Презентация на тему: "ПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ В УМОВАХ ОСОБИСТІСНО ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ.". Скачать бесплатно и без регистрации.\nПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ В УМОВАХ ОСОБИСТІСНО ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ. - презентация\nПрезентация на тему: " ПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ В УМОВАХ ОСОБИСТІСНО ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ." — Транскрипт:\n1 ПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ В УМОВАХ ОСОБИСТІСНО ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ\n2 ФОРМИ ПЕДАГОГІЧНОГО КОНТРОЛЮ Іспити Заліки Усне опитування Колоквіуми Письмова контрольна робота Курсові роботи Реферати Семінари Індивідуальне навчально- дослідницьке завдання (навчальний проект) Лабораторні заняття\n3 Контроль (від фр. соntrol) має декілька значень. У дидактиці його розуміють як нагляд, спостереження і перевірку успішності учнів. Педагогічний контроль це система перевірки результатів навчання, розвитку і виховання учнів.\n4 Функції педагогічного контролю Освітня Діагностично- коригуюча Контролююча Виховна Розвивальна Стимулююче- мотиваційна Управлінська Прогностично- методична\n5 ВИДИ ПЕДАГОГІЧНОГО КОНТРОЛЮ ПопереднійПоточнийРубіжнийЗаключнийПідсумковийТематичний\n6 Основні принципи перевірки навчальної роботи та оцінки знань учнів: індивідуального характеру перевірки й оцінки знань учнів ; індивідуального характеру перевірки й оцінки знань учнів ; систематичності та системної перевірки й оцінки знань; систематичності та системної перевірки й оцінки знань; тематичності; тематичності; єдності вимог педагогів до школярів єдності вимог педагогів до школярів диференційованої оцінки успішності навчання; диференційованої оцінки успішності навчання; об'єктивності; об'єктивності; гласності. гласності.\n7 Мета попередньої перевірки визначення ступеня готовності учнів до навчання залежно від етапу навчання і місця проведення контролю. Може здійснюватися, наприклад, на початку навчального року з метою встановлення рівня знань учнів; перед вивченням нового розділу для визначення питань, що потребують повторення, підготовчої роботи до сприйняття нової інформації. визначення ступеня готовності учнів до навчання залежно від етапу навчання і місця проведення контролю. Може здійснюватися, наприклад, на початку навчального року з метою встановлення рівня знань учнів; перед вивченням нового розділу для визначення питань, що потребують повторення, підготовчої роботи до сприйняття нової інформації. Попередня перевірка може проводитись у формах письмових контрольних робіт, фронтальних опитувань, усної перевірки окремих груп учнів, стандартизованого контролю знань. Попередня перевірка може проводитись у формах письмових контрольних робіт, фронтальних опитувань, усної перевірки окремих груп учнів, стандартизованого контролю знань.\n8 Завданням поточної перевірки успішності учнів є збереження оперативного (безпосередньо у процесі навчання) зовнішнього (педагогученьпедагог) і внутрішнього («педагог ученьучень») зворотного зв'язку. На базі отриманої інформації проводиться необхідне коригування навчальної діяльності, що особливо важливо для стимулювання його самостійної роботи. Завданням поточної перевірки успішності учнів є збереження оперативного (безпосередньо у процесі навчання) зовнішнього (педагогученьпедагог) і внутрішнього («педагог ученьучень») зворотного зв'язку. На базі отриманої інформації проводиться необхідне коригування навчальної діяльності, що особливо важливо для стимулювання його самостійної роботи.\n9 Форми поточної перевірки Усна співбесіда за матеріалами розглянутої теми на початку наступного уроку, з оцінкою відповідей учнів (10-15 хв.). Усна співбесіда за матеріалами розглянутої теми на початку наступного уроку, з оцінкою відповідей учнів (10-15 хв.). Усне опитування воно може бути індивідуальним і фронтальним. Усне опитування воно може бути індивідуальним і фронтальним. При індивідуальному - педагог формулює питання і називає того, хто відповідатиме. При індивідуальному - педагог формулює питання і називає того, хто відповідатиме. При фронтальному опитуванні використовуються: При фронтальному опитуванні використовуються: рецензування відповідей однокласників за певним планом ; рецензування відповідей однокласників за певним планом ; складання учнями плану відповідей однокласників, написання тез доповіді; складання учнями плану відповідей однокласників, написання тез доповіді; організація взаємоперевірки організація взаємоперевірки Письмове фронтальне опитування учнів на початку чи наприкінці уроку (10-15 хв.). Письмове фронтальне опитування учнів на початку чи наприкінці уроку (10-15 хв.). Фронтальний безмашинний стандартизований контроль знань учнів за темами (до 10 хв. на тему). Фронтальний безмашинний стандартизований контроль знань учнів за темами (до 10 хв. на тему). Перевірка за допомогою перфокарт. Перевірка за допомогою перфокарт. Письмова перевірка у вигляді понятійних диктантів. Письмова перевірка у вигляді понятійних диктантів. Домашні завдання. Домашні завдання. Практична перевірка знань на семінарських, лабораторних і практичних заняттях. Практична перевірка знань на семінарських, лабораторних і практичних заняттях. Тестова перевірка знань. Тестова перевірка знань.\n10 Тематична перевірка знань слухачів здійснюється в урочний час. Основне завдання тематичної перевірки дати можливість учням сприйняти і осмислити тему в цілому, в усіх її взаємозв'язках. Тематичний і поточний контроль взаємопов'язані, наприклад, оцінка знань на уроках враховується при тематичному оцінюванні. Тематична перевірка знань слухачів здійснюється в урочний час. Основне завдання тематичної перевірки дати можливість учням сприйняти і осмислити тему в цілому, в усіх її взаємозв'язках. Тематичний і поточний контроль взаємопов'язані, наприклад, оцінка знань на уроках враховується при тематичному оцінюванні.\n11 Семінарські заняття можуть розглядатися як зовнішня форма організації тематичної перевірки. Цьому сприяє передусім те, що семінарські заняття присвячуються найважливішим темам дисципліни, що вивчається. Семінарські, практичні та лабораторні заняття сприяють не тільки перевірці знань і способів діяльності, але й узагальненню знань, єдності теорії і практики, формуванню світогляду учнів. Семінарські заняття можуть розглядатися як зовнішня форма організації тематичної перевірки. Цьому сприяє передусім те, що семінарські заняття присвячуються найважливішим темам дисципліни, що вивчається. Семінарські, практичні та лабораторні заняття сприяють не тільки перевірці знань і способів діяльності, але й узагальненню знань, єдності теорії і практики, формуванню світогляду учнів.\n12 Заліки - це підсумкова форма перевірки результатів засвоєння матеріалу. Як правило, вони проводяться у вигляді бесіди педагога і учня. Заліки використовуються для оцінювання навчальних досягнень учнів, якщо дитина хворіла, бажає підвищити тематичну оцінку тощо це підсумкова форма перевірки результатів засвоєння матеріалу. Як правило, вони проводяться у вигляді бесіди педагога і учня. Заліки використовуються для оцінювання навчальних досягнень учнів, якщо дитина хворіла, бажає підвищити тематичну оцінку тощо\n13 У сучасних умовах набув поширення тестовий контроль знань Дидактичний тест - це підготовлений згідно з певними вимогами комплекс завдань, які пройшли попереднє випробування і дозволяють виявити в учасників тесту компетенції, результати якого піддаються певному оцінюванню за заздалегідь встановленими критеріями.\n14 Класифікація тестів За цілями. За цілями. За характером дій. За характером дій. За характером відповіді. За характером відповіді. За місцем у навчальному процесі. За місцем у навчальному процесі. За рівнем засвоєння. За рівнем засвоєння. За видом. За видом. За схемою відповіді. За схемою відповіді. За засобами. За засобами. За рівнем стандартизації контролю За рівнем стандартизації контролю 3а принципом підбору 3а принципом підбору За конструкцією За конструкцією За характером контролю За характером контролю\nСкачать бесплатно презентацию на тему "ПЕДАГОГІЧНИЙ КОНТРОЛЬ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ В УМОВАХ ОСОБИСТІСНО ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ." в формате .ppt (PowerPoint)\nСучасні технології в освіті Контроль та оцінка знань, умінь та навичок студентів.


