який прийде на\nдопомогу гнобленому люду:\nЗникнуть, зникнуть агаряне…\nУ ці роки, з весни 1918-го, Микола Зеров близь\nко зійшовся з митцями та вченими, що гуртувалися\nнавколо ректора Української Академії мистецтв,\nглухівчанина за походженням Георгія Нарбута.\nДух розкутої фантазії панував на зібраннях у по\nмешканні видатного графіка на Георгієвському\nпровулку. Тут обговорювалися питання про розви\nток української літератури, малярства, графіки.\nБуйних сил молодої української інтелігенції, роз\nбуджених революцією, вистачало і на серйозні\nсправи, і на жарти, незрідка притаманні людям пе\nреконаним і впевненим.\nСаме в цьому гурті народився образ Лупи Юди-\nча Грабуздова, «неслужащого дворянина», з мало\nмаєтних поміщиків пирятинських. Історія виник\nнення цього літературного персонажа така. Якось\nГ. Нарбут придбав оригінальний перстень із силуе\nтом напівзруйнованого пам’ятника. Виявилося, що\nце фамільна реліквія якогось Грабуздова. Нарбут\nзахопився ідеєю створити образ українського К.озь-\nми Пруткова, намалював його портрет (довгоносий,\nу старовинному вбранні), вибудував його генеало\nгічне древо. Ідея полягала в тому, щоб показати,\nяк розкладалося малоросійське дворянство, як зрі\nкалося своєї культури, мови. В пресі друкувалися\nфейлетони «З газетної практики Л. Ю. Грабуздо\nва». Характерний уривок одного з них, «Спекуля\nція по оракулу», варто навести:\n«Бачте, — дід мій походив з пирятинських ко\nзаків і звався просто Гарбузом, але записався Гар\nбузовим. А записуючи свого сина, мого батька, до\nметрики, подарував попові многоплодного гиндика\nза те, щоб той переставив літери й записав його\nГрабузовим. Звідки взялося д і як я став Грабу-\nздовим — не можу вам з’ясувати. Але еволюція та\nка, очевидно, мала повести до «ушляхетнення» на\nшого роду й до забуття старих охлократичних тра\nдицій «хохлацьких», що визирали з ганебного прі\nзвища Гарбуз… Бабуня оповідали навіть, що дід\nхотів «на височайше» вдатися, щоб переіменовано\nбуло його в Тиквина, але, зазирнувши в оракул,\nпобачив, що ідея його виникла в критичні дні —\n«неблагоприятные для всяких хождений по делам»\nі закинув дальшу саморусифікацію»24.\n1920 року планувалося відсвяткувати 89-літній\nювілей Лупи, випустити невеличким тиражем у ви\nдавництві «Друкар» збірник статей про рід, жит\nтєву й літературну кар’єру Грабуздова, зі спога\nдами про нього, його власними мемуарами, вірша\nми, науковими працями. Художнє оздоблення\nкнижки мав виконати Г. Нарбут. До одної гравю\nри (місячна ніч, напівзруйнований млин, що ко\nлись був джерелом достатків родини Грабуздових,\nа перед ним — постать самого героя в ораторській\nпозі Зеров написав текст «Елегія Грабуздов-\n91 ська — на умолчаніє мелніци фамильної». Це бли\nскуча імітація давньої української поезії — Зеров\nпотвердив свій хист тонкого стилізатора. Смерть\nГ. Нарбута зруйнувала цей цікавий задум…\nТа й у долі Миколи Зерова відбуваються істотні\nзміни. 13 лютого 1920 р. він одружується з Софією\nЛободою — починається новий етап життя. Він\nсерйозно думає про планомірну наукову працю.\n2 травня його обрано на дійсного члена філологіч\nної секції Українського наукового товариства. Збе\nреглося повідомлення про це25.\nТого ж 1920 р. виходять друком підготовлені ним\nкнижки «Антологія римської поезії» та «Нова ук\nраїнська поезія» — помітні віхи тогочасного літе\nПроте влітку Зеров тяжко перехворів на черев\nний тиф. Рік видався неврожайним, місту загрожу\nвав голод. Аж раптом у Києві об’явився директор\nБаришівської соціально-економічної школи Мико\nла Сімашкевич, котрий запросив Зерова на работу\nвикладачем української літератури та історії.\nПравда, вийшло так, що він ще й навчав усіх ба\nжаючих і своєї улюбленої латини, хоча вона як\nпредмет, «непотрібний пролетаріатові», була скасо\nвана по всіх навчальних закладах.\nПлатня вчителям оплачувалася мізерно, зате\nвидавалася натура (харчі, паливо, гас), що на\nчас економічної розрухи і невпевненості виглядала\nзначно твердішою «валютою». І саме це дало змо\nгу більш-менш забезпечено перебути тяжкі літа.\nУ Баришівці вже працював О. Бургардт, а нев\nдовзі туди переїхав і В. Петров (Домонтович). Ба-\nришівський період життя Зерова тривав з 20 жовт\nня 1920 до 15 вересня 1923 року, хоча він не пори\nвав зв’язків із Києвом — був членом редколегії\nжурналу «Голос друку» (в № 1 за 1921 р. опуб-\nліковано кілька його рецензій), доволі часто висту\nпав перед різними аудиторіями. О. Бургардт нази\nває роки 1920—23 «добрими часами» в житті Зеро\nва. Гадаю, що це далеко не так. Свідченням є по\nезії цього періоду, зокрема написані александрій-\nськими віршами «Lucrosa»*, «У степу», «До аль\nбома» та іщ.\nСупокійне, мляве життя «шкурної громади» (в\nБаришівці в основному мешкали чинбарі) не могло\nвдовольнити людину, яка прагла іншого товарист\nва, інших діянь. Отож ввижався образ Херсонеса-\nКиєва з його напруженим інтелектуальним ритмом.\nІ поет писав:\nАле пощо мені ці вітрові пориви,\nЗ якою б радістю я все те проміняв\nНа брук і вулиці старого Херсонеса!\nВульгарна критика не раз вказуватиме на цей\nобраз, вбачаючи в ньому зашифроване неприйнят\nтя радянської дійності, хоча тут виявлялася еле\nментарна ностальгія за напругою великого міста…\nПро те ж, наскільки «добрими часами» були бари-\nшівські роки, свідчить і лист Зерова із Соловків\nвід 11 січня 1937 року, де, зокрема, є й такі слова:\n«Вспомнил Барышевку и думаю, что, пожалуй, мои\n«дни и труды», состояние духа и рабочее настрое\nние тебе легче всего уразуметь по аналогии с Ба-\nрышевским нашим пребыванием. Только то разве,\nчто там мы были вдвоем, а здесь я в единственном\n* Болотяною Лукрозою називав М. Зеров Баришівку, ла\nтинізувавши назву містечка від «lucrum» — бариш. А лежа\nло воно, справді, серед боліт («З двох сторін — канавами! —\n93 По-моєму, й особливих коментарів до цих слів\nА проте цей період був по-своєму плідний — всі\nпоезії, вміщені в книжці «Камена» (1924), написа\nні тут, створено також низку сонетоїдів та сатир-\nпародій, частина з яких опублікована останнім ча\nсом. Багато займався Зеров перекладами, зокре\nма, тут створена українська версія «Мазепи» і по\nчата «Балладина» Ю. Словацького. В цей же час\nнаписано навіть кілька прозових речей, наприклад,\nоповідання «На річці Іорданській» та «Єретики» —\nна матеріалі баришівського побуту27.\nЗеров не тільки виголошував доповіді в київ\nській підготовленій аудиторії або брав участь v\nрізних фахових обговореннях, а й часто виступав\nперед простою баришівською громадою — і завж\nди з незмінним успіхом. Слава про нього як лек\nтора вийшла далеко за межі Баришівки. О. Гер-\nмайзе 4 серпня 1923 р. писав йому в «болотяну Лу-\nкрозу», запрошуючи виступити на курсах учителів\nу Конотопі: «Ждуть вони Вас дуже. Коли одного\nразу під час своєї лекції я сказав, що Ви маєте\nприбути, аудиторія радісно загомоніла. Серед кур\nсантів багато кролевчан, які добре Вас знають»28.\nІ знову-таки, коли Зерову в майбутньому заки\nдали ігнорування інтересів широких народних мас,\nвін ніколи не захищався ні своєю зіньківською\nобороною народної освіти, ні тим, що от, мовляв,\nу Баришівці я працював із простим людом. І ба\nгато що зробив. Але ці діяння були природними і\nне сприймалися як щось виняткове або нарочите.\nТак, само, гадаю, не надавав він особливого значен\nня й фактові, про який писала 1923 р. «Пролетар\n«Не так давно в Баришівці, як і скрізь по селах,\nсмерділо темрявою, прогнилим болотом та міщан-\nством. Було в селі до десятка інтелігентів, та й то-\nчужих до нього — накрейдених, розодягнених ба\nтюшок та матушок». Тепер же: «Замість просвіт,\nгуртків — клуб ім. Карла Маркса. Кипить, росте\nпраця, всі нею зацікавлені! У всіх одна мета. За\nмість нездатного поганого театру збудувать новий!\nКерівники клубу — незамінні працьовники Бари\nшівки. Між ними й голова райвиконкому тов. Зе\nлик і вчителі Зеров і Сімашкевич»29.\nІ хоч би які робилися спроби применшити або й\nзовсім заперечити внесок Зерова в соціалістичне\nбудівництво, вже самий факт створення ним клубу\nім. Карла Маркса хіба не промовистий?\nПро спрямованість діяльності Миколи Зерова в\nБаришівці свідчить і початок датованого 31 груд\nня 1920 р. вірша « В пустынном и глухом изгна\nнии…», що присвячений О. Бургардту. Тут усе не-\nвипадкове, в тому числі й згадка про Овідія:\nВ пустынном и глухом изгнании\nМы дни свои изводим здесь,\nРаспространяя отблеск знания\nНа кожемяческую весь.\nПлач, воздыханье и дезидия —\nНа нашем жизненном кругу…\nНе дан ли нам удел Овидия\nНа савроматском берегу?\nПопередня: „Неокласики» — 3\nНаступна: Vivere honeste — 2