Комп'ютерна грамотність в школі: навчання чи дресура? - 28 Февраля 2008 - Информатика\nГлавная » 2008 » Февраль » 28 » Комп'ютерна грамотність в школі: навчання чи дресура?\nХакери в білих халатах\nКласичний підхід до використання ЕОМ, у тому числі і в школах, ґрунтувався на тому, що між власне ЕОМ і призначеною для користувача задачею стоїть ще одна людина – програміст, котрий вміє командувати машиною і складає рішення задачі (програму). Навчання було націлене на виховання саме програмістів, робилось це не без блиску вибірково і в рідкісних школах. Програми ґрунтувалися на трьох слонах: теорія алгоритмів, елементна база і дискретна математика разом з алгеброю логіки. Природно, освоєння розумного об'єму цих наук вимагало від школяра неабияких математичних і логічних здібностей. Варто пригадати, що ЕОМ тоді були тільки в обчислювальних центрах і програмістів-професіоналів нараховувалось десятки, їх було навіть менше, ніж фізиків-ядерників.\nНе відмовилися від схеми „теорія алгоритмів – елементна база – дискретна математика” і при створенні перших загальношкільних програм по інформатиці. Об'єм знань в них був ще більше урізаний (що саме по собі приводило до порожнього переліку термінів), і до того ж в дисципліну „Інформатика” планувалося упровадити основи кібернетики та власне інформатики (за іронією долі в саме це і не було зроблено). Програмування за відсутності самих ЕОМ, а згодом – за відсутності єдиної методичної та інструментальної бази (ніякого стандарту на шкільні класи, наскільки нам відомо, немає й досі) породило стійку думку, що шкільна програма по інформатиці геть зовсім погана.\nАлгол я би вивчив тільки за те, що ним розмовляв Дейкстра\nПо суті справи, головною перевагою такої програми було те, що вона все-таки допомагала навчитися програмувати, хоча ця здатність, як показав час, і не затребувана масово. У спеціалізованих школах і класах розроблялися зручні для викладання програмування мови (деякі мали романтичні назви Шпага-2, Рапіра і т. п.), проводилися заняття по методах програмування і т.п. Учні набували три головні компоненти професії: розуміння, знання і навики. Якби не елітарність цього напряму, кращого і бажати не можна.\nВ той же час звичні школи перебивалися чим Білл послав: довгий час основною мовою викладання (окрім, все ще програмування) був, вже вибачите, Бейсік. Проблема з мовами, орієнтованими на викладання, дуже проста: офіційно все ПЗ відносилося до ПЗ ЗК, і не могло бути куплено державою, а отже, введено в програму.\nТаким чином школа виявилася абсолютно неготова до різкої зміни ситуації, яку в 80-і роки іменували „комп'ютер входить в кожен дім”. З'ясувалося, що область застосування ЕОМ росте так стрімко, що старий, доскональний підхід до комп’ютерної грамотності вимагає немислимого часу на навчання, і дає в результаті відмінного фахівця вузького профілю.\nВ той же час, ставало все більш очевидно, що (персональний) комп'ютер це такий же побутовий прилад, як телевізор або холодильник, тільки значно більш багатофункціональний. У шкільних програмах (не тих, що схвалені міністерством, а тих, що дійсно читалися в школах) запанував перелічувальний підхід до комп'ютера: подібно тому, як вчать забивати цвяхи, стали учити набору тексту в текстовому редакторі, малюванню картинок в графічному і т.п.\nCитуація ускладнювалося через два нюанси. По-перше, кожна школа використовувала таке ПЗ, яке вдавалося дістати, так що говорити про єдину – хай навіть неофіційну – програму не доводилося. По-друге, таким ПЗ виявлялося як правило ПЗ ЗК, орієнтоване на заучування а не розуміння, в якому все навчання зводиться до того, що б пам'ятати, яка кнопочка яку функцію виконує.\nГірше того: самі виробники цього ПЗ ЗК активно підтримують таке розуміння навчання, пропонують курси такого ж змісту і навіть називають це наукою! Додатково вони звичайно дивляться крізь пальці на безкоштовну передачу і копіювання цього ПЗ, які при інших обставинах вони без проблем називають крадіжкою. Виходить, що дорослим красти не можна, а дітям і вчителям можна? Але все це затулило гасло „перша доза – безкоштовно!”.\nЗаймаюся на праці синхрофазотроном\nНасправді такий інструментальний підхід до комп'ютерної письменності не позбавлений в основі своїй змісту: є деякий набір задач, котрий прийнято вирішувати за допомогою комп'ютера і деякий набір інструментів в цьому комп'ютері, що допомагає в рішенні. Природно розуміти під грамотністю здатність цим інструментом скористатися. Головне тут ось що: мета навчання не сам комп'ютер, а коло задач, що вирішується з його допомогою. Можна сказати, що відсилання електронних листів або набір і роздрук тексту – заняття для уроку праці, бо переслідує ті ж цілі: ініціювати побутові і початкові професійні навики.\nПроте при лобовому підході, обтяженому непридатним до вивчення ПЗ, геть відмітаються всі інші складники: знання і розуміння. Про розуміння було сказано вище: якщо замість вивчення задачі і інструменту нам пропонують заучити назви клавіш, навряд чи ми просунемося в розумінні самої задачі і принципів її рішення. Що ж до знань, то частина викладацького співтовариства взагалі вважає, що автоматизація вбиває знання: чи можна школяреві користуватися калькулятором, якщо він результаті не знатиме таблиці множення? чи можна користуватися перевіркою синтаксису, якщо тільки відключивши перевірку школяр одразу пише „карова пашла даїтца”? Нарешті, нерозуміння задачі і невміння самостійно побудувати її рішення приводить до безініціативності і створення помилкових логічних зв'язків. Так, люди починають лякатися при зміні зовнішнього вигляду кнопочок, розгублюються при перестановці місцями пунктів меню і вважають за краще взагалі зайвий раз не натискати на кнопку, а дочекатися підказки з боку комп'ютера.\nАвтор цих рядків п'ятнадцять (з першого курсу університету) років пропрацював викладачем інформатики у Вечірній Математичній Школі при факультеті Обчислювальної Математики і Кібернетики Московського Державного Університету ім. М. В. Ломоносова (далі, для простоти, ВМШ. ВМіК і МІЛІГРАМУ відповідно). Йому не доводилося, як те буває в звичайних школах, мати справу з дітьми, яким нецікаво вчитися. Рівень учнів ВМШ був самий різний, оскільки на інформатику часто ходили внаслідок того, що в школі її не було. З п'ятнадцяти років останні десять викладання велося на базі UNIX-подібних ОС (FreeBSD, Linux) з використанням різних мов програмування (в основному, Сі, але були також і Паскаль, і Пітон, і навіть AWK, що викликав, між іншим, найбільший інтерес).\nЗа роки викладання автор зміцнився в думці, що методично старий підхід до навчання комп'ютерної письменності вірний (все-таки шкільні програми складають професіонали), тільки матеріал частково непридатний (чомусь ці професіонали не мають уявлення про ВПЗ і про те, що його вільно можна рекомендувати у всі школи), а частково націлений на виховання вузького професіонала.\nМашина мислити не може, тільки їздити\nВсе повинне повернутися на круги своя. Новий час видав правильне формулювання: ЕОМ – це всього лише прилад, на зразок пилососа. Він не володіє інтелектом, душею, волею, він – навіть не покірний виконавець команд користувача, а самі ці команди, машинка для їх матеріалізації. Знаряддя у дусі марксової лопати як підсилювача долоні. Комп'ютер – підсилювач мозку.\nДля цього варто чітко показати, що саме робить комп'ютер: виконує команди. Для того, щоб задачу вирішити, людина складає команди в алгоритм. Ось і перший слон з трьох повернувся на своє місце. Отже, як не дивно це нині звучить, уміння програмувати (нехай самі найпростіші задачі) – це частина сучасної комп'ютерної грамотності.\nЯк самому зібрати апарат?\nДалі. Сама здатність ЕОМ виконувати команди – не є щось міфічне. Аналогії із звичним телевізором недосить, оскільки його функціональність – фіксована, а функціональність комп'ютера – динамічна (наприклад, поведінка персонажів комп’ютерних ігор). Слід розкрити рівень, на якому фіксується функціональність ЕОМ, пояснити як працює логіка простих ключів і як з неї збирається аналізатор і мислитель. Ось і два інші слони повертаються з небуття на відповідні їм місця.\nЗвичайно, тепер цього мало. Необхідно показати, що вся динаміка роботи комп'ютера – це такі ж точно програми, як і ті, що може написати школяр, тільки складніші і специфічніші. Виникає поняття операційного середовища, яке призначене для зручного користування комп'ютером.\nМашина при людині, а не людина при машині\nНарешті, потрібно постійно створювати ситуації, що провокують активну поведінку школяра за комп'ютером. Людина повинна командувати машиною, а не навпаки! Тут особливо хороші UNIX-подібні системи з інтерфейсом командного рядка. В перший же день занять, ще не уміючи програмувати, школярі взнають, як реєструватися в системі і виконати найпростіші команди, і надалі комп'ютер використовується не тільки як інструмент програмування, але і як посібник з теоретичних курсів (цьому неабияк допомагає документованість і відвертість операційних систем ВПЗ). Тим самим напрацьовуються навики саме взаємодії з комп'ютером, а не тільки програмування.\nДуже важливо при цьому навчити самостійно ставити собі задачу, шукати необхідну для вирішення інформацію і доводити рішення до кінця. Це уміння, знову ж таки, відноситься не тільки і не стільки до програмування, скільки до користування комп'ютером взагалі. Саме відсутність цього уміння у більшості користувачів одного відомого програмного продукту і породило вінець творіння – скріпку, що раз у раз довбає своєю верхньою частиною скло монітора.\nПринципово важливо виховати у школяра підхід до рішення задачі не від інструменту (як би цим мікроскопом цвях забити), а від задачі (чим би забити цвях), дати зрозуміти що у однієї і тієї ж задачі може бути безліч несхожих рішень, досягнутих за допомогою самих різних інструментів. У цьому теж вельми допомагає Linux, де всіляких інструментів спостерігається повна різноманітність.\nЦе – та сама черепаха, на якій і стоять три слони. Часто її називають Подолання Компютеробоязні, але істинне її ім'я – Знаряддя Праці.\nДодаток 1. Шлях Гармонії\nМета цієї програми – озвучити три згадані вище вимоги: побудувати виклад від алгоритму, дати уявлення про внутрішній пристрої і способі функціонування ЕОМ і прибити у зародку комп’ютеробоязнь разом з пасивністю за пультом. Програма розрахована на будь-який рівень початкової підготовки і кілька разів (з використовуванням як базової МП як Паскаля так і Сі) читалася для слухачів ВМШ при ВМіК МІЛІГРАМУ.\nАрхітектура і програмне забезпечення персонального комп'ютера (2 семестри)\nЦПУ — ОЗУ — шина — пристрою в/в\nЗавантаження (ПЗП) — диск — файл — файлова система — операційна система\nФайли — текстовий редактор — операції з файлами, файлові менеджери, архіви, типи файлів\nЗовнішні пристрої і поняття “драйвер” — лазерний диск і Flash, робота з ними — відеопідсистема і звук — робота з графікою і музикою\nПередача даних — мережа — Інтернет — поняття протоколу — WWW, пошта і ін.\nПрограмування на мові Python (2 семестри)\nМашинні коди — мова програмування — компілятор — інтерпретатор\nКомандний рядок Python — арифметика — ланцюжки — списки\nЗмінні і привласнення — функції — умови і цикли\nОформлення програми — документаційний рядок — коментарі\nМодулі і методи — математика — графмка — інші — допомога по Python\nВ/У — файли — операція %\nСтруктури даних (повніший опис) — сегменти — асоціативні масиви\nДодаток 2. Шлях Мудрості\nНижченаведена програма складена з частин програми Інформатика ВМШ при ВМіК МІЛІГРАМУ різних років, всі курси читалися школярам в тому або іншому вигляді (проте як єдине ціле — ще жодного разу). Як можна бачити, вона орієнтована на майбутнього програміста, проте не прив'язана ні до якого конкретно інструменту розробки і призначена, в першу чергу, для виховання дисципліни мислення. Ми прекрасно усвідомлюємо, що програма такого наповнення і глибини вимагає спеціального контингенту школярів: тих кому це цікаво, і хто має відповідні здібності. Варто зауважити при цьому, що у ВМШ йдуть також і з шкіл, де інформатика в загороді або її немає взагалі; цей курс (з пропуском найскладніших місць) виявився корисний і таким дітям, причому віддача іноді була навіть сильнішою, і були випадки, коли школяр взагалі не ходив на свою шкільну інформатику, а одержував довідку про прослуховування її у ВМШ.\nМодельна Машина (проект MM2) — є те найпростіша двохадресна ЕОМ класичної архітектури з украй простою системою команд (їх у неї 16), процедурами і константами в ПЗП і т.п. На сьогоднішній день існує емулятор MM2, пакет розробки програм (компілятор і компонувальник) і декомпілятор. Архітектура MM2 настільки проста, що дозволяє спочатку писати програми в машинних кодах, а потім вже переходити до мови асемблера, попутно вивчаючи процеси компіляції і компоновки.\nЗа відсутністю місця теми курсів представлені крупноблочні, в основному для того, щоб показати напрям викладання. Насправді багато тем повинен даватися вперемішку, щоб звести до мінімуму ефект чарівних слів (робіть це, а що це і навіщо, ми розповімо потім). Крім того, останній, четвертий, семестр зроблений факультативним, оскільки він звичайно приходиться на весну 11-го класу, коли у дітей і батьків є турботи важливіші за інформатику, яку на вступних іспитах не здають.\nАрхітектура і програмне забезпечення персонального комп'ютера (1-а частина)\nМатематичні основи ЕОМ\nСистеми числення і побітові операції\nКласична архітектура фон Неймана, одно-двух-і триадресні реалізації\nЕлементи алгебри логіки, моделювання арифметики\nАпаратна реалізація АЛ (різні варіанти)\nАдресація і порядок виконання, архітектура і карта пам'яті\nПерехід і умовний перехід\nКанонічна схема циклу (відновлення — умова — тіло — зміна)\nСамомодифікация, виклик підпрограм і функцій в/в\nМоделювання типів даних\nАрхітектура і програмне забезпечення персонального комп'ютера (2-а частина)\nПрограмування на мові Python (1-а частина)\nКомандний рядок Python — аріфментіка — рядка — списки\nОформлення програми — докумантационная рядок — коментарі\nМодулі і методи — математика — графмка — інше — допомога по Python\nПоняття складності алгоритму\nАлгоритми сортування і пошуку\nПереборная схема, метод хвилі, метод Уоршалла і т.п.\nПрограмування на мові Python (2-а частина)\nРекурсія і елементи функционального програмування\nОб'єкти як контейнери методів\nВиключення, генератори і ін.\nОснови Linux (1-а частина)\nТермінал і командний рядок — файлова система — основні команди\nПрава доступу і процеси\nОснови Linux (2-а частина)\nОбробка текстів, регулярні вирази\nПоняття про TCP/IP і сокетах\nПрограмування на мові Python (3-а частина)\nВикористовування регулярних виразів\nЕлементи об'єктного моделювання — класи — спадкоємство — перевантаження методів\nПрограмування мережевих взаємодій\nКатегория: Информатика | Просмотров: 869 | Добавил: informatika | Рейтинг: 0.0/0 | - Оценить - Отлично Хорошо Неплохо Плохо Ужасно