Новаторство п’єси «97» | Куліш М\nHome ⇒ 📕Куліш М ⇒ Новаторство п’єси «97»\nВідомий літературознавець Н. Кузякіна відзначала, що М. Куліш розумів побудову соціалізму «як здійснення мрії про справедливе суспільство, в якому особистість розкривається в кращих своїх якостях».\nОтже, розкриття найкращих рис особистості – сенс будь-яких історичних перетворень. На жаль, життя іноді спростовує цю думку. У п’єсі «97» М.Куліш звертається до трагічних подій років голоду в Україні.\nДраматичний твір є художньою панорамою років холокосту в Україні. Це твір глибоко правдивий. У ньому розповідається про події жорстокої\nпісляреволюційної дійсності – голод, людоїдство, самосуд. Це і є новаторством письменника, який віддзеркалив напруженість ситуацій, що виникали між двома групами дійових осіб – сільською біднотою (Мусій Копистка, Іван Стоножка, Орина, Ларивон та ін.) та заможниками-глитаями (Гиря, Годований).\nУ центрі твору – реалізація рішення обміняти церковні цінності на хліб для голодуючих. Представники сільради та комнезаму вирішили не скликати зборів, а підписати ухвалу, обійшовши хати голодуючих. 97 зі 189 незаможників підписало документ. Це і стало зав’язкою твору.’Наступні події посилюють напруженість ситуації, загострюється\nосновний конфлікт твору.\nВідомо, що М. Куліш хотів трагедійною кінцівкою підкреслити складність і жорстокість боротьби, що точилася на селі, намагався подати таку розв’язку, «щоб глядачі, прийшовши додому, не лускали насіння і не пили чайок… Щоб вони якнайглибше відчули сувору, гостру боротьбу революції з голодом». Але кінцівка п’єси виявилася досить благополучною: було привезено 97 пудів хліба, Копистка врятований. Це, звичайно, не задовольняло М. Куліша як справжнього реалістичного художника слова. Незважаючи на дещо спрощений підхід до розв’язання конфлікту, п’єса «97» є новаторською за змістом і психологічно переконливою.\nПеред глядачами – віковічні питання: «Чи завжди історичні колізії розкривають найкращі риси особистості?» Драматичний твір М. Куліша залишає це питання без позитивної відповіді.\nПопередній Попередній запис: Основні мотиви роману «Сто років самотності»\nНаступний Наступний запис: Твір з народознавства «Диво-зілля барвінок»