Вільнянська районна рада » Новини » ВОЛОДИМИР ПАНКОВ. ДО РІЧНИЦІ ЗАГИБЕЛІ\n22 вересня 2016 року в боях за незалежність України у ході антитерористичної операції загинув наш земляк Панков Володимир Юрійович. Мужній воїн віддав своє життя за рідну землю, за український народ у жорстокому протистоянні з ворогом.\nВолодимир Юрійович Панков народився 29 липня 1960 року у с. Ушакове Кустанайської області у Казахстані. З 1974 року мешкав з батьками у с. Любимівка Вільнянського району Запорізької області. Закінчив Любимівську середню школу, Мелітопольське училище культури. Строкову службу проходив у Читинській області.\nЗгодом жив і працював у Мелітополі, трудився на заводі автозапчастин та інших підприємствах. З дружиною ростив трьох дітей.\nЧорною бідою прийшла на українську землю війна, смертоносний вогонь охопив простори Донбасу. Влітку 2015 року Володимир Юрійович став на захист Батьківщини. Служив у складі 23 окремого мотопіхотного батальйону 56 механізованої бригади. Поблизу с. Гранітного Волноваського району Донецької області старший сержант В.Ю. Панков поліг смертю хоробрих.\nЗвістка про загибель сина завдала великого горя його стареньким батькам – Юрію Григоровичу та Марії Олексіївні.\nКУ «Вільнянський районний краєзнавчий музей»


Гоммаж для обличчя і тіла — що це таке і як ніжно і без тривалого відновного періоду очистити шкіру | Краса\nГоммаж для обличчя і тіла — що це таке і як ніжно і без тривалого відновного періоду очистити шкіру\nЧим відрізняється від скрабу і як ним користуватися\nРезультати і ефективність\nДогляд після маски\nПоєднання з іншими косметологічними процедурами\nДогляд за обличчям та тілом справа непроста і незважаючи на величезну кількість лікувальних засобів, які пропонує сучасна косметологія, вони підходять далеко не всім.\nАле є м’яке і ніжне засіб для пілінгу, воно підійде для будь-якого типу шкіри і додасть їй ніжний і здоровий вигляд.\nЦе засіб називається гоммаж. Що це таке і як використовується гоммаж для підтримки краси і молодості шкіри обличчя, ми розповімо далі.\n1 Чим відрізняється від скрабу і як ним користуватися\n2.1 Жирна шкіра\n3 Для тіла\n4 Антицелюлітний пілінг\n6 Результати і ефективність\n7 Догляд після маски\n8 Поєднання з іншими косметологічними процедурами\n9 Регулярність проведення\n10 Відгуки пацієнтів\nГоммаж — це новий спосіб по догляду за обличчям і тілом, самий м’який вид, що поєднує в собі властивості механічного (дермабразія) і хімічного пілінгу .\nГоммаж являє собою особливий крем, який наносять на суху, але розігріту шкіру. За цей час активні речовини сприяють розчинення забруднень та її відмерлих клітин і тканин. Після цього плівка, утворена таким кремом скочується з оброблюваного ділянки разом із забрудненнями.\nЗалишається змити її теплою водою і нанести захисний засіб. Крім діючих активних елементів в нього входять і заспокійливі речовини . Таке очищення підійде навіть для самої ніжної і проблемної шкіри. По своїй дії гоммаж нагадує скраб, але більш ніжний і підходить для чутливої шкіри.\nОсобливої підготовки не потрібно. Єдине, це за пару днів потрібно виключити відвідування пляжу і утриматися від походу в солярій. Такі процедури рекомендовані молодим дівчатам з порушенням в роботі сальних залоз і висипом вугрів .\nПроцедура для очищення обличчя триває приблизно 10-20 хвилин залежно від речовини, тяжкості, глибини забруднень і площі оброблюваної ділянки. Перед початком процедури, рекомендується розігріти шкіру , прийнявши гарячий душ. Це прекрасно підготує її, розкривши всі пори для проникнення активних речовин.\nДля проведення процедури очищення береться 1/2 ложки речовини, розігрівається в руках і наноситься тонким шаром. Далі залишають в такому стані до підсихання. Потім скачують отриману плівку руками.\nЯкщо у вас спостерігається купероз (читайте про лазерному видаленні судин) або інші шкірні запалення, то тоді цю плівку не скачують, а змивають.\nПісля закінчення потрібно очистити поверхню від залишків засобу. Після процедури гоммажа для обличчя і тіла наносять живильний крем, це закріпить ефект. Головне при цьому — уникати попадання суміші в очі. Щоб запобігти цьому, рекомендується накладати на них ватяні диски.\nТаке очищення як правило проводять в салоні краси або будинку, суміш можна купити або приготувати самостійно — це не складе особливих труднощів.\nДля цього треба взяти 1 столову ложку рисового борошна і стільки ж ячмінної, змішати з 1 столовою ложкою сухих вершків і розбавити молоком. Після цього наносимо отриману суміш і тримаємо протягом 20-25 хвилин, після чого змиваємо теплою водою.\nБереться 2 столові ложки манної крупи, 1 столова ложка апельсинової пудри і 1 столова ложка вівсяної муки. Апельсинову пудру легко отримати і засушених шкірок апельсина, перемелених в кавомолці . У цю суміш додають жирний кефір і розмішують. Після чого приготовану суміш накладають на обличчя приблизно хвилин на 20, а потім змивають.\nЯкщо на приготування сумішей немає часу, то подібні препарати можна придбати в аптеці або косметичному магазині. Готові гоммажі виробляють на основі глини, горіхової шкаралупи або іншого натурального дрібнодисперсного кошти.\nДалі ви можете подивитися відео про приготування пілінгу-гоммажа в домашніх умовах:\nЯкщо очищення обличчя можна проводити вдома, а так найчастіше і роблять, то очищення для всього тіла, як правило, проводяться в косметичних салонах . Це пов’язано з тим, що м’яка дія гоммажа, завдяки своїй ніжності, на відміну від пілінгів, потребує додаткових масажних процедур для посилення ефекту. Більш того, в суміші для тіла часто додають додаткові абразивні частинки, щоб посилити вплив.\nА чи правильно це може зробити тільки фахівець косметолог, який підбере індивідуальні компоненти суміші, щоб не травмувати і не викликати роздратування, але в теж час досягти належного ефекту.\nАле можна обійтися і без відвідування дорогих косметичних салонів. Склад для тіла можна приготувати і нанести самостійно в домашніх умовах.\nЦя універсальна суміш, яка підійде до будь-якого типу шкіри :\nДля її приготування беруть 5 столових ложок вівсяних пластівців, подрібнюють в кофемолці і додають 2 яйця, продовжуючи заважати до утворення піни. До отриманої суміші треба додати півсклянки вершків, при дуже жирній шкірі їх можна замінити на кефір. Все ретельно перемішати. Отриману масу наносять на тіло і ретельно розтирають по поверхні проблемних ділянок, потім просто змивають під теплим душем.\nПропонуємо прочитати, як проходить молочний пілінг обличчя і в чому ефективність впливу молочної кислоти на шкіру.\nЗастосування персикового масла: корисні властивості, догляд за шкірою обличчя, масаж для шкіри тіла\nА які види ферментів використовуються для ензимного пілінгу, можна дізнатися тут.\nЦе ідеальний щадний спосіб боротьби з першими ознаками целюліту, але іноді він дає хороший ефект навіть у запущених випадках. Застосовується як додатковий і дуже ефективний засіб при масажі .\nТаку процедуру проводять на основі спеціального складу з додаванням ефірної олії лимона або апельсина.\nПомітний результат видно вже після другого або третього застосування. Проводиться виключно в косметичному салоні кваліфікованим косметологом. Тривалість сеансу, а також їх кількість призначає лікар.\nЯкщо вам протипоказано скрабування або ви погано переносите подібні процедури, то тоді вам оптимально підійде м’який і ніжний гоммаж.\nвугри і висипання;\nперші ознаки целюліту (також допоможе гідромасаж);\nнаявність свіжих відкритих ран і слідів пошкоджень;\nвеликі гнійні запалення;\nнаявність інфекційних шкірних захворювань;\nякщо у вас є свіжі сліди від недавніх операцій на оброблюваній ділянці.\nЯкщо були виявлені протипоказання, процедуру потрібно скасувати або відкласти.\nСерйозних проблем з шкірою гоммаж вирішити не зможе, на відміну від пілінгів і різних видів скрабування. Але все ж дозволяє ефективно і швидко поліпшити колір обличчя і загальний стан шкіри . Після застосування гарної м’якої очищення вас чекає гладка і бархатиста поверхня, пори скоротяться і обличчя буде виглядати молодше. Також таке очищення підсилює дію інших засобів по догляду.\nСеред додаткових позитивних ефектів зазначено :\nпозбавлення від чорних точок;\nзгладжування дрібних зморшок і нерівностей (дивіться також RF-ліфтинг особи);\nполіпшення циркуляції крові (поліпшення можливе і при криомассаже особи);\nПодивіться фото результатів після гоммажа шкіри обличчя:\nХоч процедура досить м’яка, але все одно потрібен спеціальний догляд за шкірними покривами після її проведення. Догляд за обробленою шкірою мало чим відрізняється від інших подібних процедур.\nНа обличчя або інші оброблені ділянки наноситься сонцезахисний крем, для запобігання опіків від сонячних променів.\nПотрібно уникати обвітрювання, а також не можна відвідувати басейн і сауну протягом 1-2 днів. Також 2-3 дні рекомендується не користуватися декоративною косметикою, поки поверхня повністю не відновиться.\nПісля проведення м’якого очищення, незважаючи на всю її делікатність і ніжність, поверхня все одно залишається трохи роздратовано. Тому не рекомендується проводити інші косметичні процедури протягом 2-4 днів після його застосування. Процедури, які будуть проводитися після гоммажа, принесуть більше ефекту.\nДарсонвалізація — що це таке і як імпульсний струм може позитивно впливати на організм\nЧерез кілька днів після проведеної чистки можливе застосування безін’єкційної мезотерапії, фотоомолодження, RF-ліфтингу обличчя і тіла, дарсонвалізації, електрофорезу (що це — тут) і міостимуляції обличчя і тіла.\nА гоммаж, зроблений перед биоревитализацией, поліпшить зовнішній вигляд шкіри.\nЩе одним з переваг цього методу є те, що не потрібно тривалої перерви між процедурами. Його можна застосовувати досить часто . При нормальній шкірі таку процедуру можна проводити 3 рази в тиждень.\nЯкщо вона суха або нормальна, то достатньо 2-х разів. Для молодого віку можна застосовувати до 4-х разів на тиждень. Для літнього віку потрібно скоротити до 2-х разів.\nУВЧ-терапія: що це таке, плюси і мінуси процедури, показання та ефективність — докладно і доступно в окремій статті.\nЯк досягається лімфодренажний ефект пресотерапії і скільки сеансів потрібно пройти, читайте тут.\nРаїса, 32 роки, менеджер з кадрів :\n«З-за проблемної шкіри, мені більшість засобів по догляду за нею мало підходять. Почула це метод, особливо про його негативний вплив і спробувала. В результаті особа ніжне і оновлене, я задоволена».\nСвітлана, 37 років, домогосподарка :\n«Процедури пілінгу переношу погано, а так хочеться бути привабливою.\nДізнавшись про це засіб, вирішила спробувати і мені дуже сподобалося.\nНіяких складнощів у її проведенні і побічних ефектів.\nГоловне немає особливих труднощів після її застосування в догляді за шкірою. Немає кірочок і набряклості».\nОлена, 29 років, дизайнер :\n«Хотіла освіжити обличчя, раніше застосовувала скраби, але хотілося чогось більш щадного і м’якого. Але результат виявився для мене не ефективний. Мені треба більш потужні кошти. Це мені не підходить».\nОлександра, 44 роки, технолог :\n«Працюю на шкідливому виробництві, особа від цього дуже страждає. Важка і сильна чистка протипоказана, а це як раз для мене. Користуюся регулярно, дуже допомагає, я задоволена. Таке очищення мені ідеально підходить, всім рекомендую».\nДіана, 21 рік, студентка :\n«Косметичні чистки в салоні для мене дороги, а ця цілком доступна і як виявилося вельми ефективна. Її можна проводити 2-3 рази в тиждень, але мені вистачає і одного. Я задоволена кольором обличчя, воно стало ніжним і приємним. Головне, що можна все зробити у себе вдома самостійно».\nГоммаж — порівняно новий засіб в косметології, але вже заслужив популярність завдяки своїй безпеці і практично відсутності протипоказань. Його м’який вплив і можливість частого застосування — ось основні плюси цього кошти.\nНа закінчення подивіться, як зробити гоммаж шкіри обличчя в салоні:


Полтавщина приєдналася до Всесвітнього дня прибирання — Зоря Полтавщини\nПід гаслом «Побачив? Прибери» наші краяни разом із мільйонами активістів зі 180 країн світу вийшли на Всесвітній день прибирання «World Cleanup Day».\nУ Полтавській області прибирання об’єднало найактивніших волонтерів і мешканців двох міст – Полтави та Горішніх Плавнів і двох селищ – Градизька і Козельщини. В обласному центрі прибирання відбулося на трьох локаціях – у Прирічковому парку, Гришкиному лісі та в мікрорайоні Огнівка. Очищували зони відпочинку, набережну, території навчальних закладів. У Полтаві зранку сміття збирали любителі бігу – влаштували плогінг у Прирічковому парку. Всього під час Всесвітнього дня прибирання на Полтавщині вдалося прибрати близько 16 тисяч кубічних метрів сміття.\nВсесвітній день прибирання відбувся із дотриманням карантинних норм та правил техніки безпеки. Обов’язковою вимогою до учасників була наявність захисних масок, рукавичок та врахування соціальної дистанції.\nОрганізатор акції – Всеукраїнський молодіжний рух «Let’s do it Ukraine» спільно з міжнародним рухом «Let’s Do It World» за підтримки Міністерства молоді та спорту України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства інфраструктури України, Міністерства закордонних справ України, Міністерства культури та інформаційної політики України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного комітету телебачення та радіомовлення, Міжнародного молодіжного руху School Recycling World та ряду інших громадських організацій.\nПрес-центр Всесвітнього дня прибирання в Полтавській області.\nРодини, у яких виховуються діти з інвалідністю підгрупи А, отримають одноразову матеріальну допомогу\nРекорд хорольських науковців\nНа ланах області 28.07.2020\nЖнива на Полтавщині добігають кінця. У цьому році, незважаючи на …\nНовини Кременчука 10.04.2019\nАвтопарк Кременчука поповниться новими автобусами, завдяки яким мешканці зможуть швидше …


Прикарпатці укладають договори на технічне обслуговування внутрішніх мереж з "Івано-Франківськгазом" — briz-info\nПн. 20 Вересня 2021 p.\nНе завжди рідна сестра є добросовісною, тим більше коли питання стосується нерухомого майна\nМорально важко пережити коли родинні стосунки втрачають свою соціальну цінність, особливо тоді, коли сестра в...\n11 Червня 2021 p.\nВитоки газу на внутрішніх мережах є причиною половини викликів екстреної служби «104». Така велика кількість випадків зумовлена відсутністю вчасного технічного обслуговування. Відповідно до чинного законодавства, відповідальність за внутрішні мережі та газове обладнання у приватних будинках і квартирах несуть їхні власники.\n«Івано-Франківськгаз» пропонує споживачам фіксовану вартість технічного обслуговування внутрішніх мереж. Вартість робіт разом з ПДВ складає 300 грн на рік. Кожна родина може самостійно подбати про безпеку своїх рідних. Необхідно лише укласти договір з компанією та оплатити послугу на місці у POS-terminal, або за рахунком у будь-якому банку впродовж 5 днів. Цього року технічне обслуговування внутрішніх мереж замовили 2256 споживачів «Івано-Франківськгазу».\n«Підписавши договір з нашою компанією, клієнт отримує: приладовий контроль на щільність з’єднань газопроводів, огляд наявності та перевірку герметичності футлярів у місцях прокладання через зовнішні і внутрішні конструкції будинку, перевірку працездатності і змащування запірних пристроїв, встановлених на газопроводах та усунення витоків на муфтових з’єднаннях. Після перевірки споживач може дізнатися, чи мережі в справному, а отже безпечному стані», - говорить директор з капітального будівництва АТ «Івано-Франківськгаз» Олександр Мандрик.\nВ АТ "Івано-Франківськгаз" закликають споживачів подбати про безпеку та провести технічне обслуговування внутрішніх газових мереж у своєму помешканні. Укласти договір з газорозподільною компанією на цю послугу можна у 104.ua Клієнтських просторах чи зателефонувавши за тел. 067 65 65 104.\nУкладення договору про здійснення ТО відбувається на добровільних засадах. До вартості договору не включене обслуговування газових приладів та ремонт внутрішніх мереж та приладів обліку.\nФото з відкритих джерел ілюстративне\nCOVID-19 продовжує забирати життя прикарпатців\nІвано-Франківський "Електроавтотранс" власними силами облаштував тролейбусну мережу на повороті вулиць Незалежності та Бандери\nЗа минулу добу майже 2,5 тисячі прикарпатців щепилися проти COVID-19\nПрикарпатців попереджають про різке погіршення погодних умов – штормове попередження\nПротягом недільної доби ще 25 прикарпатців захворіли на COVID-19\nЗа минулу добу ще понад 2,6 прикарпатців отримали щеплення проти COVID-19