Ravon R2 2017 року: огляд, фото, відгуки, характеристики та ціни на Равон Р2 | 2017 рік Півня: гороскопи, Новий рік 2017, календар\nRavon R2 2017 року: огляд, фото, відгуки, характеристики та ціни на Равон Р2\nНовітній хетчбек вже дебютував на авторинку в березні з дуже маленькою ціною. Фактично узбецький виробник пропонує рестайлінговий Шевроле Спарк під новим брендом, який має автоматику і мотор на вісімдесят п’ять кінських сил. Очікується, що міський хечбек буде популярним на російському ринку, розглянемо детальніше огляд нового Ravon R2 2017, щоб розібрати всі нововведення та характеристики автомобіля.\nЕкстер’єр нового Ravon R2 2017\nЗовнішній вигляд автомобіля чимось схожий з іграшковою машиною, він дуже милий і приємний на погляд. Перше на, що ви звернете увагу в новій моделі це на масивну головну оптику, що має довгасту форму, округлені протитуманні вогні, які знаходяться внизу. Радіаторна решітка має дві вертикальні хромовані смуги. Звичайно ж не можна не помітити спільні риси автомобіля Шевроле Спарк, що логічно, адже модель по суті її продовження. Відрізняє Шевроле від Рэйвона те, що решітка радіатора у нього сітчаста.\nПо боках авто розташовуються масивні ліхтарі, наче очі, м’які форми і округлені, лінія скла, ніби спрямована верх, рейлінги виконані дуже стильно. Авто п’ятидверне, хоч на перший погляд комусь здасться, що дверних прорізів всього три. Задня частина авто трохи довгаста в основний оптиці, всередині якої два масивних вогню.\nБагажник авто вміщує в собі сто сімдесят літрів. Всім тим, хто хоче купити рестайлінговий Ravon R2 2017 розробники надають велику кількість тонів, яких буде дванадцять видів. Серед них відзначимо: білий з димчастим, молочний колір, сірий з перламутровими елементами, срібний, цукровий, жовтий, жовтий, коричневий, червоний з яскравими елементами, іспанська червоний, синій з глазурным, сірий в темних тонах, чорний блідий. Дуже непоганий вибір для клієнтів.\nІнтер’єр Ravon R2\nВсередині автомобіля навряд чи доводиться розраховувати на щось особливе, адже вартість дуже бюджетна і за такою ціною і російський автомобіль не завжди купиш. В салоні авто ви помітите недорогостоящую оббивку сидінь і сірий пластик і звичайно ж це однозначно наштовхне вас на думку, що ви сіли в автомобіль звичайного рівня. Кермо позбавлений багатофункціональності, панель управління і бортовий комп’ютер абсолютно скопіювали модель Chevrolet Spark, що до речі дуже навіть непогано.\nВ автомобілі виділимо дуже хорошу звукоізоляцію, що напевно сподобається покупцям. В салоні не передбачено комфортне перебування людей, які вище сто сімдесят сантиметрів, що звичайно не дуже добре, зате жінкам підійде. В цілому виділимо внутрішню частину нового Ravon R2 2017 майже те ж саме, що і у Спарк з усіма перевагами і відсутніми елементами. Панель управління залишилася стильною, схожої на ту, що оснащена у мотоциклів, велика фронтальна панель і консоль посередині, багажний відсік розрахований на сто сімдесят літрів, як ми уточнювали раніше, а оздоблювальні матеріали недорогі.\nТехнічне оснащення Равон Р2 2017 року\nЩодо технічного оснащення, авто має двигун на бензині, з об’ємом 1,2 літра, вичавлює з себе вісімдесят п’ять кінських сил. Чотириступінчаста Коробка передач автоматична з передньопривідною системою. У міській місцевості авто витрачає пальне на рівні восьми літрів на сто кілометрів дороги. Фронтальне гальмування дисковий, заднє барабанне, рульовий підсилювач зроблений електричного типу. Мотор і автоматизована трансмісія дають автомобілю з вагою дев’ятсот п’ятдесят кілограм рівень розгону до ста кілометрів у діапазоні дванадцяти з половиною кілометрів при максимально можливому темпі в сто шістдесят один кілометрів. Що стосується видаткової частини пального за межами міста, то на становить п’ять літрів.\nОсновна комплектація Ravon R2 2017 на російському ринку досить наповнена вона включає в себе автоматичну коробку передач, передні подушки безпеки для водія і пасажира спереду, автоматичну блокувальну систему, задніх крісел, які складаються, спеціальне кріплення для дитячих сидінь, електропідсилювач керма, дзеркала заднього огляду з механізованим регулюванням, підігрівання скляного крою двері багажного відсіку зі спойлером, сталеві диски з розміром чотирнадцять дюймів серії R14 розміром сто п’ятдесят п’ять на сімдесят, денні ходові ліхтарі, центральний замок, акустичну систему з двома динаміками, що має USB-роз’єм.\nБільш оснащена збірка з цінником в чотириста двадцять дев’ять тисяч рублів і чотириста п’ятдесят дев’ять має системою кондиціонування, диски коліс з легкого сплаву, підйомники скла з електричним приводом, а також електричне опалювання дзеркал заднього огляду. Однак, російським автолюбителям пропонується лише сама базова версія з мінімальним переліком функцій. Ціна нового Ravon R2 2017 складе триста шістдесят дев’ять тисяч рублів, що робить авто найдешевшим на вітчизняному ринку машин, які мають автоматику КПП і його вартість лише на п’ятдесят п’ять тисяч більше, ніж у моделі Matiz, яка має трициліндровий двигун з п’ятиступінчастою механізованої коробкою передач в скромній основний збірці.\nЗагалом якщо ви хочете купити цю модель, то пам’ятайте, що машина дуже доступна серед всіх авто з автоматичною трансмісією, автомобіль дійсно відмінно підійде жінкам. Він не має високої потужності, не призначений для високих людей, а його вартість дозволяє придбати його без особливих витрат. У своєму класі авто обіцяє мати великий попит, що безсумнівно те, що розраховували узбецькі автовиробники.


Студентка розповіла подробиці навчання у ТДМУ ім. І. Горбачевського - ПОГЛЯД\n14:31 | 24.09.2020\nСтудентка розповіла подробиці навчання у ТДМУ ім. І. Горбачевського\n10:00 | 26.06.2018 20:45 | 25.06.2018 Irena 677 Views\nОксана Рега – студентка 2 курсу медичного факультету. Цьогорічного квітня, навчаючись на 1 курсі, Оксана взяла участь у всеукраїнських студентських олімпіадах з двох дисциплін – «Медична хімія» та «Хімія». І досягла відмінних результатів, продемонструвавши високий рівень знань й вмінь. Як готувалася до олімпіад, про навчання в ТДМУ, де студенти мають можливість отримувати добрі знання для свого майбутнього фаху, та чому обрала професію лікаря Оксана розповіла кореспондентові «Медичної академії».\n– II тур Всеукраїнської студентської олімпіади з медичної хімії відбувся в Національному медичному університеті ім. О. Богомольця на базі кафедри медичної та загальної хімії. Учасниками цього заходу стали 23 студенти медичних і стоматологічних факультетів десяти медичних вишів України, які перемогли в першому турі олімпіади в своїх університетах. Порядок проведення був такий: після жеребкування ми отримали завдання та впродовж чотирьох годин розв’язували їх, а наступного дня під час наступного етапу (експериментального) виконували практичні завдання в лабораторії.\nВсеукраїнська студентська олімпіада з хімії теж відбулася в Києві, в Національному університеті біоресурсів і природокористування України. Складалася з двох частин – теоретичної та експериментальної. Змагалися представники 35 провідних вищих навчальних закладів нашої країни, які готують фахівців різних галузей. Відтак працювали чотири секції: «хімія біологічного та екологічного спрямування», «хімія медичного спрямування», «хімія хіміко-технологічного спрямування» та «загальна хімія» (для інженерних, будівельних, транспортних, економічних спеціальностей). Зазначу, що змагалися студенти, які вже продемонстрували відмінні знання під час першого туру в їх рідному виші. В ТДМУ ми розв’язували задачі та складали тести. Першокурсник Олександр Мудь і я впоралися найкраще, тож здобули право представляти наш університет на другому етапі олімпіади.\n– За підсумками Всеукраїнської студентської олімпіади з медичної хімії я посіла друге місце, а на Всеукраїнській студентській олімпіаді з хімії стала переможцем в секції «Хімія медичного спрямування» та отримала диплом першого ступеня. Дуже вдячна доцентові, завідувачу кафедри загальної хімії ТДМУ Григорію Ярославовичу Загричуку та доценту кафедри Лесі Любомирівні Гнатишиній, які готували мене до цих відповідальних змагань.\n– Це ваші перші студентські олімпіади. Хвилювалися?\n– Так. Але коли завдання роздали – зосередилася та поринула в роботу.\n– Ви випускниця…\n– … Тернопільської української гімназії ім. І. Франка. Її закінчила із золотою медаллю. Уроки хімії були моїми улюбленими, я не раз брала участь у міських та обласних олімпіадах з цієї дисципліни. Але школа не має такої матеріальної бази та таких викладачів, яких має виш. У нашому університеті студенти працюють у прекрасно обладнаних лабораторіях, весь лабораторний посуд – колби, пробірки, бюретки і т. д. – новий, хімічні реактиви – якісні. Діють наукові гуртки, можна представляти власні наукові роботи на конференціях. І це теж мотивує до засвоєння нових знань і навичок.\n– Крім дипломів, додому з олімпіад привезли ще якісь подарунки?\n– Мені подарували книжки. Зокрема, підручник «Медична хімія», навчальний посібник із загальної хімії. В Національному медичному університеті ім. О. Богомольця, доки журі перевіряло роботи, нас запросили на екскурсію в музей історії медицини. Було дуже цікаво. Раджу кожному студентові-медику побувати тут. Після олімпіади ж в Національному університеті біоресурсів і природокористування України відвідали Українську лабораторію якості та безпеки продукції АПК у селищі міського типу Чабани, що поруч з Києвом. Теж враження незабутні.\n– До того в Києві бували?\n– Так, торік. Але в обох університетах, у музеї історії медицини і в Українській лабораторії якості та безпеки продукції АПК – уперше.\n– Як завершили навчальний рік?\n– Літню сесію, як і зимову, склала успішно.\n– Крім хімії, яка дисципліна є для вас улюбленою?\n– Гістологія. Почали її вивчати з другого семестру.\n– Обираючи професію, віддали перевагу медицині. Чому?\n– Моя мама – лікар-пульмонолог, працює в університетській лікарні. Її приклад зіграв вирішальну роль. До слова, мама свого часу теж навчалася в ТДМУ. З її розповідей про альма-матер я знала, що наш університет дуже хороший, що тут прекрасні умови для навчання й досвідчені викладачі. Тож не було причин подавати документи ще кудись. Хоча був період, коли хотіла пов’язати своє життя не з медициною, а з мистецтвом і збиралася вступати до Львівської академії мистецтв або до Львівської політехніки, де готують дизайнерів, художників та архітекторів. Але медицина переважила. Бо що може бути цікавішим за людський організм?! Я добре склала ЗНО та подала заяву на вступ, де пріоритетом №1 вказала ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського.\n– Ваше улюблене заняття на дозвіллі?\n– Коли маю час – малюю. Фарбами, аквареллю, простим олівцем або чорною ручкою… П’ять років навчання в Тернопільській художній школі минули недаремно. Люблю малювати рослини, тому весна – моя улюблена пора року. Все буяє й кожна квітка милує зір. Картини вдома складаю в папку і час від часу їх переглядаю. Цікаво порівнювати свою роботу, написану, приміром, два роки тому й недавню. Приємно, коли бачиш прогрес.\nЛюблю читати фантастику та науково-популярну літературу. Надихає поезія Ліни Костенко. Її рядки вже стали крилатими. Як, скажімо, оці, мої улюблені:\n«І все на світі треба пережити,\nІ за минулим плакати не варт».\n– Які плани на літо?\n– Щороку під час канікул беру участь у літньому християнському таборі «Веселі канікули з Богом» при Архикатедральному соборі Непорочного Зачаття Пресвятої Богородиці. Я – аніматор. Діти приходять, ми граємося, малюємо щось, вирізаємо, клеїмо. Спілкування з дітьми живить позитивною енергією.\nМрію про участь у проекті ТДМУ «Міжнародні студентські літні школи». Знаю, що це чудова можливість змістовно та цікаво відпочити. Можна і в англійській мові попрактикуватися, і знайти нових друзів серед студентів-медиків, що приїдуть з інших країн.\n← Ще три села хочуть в “команду” Байковецької громади — Ступки, Ангелівка, Романівка\nПринадливий Тернопіль. Будинок на Франка із затишним двориком →


Романтика по кишені: як орендувати яхту, не маючи рахунку в швейцарському банку | ВІКНА. Новини Калуша та Прикарпаття\nРомантика по кишені: як орендувати яхту, не маючи рахунку в швейцарському банку\nЯхтовий туризм - один з досить розвинених видів відпочинку в багатьох країнах світу. Однак на вітчизняному ринку його масовим назвати, звичайно, поки не можна. По-перше, він традиційно асоціюється з високими цінами і причетністю до «кола обраних». Другим важливим стримуючим фактором до сих пір залишається недостатня поінформованість про особливості цього продукту.\n13\tЖовтня, 2020, 14:04\nДавайте відразу розвіємо першу помилку. Так, ще кілька років тому на ринку оренди яхт була монополія невеликої кількості чартерних компаній, які самі встановлювали ціни, і дозволити собі оренду могли лише обрані. Але кілька років тому ситуація змінилася з виходом на ринок компаній з досить демократичною ціновою політикою. Зокрема, орендувати яхту в Одесі по доступній вартості пропонує Dream Yachting Time, саме тут ви зможете обрати вподобане судно на досить вигідних умовах.\nЯкі бувають яхти\nОрендувати можна будь-яке судно: від невеликого, менше 12 метрів, до величезного плавучого палацу з басейнами, тренажерними залами і кінотеатрами. Головне вирішити, чи варто довіритися природі і зупинити вибір на парусній яхті, яка пересувається з невеликою швидкістю за рахунок сили вітру. Вона сподобається любителям спокійного відпочинку, кому не до душі, коли природний звуки природи порушує рев механізмів.\nАбо ж віддати перевагу більш дорогому моторному варіанту з потужним дизельним двигуном і, як правило, з більш просторими і комфортними приміщеннями?\nВарто подумати і про катамарани або трімарани - яхти з двома або трьома корпусами. Якщо раніше основним недоліком таких суден називали невисоку швидкість, то сучасні моделі нітрохи не поступаються однокорпусним колегам. Простору для життя на катамаранах набагато більше, качка відчувається менше, але можуть бути проблеми з місцем для стоянки, до того ж ці судна менш стійкі в шторм і частіше перевертаються.\nІснує кілька способів відправитися в подорож на яхті в залежності від вашого досвіду, кваліфікації і можливостей:\nКаютний чартер - найпростіший і найдоступніший варіант яхтингу. Величезна кількість пропозицій круїзів на яхті і авторських турів з уже підготовленим маршрутом і досвідченим шкіпером. Для участі в такій подорожі досить оплатити місце або каюту, інші питання лягають на організатора.\nSkippered yacht charter або оренда яхти з екіпажем - якщо вас вже набралася невелика група, то рекомендуємо орендувати яхту з капітаном. Для сім'ї або групи друзів можна взяти яхту на 3-4-5 кают. Оренда яхти з екіпажем - не вимагає досвіду, особливих знань і навичок. Такий тип оренди включає в себе оренду досвідченого шкіпера, який повністю візьме на себе управління яхтою. Так само при бажанні можна скористатися послугами хостес і кухарі. Оренда яхти з екіпажем цікава альтернатива для проведення корпоративу, весілля і іншого урочистого заходу.\nBareboat charter - просунутий рівень оренди яхти, для якого потрібна наявність ліцензії шкіпера і досвіду управління. Ви самостійно розпоряджатися яхтою на правах власника, плануєте маршрут, несете відповідальність за яхту. Чартер яхти оформляється за допомогою договору фрахтування між чартерною компанією і вами.