100 днів Прем’єра @ ЭКОНОМИКА.\nЯк і на що Олексій Гончарук витрачає електоральну любов «Слуги народу»?\nУряду Олексія Гончарука 7 грудня «виповнилося» рівно 100 днів з початку роботи. Свого часу відомий грузинський реформатор та автор грузинського «економічного чуда» Каха Бендукідзе казав, що у влади, яка прийшла справді зламати систему та здійснити рішучі перетворення, є лише ці 100 днів. Він порівнював цей час з умовним «кредитом довіри» від суспільства, який уряд може і має витрачати на непопулярні, але потрібні рішення. Кожен новий день — це «мінус» один відсоток. У підсумку можна отримати нульовий рейтинг, але шанс увійти в історію, а у випадку «юного» політика, яким є чинний Прем’єр-міністр України Олексій Гончарук, шанс на результатах цих перших ста днів побудувати політичні кар’єру в майбутньому.\nТим паче що почав Гончарук вражаюче. Через «коротку лаву» запасних він отримав практично повну свобода в кадровому питанні формування КМУ. Й перше засідання нового українського уряду новообраний Прем’єр-міністр Олексій Гончарук провів о 23.00 в день його призначення. А до того встиг закликати Верховну Раду ухвалити 37 важливих проєкти законів, які нова влада вже внесла на розгляд парламенту.\nЗа три місяці роботи Гончарук та його міністри дали 483 обіцянки (не рахуючи обіцянок з програми діяльності уряду), виконали — 35, провалили — 15.\nГоловною проваленою обіцянкою можна вважати слова Прем’єра Гончарука про те, що Україна увійде в опалювальний сезон без проблем. «Хочу запевнити суспільство, що ми поставили собі за мету, щоб жодна людина не залишилася без тепла. Люди не повинні відповідати за безгосподарність і недолугість окремих чиновників», — запевняв глава уряду. Але станом на кінець листопада в деяких містах України — Новояворівську, Новому Роздолі, Світловодську, Куп’янську — опалення досі немає.\nАле в той самий час за 100 днів роботи Кабмін Гончарука виконав 11 зобов’язань. Гончарук виконав обіцянку до кінця року визначити підприємства, які підлягають приватизації. Кабінет Міністрів вже передав до Фонду державного майна 415 підприємств на продаж. Міністр енергетики Олексій Оржель виконав обіцянку з січня 2020 року ввести «страхову» ціну на газ для населення. Кабінет Міністрів ухвалив відповідне рішення: з січня кожен споживач України до 1 травня 2020-го автоматично стає учасником програми. Відпускна ціна від «Нафтогазу» для них становитиме 6,96 грн за кубометр. Міністр розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства Тимофій Милованов, як і обіцяв, представив дорожню мапу моніторингу обігу земель. Міністр представив проєкт «Відкрита земля», головна мета якого — забезпечити прозорість і відстеження земельних відносин.\nАле в експертних колах все частіше з’являються припущення, що уряд Гончарука стане першою «жертвою» падіння рейтингу партії «Слуга народу».\nДнями глава Офіса Президента Андрій Богдан висловив невдоволення тим, що деякі міністри не дуже результативні і більше намагаються «сподобатися «Фейсбуку». Він встановив для уряду дедлайн до кінця року. А якщо не буде результату — пообіцяв «приймати відповідні рішення».\nІ кажуть, що що вищим буде градус протестних настроїв (а це не в останню чергу залежатиме від старань і можливостей опозиції), то знаковішими можуть бути відставки. Серед перших у групі ризику очільник МВС Арсен Аваков, призначення якого обурило не лише активну громадськість, а й представників «Зе!команди» (посаду з випробувальним терміном до кінця року Аваков отримав під особисту відповідальність Президента). У списку «передовиків» на виліт експерти озвучують прізвища вже згадуваного Тимофія Милованова, міністра енергетики та захисту довкілля Олексія Оржеля (на його шанси залишитися в уряді може вплинути перебіг опалювального сезону і результати «газотранзитних» переговорів), очільника МЗС Вадима Пристайка. Зрештою, Кабмін і від повної відставки не застрахований. Річний імунітет, який уряд отримав після затвердження парламентом програми дій уряду, не перешкода. Прем’єр може й самовідставитися!\nКабинет министров Украины, Органы власти, Алексей Гончарук


Нечестивий (2021) дивитися онлайн українською в HD | UAfilm.TV\nUAfilm.TV » Фільми » Нечестивий\nДія картини розгортається в невеликому поселенні Банфілд в Массачусетсі, де 150 років тому жорстоко розправилися з відьмою. Туди приїжджає репортер Джеррі Фенн за черговою історією про окультизм. Незабаром він з подивом дізнається, що глухоніма дівчина Еліс знаходить можливість чути і говорити, стверджуючи, що в цьому їй допомогла Діва Марія, лик якої вона побачила на місці розправи. Згодом в містечку починають відбуватися інші чудеса, які привертають увагу представників Ватикану, а з дерева хочуть зробити святиню. Але чим глибше Фенн поглиблюється в історію поселення, тим сильніше починає турбуватися про справжню природу подій, що відбуваються.\nДжефрі Дін Морґан, Кеті Аселтон, Кері Елвіс, Вільям Седлер, Cricket Brown, Крістіна Адамс, Діого Моргадо, Marina Mazepa, Gisela Chipe, Білл Торпе\nДивитися фільм Нечестивий українською


Микола Гоголь (1809—1852). Комедія «Ревізор», повість «Шинель» - Зарубіжна література. Повторне видання. 9 клас. Ковбасенко\nТож «Гоголь, як і Сервантес, заклав до своїх суто національних картин до такої міри широке, до такої міри глибоке знання людини, що його місцеві образи примушують битися серця скрізь, де тільки живуть люди» (Е. Воґюе). А силою таланту письменника захоплювалися Дікенс, Меріме, Гайне і багато інших.\nНародився Микола Гоголь у Полтавській губернії, у селі Великі Сорочинці Миргородського повіту, в родині поміщика. Його батько був пристрасним шанувальником мистецтва, любив театр, писав вірші й дотепні комедії. Дитячі роки Гоголя минули у маєтку батьків Василівці (інша назва - Яновщина).\nНезабаром відбулося знайомство з О. Пушкіним. У цей же період побачили світ «Вечори на хуторі біля Диканьки» (1831-1832). Вони викликали майже загальне захоплення. Літературний критик В. Бєлінський високо оцінив збірку Гоголя: «Назвіть у європейській чи російській літературі щось хоча б приблизно схоже на ці перші спроби юнака. Навпаки, чи не є це абсолютно новий, небувалий світ мистецтва?». Але більшість тогочасних митців і критиків, зокрема О. Пушкін, недооцінили всієї глибини таланту Гоголя. Їх відволік неперевершений гоголівський гумор. Тож Пушкін порівняв збірку Гоголя щодо сили сміху із творами Мольєра й пустив Петербургом чутку, що навіть збайдужілі до будь-якого рукопису працівники друкарні не могли стримати сміху.