Перейменування міста як передвиборча технологія? - Гречані блоги\nPosted Автор: Дмитро Сінченко Створено: Четвер, 01 жовтня 2015 в Політика\nІнструментом плебісциту кіровоградці встигли скористатись у 2000-му році, коли 16 квітня, разом із Всеукраїнським референдумом було вирішено провести місцевий референдум. У ньому взяли участь тільки ті громадяни, що мали кіровоградську прописку. Їм було запропоновано визначитися: залишити місту чинну назву — Кіровоград, підтримати пропозиції про присвоєння обласному центру іншої назви або підтримати повернення місту імперської назви Єлисаветград. До списків було внесено 205338 жителів міста, взяли участь у місцевому референдумі 119591, тобто 58,24 відсотка. 70,88 відсотка учасників місцевого референдуму проголосували за те, щоб залишити назву «Кіровоград». Майже порівну було прихильників двох інших пропозицій.\nДруга спроба перейменування міста сталась 22 жовтня 2008 року, коли депутати Кіровоградської міської ради проголосували за проведення нового референдуму щодо повернення місту однієї з історичних дореволюційних назв — Єлисаветград. Провести референдум було заплановано одночасно з достроковими парламентськими вибороми, однак, оскільки рішення про проведення дочасних парламентських виборів ухвалено не було, референдуму так і не відбулось.\nІ от, 6 листопада 2012 року Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» втратив чинність на підставі Закону України «Про всеукраїнський референдум», яким не регламентуються питання порядку організації та проведення місцевих референдумів.\nЩоб було зрозуміло, поясню. Є ряд ефективних інструментів, які громадськість вдало використовує для просування тих чи інших законодавчих змін. Ними, зазвичай, користуються активісти найвідомішої та найавторитетнішої громадської коаліції «Реанімаційний пакет реформ» (Закон про декомунізацію, який пропонують змінити представники «Рідного Кіровограду», також був розроблений експертами однієї з груп РПР).\n«- Ми пропонуємо народним депутатам внести зміни до закону про декомунізацію, тобто закону "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режимів та заборону пропаганди їхньої символіки". Вказати, що рішення про перейменування міста приймаються після проведення місцевого референдуму, маючи думку абсолютної більшості громади. А не після проведення громадських слухань як зараз.\n- У разі, якщо народний депутат не зможе підготувати текст законопроекту самостійно, ми готові надати юридичну підтримку і написати для нардепів текст законопроекту, маємо відповідних фахівців.»\nЯк видно з відповіді, ініціатори не мають готового законопроекту, який би вони хотіли ухвалити. На їхню думку, змінювати варто лише Закон «Про декомунізацію». Але очевидним є той факт, що цієї зміни буде замало для проведення референдуму.\nЗамало буде навіть прийняття нового закону про місцеві референдуми, адже, нагадаю, активісти вимагають провести цей референдум одночасно з місцевими виборами, що не передбачено відповідним законом «Про місцеві вибори».\nА тепер подумаємо про час. До місцевих виборів залишилось менше 1 місяця. Скільки часу необхідно для прийняття нового Закону про місцеві референдуми та змін до ще двох законів? Для цього необхідно його написати, внести на розгляд ВРУ, розглянути у профільному та суміжних Комітетах, пройти перше, друге, можливо навіть третє читання, далі дочекатись підпису Голови ВРУ, а потім – підпису Президента і оприлюднення в «Голосі України». Зазвичай, на прийняття одного законопроекту йде близько пів-року.\nКолишні комуністи і інші ліві, зрозуміло, критикуватимуть саму ідею декомунізації, лякаючи громадян неймовірними витратами на «непотрібні» речі. Представники Опоблоку та більшість кіровоградських екс-регіоналів, які перекочували в інші партії, вже агітують за Єлисаветград; Батьківщина і Свобода – за Златопіль; деякі інші національно-патріотичні сили, можливо, за Інгульськ… Свій варіант нової назви може мати кожна партія і кожен кандидат у міські голови.\nОднак, чи сприятиме це єдності наших громадян? Чи не отримаємо ми ще один «розкол» у суспільстві? Шанси на це досить високі.\nTagged in: Єлисаветград вибори виборча кампанія декомунізація перейменування\n« Засідання літературної студії "Обрій" (29.09)\nРиги - це діагноз! (ФОТО) »\nЧи має сенс дискусія із зомбі? До питання перейменування Кіровограда - Політика серп. 19\nВійна символів. Путін хоче взяти реванш в центрі України? - Політика лист. 03\nХто організатор «Ватного Майдану» у Кіровограді? - Політика січ. 06\nХто кого? Кропивницька область проти Російської імперії - Політика жовт. 03


А.Козлов: у "Геліосі" задоволені, що прийшов Рахаєв\n20:00, 23 січня 2018\nНападник "Геліосу" про прем'єрний гол команди у 2018 році та зимову підготовку колективу до другої частини сезону\nУ понеділок на штучному газоні стадіону "Динамо-Арена" спортивного комплексу Національного університету внутрішніх справ "Геліос" обіграв у контрольному матчі "авангард" із Краматорська. Один із голів на рахунку форварда "сонячних" Артема Козлова.\n- Артеме, ти став автором першого для "Геліоса" голу у новому - 2018 - році, вразивши ворота в товариському матчі з "Авангардом". Цей факт тебе зобов'язує до чогось у перспективі, - запитує прес-служба "Геліоса"?\n- Так. Коли наш ймовірний новачок заробив пенальті у грі з "Авангардом", то я одразу швидко взяв м'яча до рук та виявив бажання виконати удар. Дуже хотілося забити і відчути прилив позитивних емоцій. До того моменту на полі був наш штатний пенальтист Ігор Луценко. Будь ще у грі Сергій Кравченко, то й він міг би виконати пенальті. Я був впевнений в своїх силах, тому і виявив таку рішучість.\nГол для набуття впевненості - це завжди добре. Забивати приємно. Особливо, якщо це прем'єрний для команди гол на початку чогось нового.\n- Чому ти не виконував пенальті у матчах першої частини сезону?\n- Я прийшов до "Геліоса" тільки влітку минулого року. Був один момент у нашій першій грі новоЇ першості. Ми грали в гостях з "Балканами". Тоді мені вдалося заробити пенальті, коли м'яч після мого удару головою влучив у руку комусь із суперників. Виконати 11-метровий я дуже хотів, взяв м'яча, але Сергій Кравченко тоді мені пояснив, що в команді є штатні пенальтісти. Мені довелося змиритися. Як новачок колективу я не міг щось вимагати та диктувати свою волю. Я - командний гравець, тому і підкорився правилам, які є всередині колективу. Тим паче, що мені більше подобається забивати з гри. Коли у попередньому сезоні я з 22 забитими м'ячами став найкращим бомбардиром "Кременя", то з пенальті забив, як на мене, лише один гол. Всі інші - тільки з гри.\n- Зимова підготовка команди вже набрала гарні обороти. Як вона, на твій погляд, проходить?\n- Все добре. Слава Богу, у нас немає позамежної бігової роботи, як взимку в деяких командах пропонують тренери. Там і сніг місять, і різні "Купери" здають, інші бігові тести. У Ігоря Володимировича (Рахаєва. - прим. прес-служби ФК "Геліос") такого немає. Проте все інтенсивно, все непросто, багато роботи з м'ячами. Наприклад, сьогодні з ранку у нас була аеробіка. Порухалися ми прекрасно. Плюс бувають у нас тренажерні зали. Така робота, на мій погляд, цікавіша, ніж просто бігати. Ми теж фізично набираємо кондиції. Упевнений, готуємося до сезону згідно з графіком.\n- Команда працює у режимі дворазових тренувань. Складно?\n- Нормально. З ранку у нас, як правило, буває фізична робота. Ну а ввечері ми на полї працюємо з м'ячами, займаємося питаннями тактики, виконуємо різні ігрові вправи. Не сумніваюся, що з м'ячами в ігровому форматі приємніше працювати будь-якому футболісту.\n- У "Геліоса" новий наставник - Ігор Рахаєв. Як, на твій погляд, проходить процес адаптації колективу до його вимог?\n- У нас в команді всі задоволені. Працюємо ми з бажанням та хорошою самовіддачею. Обстановка всередині колективу відмінна. Ігор Рахаєв - тренер з ім'ям. Ми в команді прекрасно розуміємо, які у нього вже є заслуги, до чого робота під його керівництвом може всіх нас привести. Вже в матчі із "Авангардом" ми діяли за новою ігровою схемою. І в першому, і в другому таймі з усіма вимогами наставника ми впоралися. Сподіваємося, що у другій частині поточної першості всі новації від тренерського штабу дуже допоможуть "Геліосу". Я навіть вірю, що буде саме так.\nЗа матеріалами gelios.ua


Упродовж січня-серпня цього року платники податків нашого краю сплатили два мільярди 482,1 мільйона гривень єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування. Про це повідомили в головному управлінні ДПС у Тернопільській області.\nОчікувані надходження перевищені на 2,2 відсотка. Додатково надійшло 53,7 мільйона гривень. Порівняно з січнем-серпнем 2018 року надходження збільшилися на 379,3 мільйона гривень або на вісімнадцять відсотків.\nУ серпні 2019 року сплачено 301,1 мільйона гривень, що на 47,3 мільйона більше, ніж торік. Відтак надходження єдиного внеску зросли на 18,7 відсотка.\nСтаном на початок вересня на Тернопільщині зареєстровано 86105 платників єдиного внеску. Порівняно з аналогічним торішнім періодом їх кількість зросла на 5727 осіб.\nНе зайве нагадати, що суб’єкти господарювання, які використовують працю найманих працівників, при нарахуванні (виплаті) доходу, в тому числі заробітної плати, на користь платників податків, зобов’язані сплачувати нараховані за відповідний календарний місяць суми єдиного внеску не пізніше двадцятого числа наступного місяця.\nУ разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції та пеня. За порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність.


В. Стефаник — майстер психологічної новели - Твори 10 клас\nТворчість Василя Стефаника ввійшла в золотий фонд української літератури. Сучасники високо цінили його твори, називаючи В. Стефаника співцем селянської душі і володарем дум селянських.\nВ.Стефаник — великий знавець психології найкритичніші хвилини життя. Його завжди найболючіший стан героїв. Ось одна сцена з новели. Тихим вечором знайомими лугами Гриць іде до річки. На серці — важкий камінь. Діти голодні й холодні. Та то вже і не діти, то — мерці. Великі олов'яні очі і кісточки, зібрані докупи шкірою. Ото і все, що залишилося від дітей. Не може батько вже дивитися їм у вічі, не може нагодувати бом, не може споглядати, як вони накидаються на шмат хліба.\nДітовбивство — найтяжчий злочин. Та не Гриць - злочинець, а ті умови, ті обставини, в яких він жив. Батько топить свою дитину, щоб врятувати її від мук життя, від голодної смерті. Хіба він не любив Доцьку?! Ще й як! Але краще смерть, ніж таке життя. Для підкреслення душевних мук Гриця письменник зосереджує увагу читач на психологічних деталях. Простуючи до міста, щоб заявити про злочин, Гриць збирається перейти річку вбрід: «Вступив уже у воду по кісточки та й задерев'янів». Дотик холодної води нагадав йому, що сталося, викликав тривогу. А ще річка — могила доньки. І шепчучи молитву, Гриць пішов до мосту. Такого ж глибокого психологічного звучання набувають новели «Лан», «Катруся», «Кленові листочки», «Камінний хрест».\nТема новели «Камінний хрест» дещо інша. В ній автор розповідає про тих селян, які в пошуках кращої долі від'їздили в далекі чужі країни. Іван Дідух — головний герой новели. Безвихідне становище змушує Дідуха емігрувати до Канади. З великим співчуттям малює Стефаник своїх героїв, вкладаючи в їх уста слова — голосіння: «Підемо світами і розвіємося на старість, як лист по полю».\nТаким чином, у новелах В. Стефаника йде стисла, але тривожна розповідь про життя народу. Своїми новелами В. Стефаник стверджує, що справжнім письменником можна назвати тільки того. Чия творчість невід'ємна від життя народу.


20 фотоприкладів вуличної моди, яка викликає здивування і сміх — Думки навиворіт\n20 фотоприкладів вуличної моди, яка викликає здивування і сміх\nКажуть, що тренди та модні тенденції зароджуються, тоді коли якийсь одяг починають масово одягати на вулицях. Ми знайшли кумедні та часом дивні світлини, які демонструють вуличну моду з іншого ракурсу.\nВулична мода — тренд 2020 року! А «street style» стає популярнішим з кожним роком! Чому це так актуально? Вулична мода — зручна та комфортна та підходить для тих, хто постійно поспішає. Дизайнери намагаються поєднати різні фактури і зробити одяг максимально придатним для того, щоб носити його на вулиці. Проте герої нашої підбірки схоже знають й інші тенденції, а тому задають цікавий тон вуличній моді. Пішли дивитись!\n1. Це коврик чи мені здається?\n2. Здається, у неї трішки болять ніжки…\n3. Чобітки, які можна вважати в’єтнамками\n4. Повністю чорний образ. Все б нічого, якби не ця «спідниця»\n5. Король епатажу!\n6. Не забувайте поєднувати різні принти, як от цей чоловік. І про підколінки не забудьте\n7. Старість треба зустрічати яскраво!\n8. Нова колекція капців від Adidas\n9. Безпека у холодну зиму понад усе!\n10. Як Вам такі брюки?\n11. З чого зроблений цей костюм?\n12. Цікавий лук чи не так?\n13. Коли повертаєшся з вечірки і сьогодні ще й на роботу\n15. А як Вам такий тренд?\n16. Леопардового принту «забагато» не буває\n17. Це стиль! Ви нічого не розумієте…\n18. Дуже довге худі\n19. Поєднання спортивного стилю разом з офіційно-діловим? А чому б і ні?\n20. По хліб треба йти лише у такій золотій сорочці!\nА який образ Вам сподобався найбільше?\n19 смішних котиків, які вміють стояти на задніх лапках\n19 фото про те, як фотографам дикої природи іноді заважають тварини\n15 фотографій з життя тварин, які зарядять позитивом\n20 тваринок, яких матінка-природа нагородила особливими ознаками\nГумористична історія з мораллю\nПісля перегляду цих фото, посмішка ще довго не зійде з ваших вуст\n10 зустрічей, які ви не очікували побачити, якщо у вас вдома живе кіт\n15 душевних знімків про те, як виглядає справжня дружба між тваринами


OSBM – Василіянський Чин Святого Йосафата\nСпочив у Господі о. Йосиф Ердей, ЧСВВ\nЗі святими упокой, Христе, душу слуги Твого ієромонаха Йосифа, де немає болізні ні печалі, ні зітхання, але життя безконечне. Вічна йому пам'ять!\nСпочив у Господі о. Ігнатій Головайчук, ЧСВВ\nЗі святими упокой, Христе, душу слуги Твого ієромонаха Ігнатія, де немає болізні ні печалі, ні зітхання, але життя безконечне. Вічна йому пам'ять!\nСпочив у Господі о. Христофор Хомин, ЧСВВ\nЗі святими упокой, Христе, душу слуги Твого ієромонаха Христофора, де немає болізні ні печалі, ні зітхання, але життя безконечне. Вічна йому пам'ять!\nВасиліянська Провінція у США збагатилася новим священником\nУ неділю 8 травня 2022 р. під час Божественної Літургії о 12:00 у храмі св. Юра преосвященний Владика Павло Хомницький, ЧСВВ, уділив пресвітерські свячення диякону Андрію Корнелюку, ЧСВВ.\nЗвернення Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні, 10-11 травня 2022 р\nПід час Дев'яносто першої сесії Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні, яка відбулася 10-11 травня 2022 року в Трускавці, було схвалене Звернення цього Архиєрейського Синоду «Народ мучеників Руси-України своїм тілом знову зупиняє зло, щоб воно не поширилося на весь світ» (пост. 3).\nПостанови XCI сесії Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні\nДев'яносто перша сесія Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні відбулася 10-11 травня 2022 року в Трускавці і на ній були прийняті оці постанови.\nВідбулася дев’яносто перша сесія Архиєрейського Синоду УГКЦ в Україні\n10-11 травня в Пасторально-реабілітаційному центрі «Оранта» Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ в м. Трускавець під головуванням Отця і Глави УГКЦ Блаженнішого Святослава відбулася XCI сесія Архиєрейського Синоду Української Греко-Католицької Церкви в Україні.\nКардинал Паролін: Всі маємо обов’язок докладати ще більше зусиль задля миру\nДержавний Секретар Святого Престолу кардинал П’єтро Паролін взяв участь у презентації книги «Проти війни», до якої увійшли доповіді, виступи, промови та заклики Папи Франциска на теми миру та війни.\nВ інтерв’ю для радіо Архидієцезії Кельну «Domradio.de», опублікованому 28 квітня 2022 року, очільник Папської Ради сприяння єдності християн кардинал Курт Кох поділився своїми думками про діалог з православ’ям.