\nМикола Васильович Гоголь-Яновський (таке повне прізвище письменника) належав до славетного козацького роду Лизогубів. З дитинства Нікоша, як звали його рідні, ріс в атмосфері поваги до української культури. Його бабуся, Тетяна Семенівна Лизогуб, не уявляла життя без народної, особливо козацької, пісні, а знала вона їх безліч. Батько, Василь Опанасович, як і всі сусіди (а вони, як здавна ведеться поміж українців, були один одному як не кумами, то сватами, тому частенько навідувалися до гостинної Василівки), старанно записував від проїжджих чумаків, незрячих кобзарів та лірників, молодиць на току і косарів на полі все, чим багате було живе фольклорне джерело українського народу. Його батько не лише писав т. зв. малоросійські комедії, а й був приятелем Івана Котляревського, листувався з Григорієм Квіткою-Основ’яненком. Що таке українське Різдво, Великдень чи Зелена Неділя, Нікоша знав не з розповідей. Панич частенько приєднувався до веселої парубоцької ватаги в ніч перед Різдвом, щоб разом з вертепом ходити від хутора до хутора, від обійстя до обійстя.\nПантелеймон Куліш зауважив, що Гоголь народився в сім’ї, відділеній від козацької доби лише одним-двома поколіннями. Проте не лише спогади та пісні бабусі Татьяни єднали хлопчика з українською минувшиною. Його рідна Полтавщина була втіленням української історії й українського духу.\nГоголь займається педагогічною і науковою роботою і одночасно пише повісті, що ввійшли до двох наступних його збірок - «Миргород» (перша редакція повісті «Тарас Бульба») і «Арабески» (обидві - 1835). 19 квітня 1836 р. на сцені Александринського театру відбулася прем’єра комедії «Ревізор», яку відзначив сам Микола І. А в 1842 р. вийшов третій том зібрання творів Гоголя, що містив цикл «Петербурзькі повісті».\n«Вечори на хуторі біля Диканьки» не лише засвідчили напрочуд швидке формування гоголівського таланту, а й вивели його на авансцену російського і - об’єктивно - європейського романтизму... Гоголь поставив перед собою завдання відкрити цільний і повноправний народний світ... України як цілого материка на карті всесвіту, з Диканькою як своєрідним його центром...\nНезвичною була й композиція п’єси, де немає традиційної експозиції. Буквально з першої репліки городничого починається зав’язка сюжету. Та й фінальна «німа сцена» дуже подивувала театральних критиків, бо такого прийому в російській драматургії до Гоголя не застосовував ніхто. Класична «плутанина» з головним героєм також набула в комедії зовсім іншого сенсу. Адже Хлестаков і гадки не мав видавати себе за ревізора. Він і сам певний час не міг збагнути, що ж відбувається насправді, міркуючи, що це провінціали підлещуються до незнайомого столичного чепуруна (а може, воно велике цабе?). Очі йому відкрив слуга Осип, який своїм тверезим «хлопським розумом» прорахував ситуацію, тож і благав пана тікати, доки не пізно. Новим було й те, що сюжет у комедії «рамковий»: вона як починається, так і закінчується новиною про приїзд ревізора.\nГоголь створив збірний образ російського чиновництва. Сила його сатири полягала не лише в надзвичайній спостережливості, а й в умінні завдати якомусь суспільному явищу нищівного удару - буквально одним влучним словом чи афористичним висловом. Такою, наприклад, є репліка городничого, адресована квартальному, коли купець Черняєв дав (не продав!) два аршини сукна на мундир, а квартальний відібрав увесь сувій. Тож городничий докоряє підлеглому: «Гляди! Не за чином береш!» (дія 1, ява 4). Сучасні читачі не до кінця зрозуміють вибухову силу вислову, який тоді мав ефект ядерної бомби. Адже офіційна пропаганда миколаївської Росії твердила, що чиновники є «батьками Батьківщини» («отцами Отечества»), які піклуються про народ. І чим вищим є їхній чин, тим більшою є їхня турбота. Аж тут Гоголь прив’язав їхній чин до... розміру хабара: чим вищий чин, тим більше можна вкрасти.\nПісля прем’єри у Петербурзі п’єсу «Ревізор» поставили у Московському Малому театрі (1836). Роль городничого Сквозник-Дмухановського грав видатний актор Михайло Семенович Щепкін (1788-1863). Це була одна з найкращих ролей актора-українця, який ніколи не відмовлявся від свого коріння. Акторська кар’єра Щепкіна почалася в Харкові. Але щасливим став для нього Полтавський театр, яким на той час керував І. П. Котляревський. Він допоміг викупити з кріпацтва талановитого актора. Саме завдяки Щепкіну п’єси Котляревського «Наталка-Полтавка» та «Москаль-чарівник» увійшли в репертуари тогочасних театрів. Товаришував великий актор із М. Гоголем та Т. Шевченком. Великий Кобзар величав Щепкіна «щирою козацькою душею» і присвятив йому свої поезії «Заворожи мене, волхве» та «Чигрине, Чигрине». Коли Шевченко повертався Волгою із заслання, актор, якому було майже 70 років, не лише поїхав до Нижнього Новгорода, щоб зустрітися, а й спеціально грав Чупруна у виставі «Москаль-чарівник». Вдячний Шевченко присвятив Щепкіну свою нову поему «Неофіти» і намалював його портрет.\nХоча державні службовці всіх рангів у комедії сприймаються як єдиний організм (всі вони користолюбні, впевнені в безкарності й правильності своїх дій), але кожен персонаж веде свою партію. Головним, звичайно ж, є городничий. Антон Антонович Сквозник-Дмухановський (прізвища персонажів є прозивними) «служить» уже тридцять років. Як людина кмітлива, він не упускає вигоди, що сама «пливе до рук». Але в місті повний безлад: вулиці брудні, арештантів і хворих годують погано, поліцейські вічно п’яні і розпускають руки. Городничий тягає за бороди купців і, щоб отримати більше хабарів, святкує іменини двічі на рік. Гроші, відпущені на будівництво церкви, зникли. Суддя Ляпкін-Тяпкін є затятим мисливцем, тож бере хабарі хортенятами, щиро вважаючи, що це «зовсім інша справа», ніж грошима. Поштмейстер щиро дивується, чому це не можна читати чужі листи. Адже для нього все життя є цікавими сюжетами з листів. Особливо цікаві кореспонденції він навіть залишає у себе і перечитує. У лікарні попечителя богоугодних закладів Земляники також безлад. Пацієнтам не міняють білизну, а лікар-німець не розуміє російської. Привертає увагу комічна пара міських пліткарів і балаболок - Бобчинський і Добчинський. Для посилення комічного ефекту Гоголь робить їх зовні схожими, дає однакові імена, та ще й прізвища відрізняються лише однією літерою...\n«Ревізор» мав нечуваний успіх: хтось був у захваті, хтось скаженів, але байдужих не було... Розпочинаючи роботу над комедією, Гоголь пообіцяв Пушкіну: «Клянуся, буде смішніше за біса!». І своєї обіцянки він дотримав, бо Микола І, подивившись постановку, зауважив: «Всім дісталося. А мені найбільше».\nГородничий, πопечитель богоугодних закладів, доглядач шкіл, суддя, дільничний пристав, лікар, двоє квартальних.\nГородничий. Я начебто передчував: сьогодні мені цілу ніч снилися якісь два незвичайні щури. Справді, таких я ніколи й не бачив: чорні, неприродно великі! Прийшли, понюхали - і пішли геть. Ось я вам прочитаю листа, що його одержав я від Андрія Івановича Чмихова, якого ви, Артемію Филиповичу, знаєте. Ось що він пише: «Любий друже, куме і благодійнику» (бурмоче півголосом, пробігаючи швидко очима)... «і повідомити тебе» А! Ось: «спішу, між іншим, повідомити тебе, що приїхав чиновник з дорученням оглянути всю губернію й особливо наш повіт (значущо підносить палець угору). Я дізнався про це від щонайпевніших людей, хоч він удає з себе приватну особу. А знаючи, що в тебе, як у всякого, водяться грішки, бо ти людина розумна й не любиш пропускати того, що пливе до рук...» (спинившись), ну, тут свої... «то раджу тобі бути обережним: бо він може приїхати кожної години, якщо тільки вже не приїхав і не живе де-небудь інкогніто... Вчорашнього дня я...». Ну, тут уже пішли діла сімейні... То от яка річ!