Тікайте від них: зірки розповіли, хто не вміє кохати | znaj.ua\nВи можете підходити один одному ідеально, але людина може розчарувати вас "непристосованістю" до кохання\n16 червня, 12:45\nНе всім людям дано любити так, як у кіно та книжках. Абсолютно всі люди показують свої почуття по-різному, проте є і ті, кому вони зовсім не потрібні. Астрологи нарахували всього п'ять таких знаків Зодіаку.\nБлизнюки можуть бути романтиками, можуть говорити "я тебе кохаю". Проявляється їх невміння любити неприємних вчинків, заснованих на егоїзмі. Вони часто брешуть, є Знаком Зодіаку, який найчастіше зраджує. Якщо вони знаходять ту саму людину, з якою хочуть пов'язати своє життя, то роблять все, щоб відносини на початку були бурхливими і яскравими, але цей порив Близнюків може швидко затихнути або повністю згаснути.\nКозероги — трудоголіки, у яких часто просто не вистачає часу на кохання. Якщо їм все-таки вдається знайти свою другу половинку, то прояви любові від них чекати не варто.\nВодолії обожнюють бути вільними і відчувати себе незалежними у відносинах. Їм потрібна легка любов без особливих зобов'язань. Ці люди завжди допоможуть другій половинці, завжди підтримають людину, але вони не будуть терпіти погане ставлення до себе. Вони вміють любити, але тільки на початку. Після того як цукерковий період закінчується, Водолії перетворюються на нудних людей.\nСкорпіони жорстокі, але тільки до тих пір, поки не зможуть зрозуміти вас повністю. Їм необхідно пізнати людину, перш ніж відкритися їй. Навіть у шлюбі вони можуть без особливої причини стати відстороненими на якийсь час. Зрозуміти їх можуть тільки вони самі, та й то не завжди.\nРаки не закохуються, вони знаходять людину, яка найкращим чином підходить для створення родини. Ці люди досить романтичні і цікаві, але тільки на початку відносин. Через деякий час, а, тим більше, після одруження, вони відсторонюються від вас, але рівно настільки, наскільки це дозволяє здоровий глузд.\nЯк повідомляв портал "Знай.uа" ваш організм здатний вам підказати, що ви перебуваєте у нездорових відносинах. Головне – вчасно почути ці сигнали і зрозуміти власні відчуття. Пам'ятайте, що всі почуття і думки відображаються на мові тіла і навіть те, що часом ми самі собі не можемо пояснити. Дослідники з'ясували, що у 16% пацієнтів, яких привозять на швидкій, не виявляється медичного пояснення симптомів.\nПари, яким разом бути веліли самі зірки\nГороскоп здоров'я на 16 червня: зірки розповіли, як впоратися з проблемами


Аграрний комітет проголосував за один із законопроектів по відшкодуванню ПДВ — КУРКУЛЬ\nАграрний комітет проголосував за один із законопроектів по відшкодуванню ПДВ\ntr.sfs.gov.uaЯкий законопроект по спецрежиму ПДВ обрано?\nКомітет з питань аграрної політики та земельних відносин розглянув 5 варіантів законопроектів щодо спеціального режиму ПДВ для аграріїв №3748, №3748-1, №3748-2, №3749, №3851, повідомляє Аgropolit.com.\nНародний депутат Микола Кучер пропонує у своєму законопроекті запровадити знижену ставку ПДВ у розмірі 7% з 2018 р. (після закінчення дії спеціального режиму для агросектору) для виключного переліку соціально важливих продуктів харчування та сировини для їх виробництва (крім реалізації в закладах громадського харчування).\nВ умовах глибокої девальвації, коли імпортні товари не можуть конкурувати з вітчизняними за ціною, ціна продукції визначається рівнем конкуренції, об'ємом платоспроможного попиту і сукупними податками на відповідну продукцію. Скасування спеціального режиму ПДВ, еквівалентно зростанню оподаткування виробництва відповідних продуктів, у свою чергу зниження ставки ПДВ, навпаки, призводить до скорочення податкового тягаря. Таким чином, одночасне скасування спеціального режиму ПДВ і зниження ставки призведе до того, що підприємства зможуть зберегти наявну рентабельність шляхом підвищення ціни без ПДВ, при збереженні колишньої ціни з ПДВ.\n«Мінімум 12 млрд грн — субсидії у галузь, які надходять автоматично, не корумповано. Є питання щодо того, добре це чи погано (хтось більше отримує відшкодування ПДВ, а хтось — менше), але загалом 12 млрд — це велика сума, яка прозоро отримується усіма суб’єктами… Ще одне питання — дискримінація за двома реєстрами: один «автомат», а другий — «кулемет». Так не може бути, з цим треба щось робити», — говорить про презентовані законопроекти один з їх авторів, народний депутат від БПП Леонід Козаченко.\nМожливі зауваження, що конкуренція вітчизняних виробників призведе до подальшого зниження цін є безпідставними, оскільки рівень конкуренції, що визначає рентабельність роботи підприємств, не змінюється. Іншими словами, кошти одержувані підприємствами в рамках спецрежиму ПДВ вже враховані в ціні, пояснив він.\nНародний депутат Олексій Мушак теж наполягає на єдиному податковому законопроекті від аграрного комітету.\nЗа словами першого заступника голови Комітету Верховної Ради України з питань аграрної політики та земельних відносин Сергія Лабазюка, сьогодні це не просто дискусія, а формат майбутнього АПК. Уже 20 лютого потрібно здавати декларації з ПДВ. Аграрії цього не зможуть зробити, бо не знають, як це правильно зробити. Це означає, що податківці напишуть їм штрафи і пені.\nПотрібно знайти консенсус, і наш запропонований законопроект інтегровано саме на нього. Вважаю, що аграріїв потрібно підтримувати до 2018 року. Ми не повинні втратити відшкодування експортного ПДВ. Щодо зменшення податків до 7% — ми до цього не готові поки що, зауважує народний депутат Іван Мірошниченко.\nАндрій Кіт вважає, що треба прийняти за базу закон №3851.\n«Ми розробили єдиний нормальний закон. Із комітету повинен вийти лише один закон по ПДВ, в іншому випадку — перспективи буде небагато», — говорить заступник голови аграрного комітету Олександр Бакуменко.\nЗа словами голови аграрного комітету Тараса Кутового, потрібно розробляти єдиний законопроект на базі поданого документу №3851 від 29.01. 2016 року (автор Олександр Бакуменко, Леонід Козаченко, Сергій Лабазюк, Петро Юрчишин, Микола Кучер та інші), і подавати його у сесійну залу на розгляд. Більшістю голосів комітет підтримав цю пропозицію.\n2019-04-26 15:10:542018-08-01 10:00:062018-08-01 09:00:412018-02-16 11:05:142018-02-05 14:00:332017-12-18 10:35:54\n2016-02-01 09:00:012016-01-30 09:00:412016-01-26 16:59:352016-01-20 09:03:17


Про забезпечення реалізації державної політики в інформаційній та видавничій сферах на території області, координацію діяльності комунальних ЗМІ, видавництв, ...\n«ТИ МОЯ НАЙКРАЩА, НАЙРІДНІША, НАЙОРИГІНАЛЬНІША!»\nСкажете, що ляльки – це щось далеке і забуте? А пам’ятаєте, як у дитинстві ви говорили з ними, няньчили, доглядали, пестили, гралися, уявляли своїми дітками? Ляльки – окремий сві ...\nМАЙСТРИНЯ ПЛЕТЕНИХ УЗОРІВ\nКожен із нас відвідує університетську бібліотеку. Проте ніхто не замислювався, наскільки багатогранні ті особистості, що дають змогу сповна напитися мудрості з джерела знань – книги. Вікторія ЄРМАКОВА не тільки бібліотекар, а й художниця краси, для якої бісероплетіння стало захопленням всього життя. Нам вдалося поспілкуватися із талановитою мисткинею.\nЩо ви найбільше цінуєте у своєму житті?\nБільшість із нас ніколи не замислювалися над таким питанням. Але трохи подумавши, з впевненістю можна сказати, що це батьки, рідні, друзі. Ми звернулися до студентів та викладачів нашого університету і отримали такі відповіді:\nВсе менше сонячних днів, частішає непривітна, холодна, похмура погода. За вікном уже грудень... Яким він буде, на кого чи на що очікувати. На ці запитання спробує відповісти спеціальний гороскоп на останній місяць 2010 року.\n« 1 2 ... 265 266 267 268 269 ... 290 291 »


Audi придумала як розважати пасажирів своїх авто у віртуальний спосіб – АвтоНовини\nНова технологія під назвою «holoride» (голорид) забезпечує віртуальний контент, який адаптується до руху автомобіля в режимі реального часу. З літа 2022 року Audi використовуватиме його у своїх автомобілях.\nОкремі моделі Audi, оснащені інформаційно-розважальною системою MIB 3 і найновішим програмним блоком, матимуть функцію holoride, починаючи з червня 2022 року.\nЩоб використовувати цю функцію, необхідна гарнітура віртуальної реальності з підтримкою holoride і бездротове підключення через Bluetooth з низьким енергоспоживанням.\nАвтомобілі Audi, які отримують технологію holoride, включають A4, А5, А6, А7, А8, Q5, Q7, Q8, а також Audi e-tron та e-tron GT quattro.\nПасажири на задніх сидіннях одягають віртуальні окуляри і можуть грати в ігри, дивитися фільми або інтерактивний контент – різноманітний віртуальний контент, що адаптує рухи автомобіля в реальному часі. Наприклад, уявний космічний корабель повторює рухи автомобіля під час поїздки: повертає ліворуч, прискорюється або сповільнюється, відповідно коли транспортний засіб робить поворот ліворуч, прискорюється або гальмує.\nAudi представляє технологію голориду на фестивалі South by Southwest (SXSW), що триває з 11 до 20 березня в Остіні, штат Техас. Відвідувачі мають нагоду перевірити як це працює сидячи на задніх сидіннях електромобілів Audi.\nАвтовиробник планує запустити holoride в Німеччині, Великій Британії та США. Далі будуть інші ринки, а саме Канада, Китай, Японія, європейські країни.


Казка поняття узагальнююче (Твори з літератури)\nHome ⇒ 🎨Твори з літератури ⇒ Казка поняття узагальнююче\nНаявність певних жанрових ознак дозволяє віднести той або інший прозаїчний добуток до казок. Життя казки – це безперервний творчий процес. У кожну епоху відбувається часткове або повне відновлення казкового сюжету. І на прикладі казки П. П. Єршова “Ковзанів-горбунок” ми простежимо прояв народних традицій у літературній казці. П. П. Єршов ще будучи гімназистом захоплювався фольклором. “Серед старих він уважно прислухався до оповідань про повір’я, звичаї, життя російського народу”.\nВ 1834 році казка Єршова стала на суд вимогливої\nпубліки й дотепер є зразком літературної обробки народної казки. У чому ж її особливість? На мій погляд відносно письменника до форми оповідання: тут відчувається закоханий у свою справу російський казкар, а не просто письменник, що інтерпретує казку.\nКрім того, “Коник-горбунок” складається з ряду казкових сюжетів, які з’являються в народних казках. Наприклад:\nБатько доручає трьом синам оберігати своє добро, а виконує це молодший син.\nЧудесний кінь допомагає позитивному героєві\nПеро чудесного птаха приносить горі й т. п.\nВсі ці мотиви зустрічаються в казках “Сивка-бурка”, “Свинка – золота щетинка”, “Жар-птиця й Василиса-царевна”.\nЄршов у казці дивно точно передає міфічне світовідчування народу. Уже з перших рядків ми бачимо не неосвічений російський народ, з обмеженим кругозором, а розум здатний мислити піднесено, велично. Єршов не просто говорить, що в такий^-те сім’ї живе таке-те мужик, а виносить оповідання за рамки щоденності на якийсь всесвітній простір:\nПроти неба – на землі,\nЖив старий в одному селі.\nСіло – це часточка вселеної, але автор показує й більше реальне життя селянського народу:\nТак возили в град-столицю:\nНедалече від села.\nУ казці по народному показані й святкові сторони селянської праці\nЧистити коней починає,\nГриви довгі плете,\nРазни пісеньки співає…\nА забравши їх в обидва чани\nНацідити ситі медвяної\nИ насипав дополна\nКазковий мир Єршова органічно злитий із селянською повсякденністю й навіть чарівні, казкові образи мають земну красу, земними рисами\nНаприклад, Жар-птиця – це вітер, хмара, блискавка плюс жар у селянській печі, рудий півень за околицею. З нею зв’язаний і образ блискавиці.\nЦар-дівиця живе в казковому золотому палаці, цей мотив теж узятий з народного фольклору, точніше періоду язичеських повір’їв про палац бога – Ярили.\nПід’їжджають; у воріт\nЗі стовпів кришталевий звід;\nВсі стовпи ті завиті\nХитро в змійок золоті,\nНа верхівках три зірки,\nНавколо терема сади,\nНа срібні там гілках\nПтаха райські живуть.\nЕршовский Иванушка – типові персонажі російського фольклору. Він дурить навколишніх, грає із себе дурня. Він не жадібний, йому не потрібні гроші, почесті й слава.\nСеред інших героїв Иванушка-дурачок, сама волелюбна людина. Він простодушний, але правдивий. У спілкуванні із царем він вільний і сміливий:\nДивовижна справа! Так і бути,\nСтану царі тобі служити.\nТільки чур із мною не битися\nИ давай мені висипатися,\nА то я був такий.\nЄршов зберігає традиційні повтори в казці, сполучає народні й літературні традиції того часу\nЄршов уловив і втілив у своїй “чарівній казці” саму суть народної культури, що пов’язана з ранніми язичеськими й з більше пізніми християнськими поданнями\nЄршов Петро Павлович – відомий письменник, уродженець Сибіру; утворення одержав у Петербурзькому університеті; був директором тобольской гімназії. Друкував вірша в “Бібліотеці для Читання” Сенковского й в “Сучаснику” Плетньова. Популярність доставила Єршову казка “Коник-Горбунок”, написана їм ще на студентській лаві й уперше надрукована уривком в 3 т. “Бібліотеки для Читання” 1834 р., з похвальним відкликанням Сенковского ; перші чотири вірші казки накидав Пушкіна, що читав її в рукописі. “Тепер цей рід творів можна мені й залишити”, – сказав тоді Пушкін. Великому поетові сподобалася легкість вірша, з яким – говорив він – Єршов “звертається як зі своїм кріпосним мужиком”.\nВслід потім вона вийшла окремою книжкою й при житті Єршова витримало 7 видань; починаючи з 4-го видання, в 1856 р., вона виходила з відновленням тих місць, які в перших виданнях замінені були крапками. “Коник-Горбунок” – добуток народне, майже слово в слово, за повідомленням самого автора, узяте з вуст оповідачів, від яких він його чув; Єршов тільки привів його в більше стрункий вид і місцями доповнив. Простий, звучний і сильний вірш, чисто народний гумор, достаток удалих і художніх картин доставили цій казці широке поширення; вона викликала кілька наслідувань.