\nОсип (лежить на пановому ліжку). Чорт забери, їсти так хочеться і в животі тріскотнява така, начебто цілий полк затрубив у труби. От, не доїдемо, та й годі, додому. Що ти скажеш робити? Другий місяць пішов, як уже з Пітера. Протринькав дорогою грошики, голубчик, тепер сидить і хвоста підгорнув, і не гарячиться. А стало б, і дуже б стало на прогони; ні, бачиш, треба в кожному місті показати себе! (Перекривляє його.) «Гей, Осипе, біжи, оглянь кімнату кращу, та обід замов найкращий: я не можу їсти поганого обіду, мені потрібен кращий обід». Якби ж ото було, справді, що-небудь путнє, а то ж єлистратишко простий! З проїжджими знайомиться, а потім у карточки - от тобі й догрався! Ех, набридло таке життя! Бігме, на селі краще: воно хоч нема публічності, та й турботності менше, візьмеш собі бабу та й лежи увесь вік на полу та їж пироги. Ну, хто ж заперечує, звісно, якщо піде на правду, то життя в Пітері краще за все. Тільки б гроші були, а життя делікатне й політичне: театри, собаки тобі танцюють і все, що хоч. Розмовляє все на тонкій делікатності, що хіба тільки дворянству поступиться. Одне погано: іншим разом добре наїсися, а іншим - мало не луснеш з голоду, як тепер, приміром. А все він винен. Що з ним зробиш? Батенько пришле грошики, що б то їх притримати - та куди... як почне гуляти: їздить візником, кожний день ти діставай до театру квиток, а там через тиждень, диви - й посилає на товчок продавати новий фрак. Іншим разом усе до останньої сорочки спустить, так що на ньому тільки й залишиться що сюртучина та шинелина.. Їй-богу, правда! І сукно таке важне, аглицьке! карбованців півтораста йому один фрак стане, а на базарі спустить карбованців за двадцять; а про штани й говорити нема чого - за ніщо йдуть. А чому? - а тому, що за діло не береться: замість того, щоб на посаду, а він іде гуляти по прешпекту, в карти грає. Ех, якби знав це старий пан! Він не подивився б на те, що ти чиновник, а, піднявши сорочинку, таких би гарячих всипав тобі, що днів би з чотири ти почухувався. Коли служити, то служи. Ось тепер трактирник сказав, що не дам вам їсти, поки не заплатите за попереднє; ну, а коли не заплатимо? (Зітхаючи.) Ах, Боже ти мій, хоч би який-небудь капусняк! Здається, так би тепер увесь світ з’їв.\nХлестаков (сам). Це погано, одначе, якщо він зовсім нічого не дасть їсти. Так хочеться, як ще ніколи не хотілось. Хіба з одягу що-небудь спустити? Штани, або що, продати? Ні, краще вже поголодувати, та приїхати додому в петербурзькому костюмі. А гарно б, чорт забери, приїхати додому в кареті, підкотити отаким чортом до якого-небудь сусіда-поміщика під ґанок, з ліхтарями, а Осипа ззаду одягти в ліврею. Як би, я уявляю, всі переполохались! «Хто такий, що таке?» А лакей входить (виструнчуючись і вдаючи лакея): «Іван Олександрович Хлестаков із Петербурга, скажете прийняти?». Вони, бовдури, і не знають, що таке значить «скажете прийняти». До донечки якої-небудь гарненької підійдеш: «Панно, як я...» (Потирає руки і підчовгує ніжкою.) Тьху! (плює) аж нудить, так їсти хочеться.\nГородничий (тремтячи). Через недосвідченість, їй-богу, через недосвідченість. Недостатність статків... Самі з вашої ласки поміркуйте: казенної платні не вистачає навіть на чай та цукор. Якщо ж і були які хабарі, то тільки дрібниця: до столу чого-небудь та на пару одягу. Що ж до унтерофіцерської вдови, яка живе з купецтва, яку я нібито висік, то це наклеп, їй-богу, наклеп. Це вигадали лиходії мої; це такий народ, що на життя моє ладні замах учинити.\nХлестаков. Та що? Мені нема ніякого діла до них... (У роздумі.) Я не знаю, однак, навіщо ви говорите про лиходіїв або про якусь унтерофіцерську вдову... Унтерофіцерська жінка зовсім інше, а мене ви не смієте висікти, до цього вам далеко... От іще! Дивись ти який!.. Я сплачу, сплачу гроші, але в мене тепер нема... Я тому й сиджу тут, що в мене нема ні копійки.\n1 Лабардан — свіжосолена тріска.\nГородничий. Вже який, насмілюсь доповісти вам, запаморочливий обов’язок градоначальника! І скільки лежить усяких справ щодо самої чистоти, лагодження, направи... одне слово, найрозумніша людина натрапила б на труднощі, але, дякувати Богу, все йде добре. Інший городничий, звичайно, дбав би про свої вигоди; але, чи вірите, що навіть, як лягаєш спати, все думаєш: «Господи Боже ти мій, як би так улаштувати, щоб начальство побачило мою відданість і було вдоволене?!». Чи нагородить воно, чи ні, звичайно, його воля, принаймні я буду спокійний у серці. Коли в місті у всьому порядок, вулиці заметено, арештантів добре тримають, п’яниць мало... то чого ж мені більше? Їй-богу, і пошани ніякої не хочу. Воно, звичайно, привабливо, але проти доброчинності все прах і суєта.\nХлестаков. Так, село, зрештою, теж має свої пагорбки, струмки... Ну, звісно, хто ж порівняє з Петербургом! Ех, Петербург! Яке життя, справді! Ви, може, думаєте, що я тільки переписую; ні, начальник відділу зо мною на дружній нозі. Отак ударить по плечу: «Приходь, братіку, обідати!». Я тільки на дві хвилини заходжу до департаменту, для того тільки, щоб сказати: «Це ось так, це ось так! А там уже чиновник для письма, отакий щур, пером тільки тр, тр... заходився писати. Хотіли були навіть мене колезьким асесором зробити, та, думаю, навіщо. І сторож летить ще на сходах за мною із щіткою: «Дозвольте, Іване Олександровичу, я вам, каже, чоботи почищу». (До городничого.) Чого ви, панове, стоїте? Без чинів, прошу сідати. (Городничий і всі сідають.) Я не люблю церемонії. Навпаки, я навіть стараюсь завжди прослизнути непомітно. Але ніяк не можна сховатись, ніяк не можна! Тільки вийду куди-небудь, вже й кажуть: «Он, кажуть, Іван Олександрович іде!». А одного разу мене вважали навіть за головнокомандувача: солдати вискочили з гауптвахти і зробили рушницею. Потім уже офіцер, який мені дуже знайомий, каже мені: «Ну, братіку, ми тебе зовсім вважали за головнокомандувача».\nХлестаков. Та мене вже скрізь знають... З гарненькими актрисами знайомий. Я ж бо теж різні водевільчики... Літераторів часто бачу. З Пушкіним на дружній нозі. Бувало часто кажу йому: «Ну, що, брат Пушкін?» - «Та так, брат, відповідає бувало, - так якось усе...». Великий оригінал.\nХлестаков. Просто не говоріть. На столі, наприклад, кавун - на сімсот карбованців кавун. Суп у каструльці просто на пароплаві приїхав з Парижа; відкриють накривку - пара, якій подібної не можна відшукати в природі. Я всякий день на балах. Там у нас і віст уже свій склався: міністр закордонних справ, французький посланик, англійський, німецький посланик і я. І вже так утомишся, граючи, що просто ні на що не схоже. Як вибіжиш сходами до себе на четвертий поверх - скажеш тільки кухарці: «На, Маврушко, шинель...». Що ж я брешу - я й забув, що живу в бельетажі. У мене самі сходи коштують... А цікаво заглянути до мене в прихожу, коли я ще не прокинувся: графи та князі товчуться і дзижчать там, як джмелі, тільки й чутно: ж... ж... ж... Іншим разом і міністр... (Городничий та інші боязко встають зі своїх стільців.) Мені навіть на пакетах пишуть: «Ваше превосходительство». Одного разу я навіть керував департаментом. І дивно: директор поїхав - куди поїхав, невідомо. Ну, натурально, почались балачки: як, що, кому заступити посаду? Багато з генералів знаходилось охочих та брались, але підійдуть бувало, - ні, мудра річ. Здається, і легко на вигляд, а роздивишся - просто чорт забери! Потім бачать, нема чого робити, - до мене. І в ту ж хвилину по вулицях кур’єри, кур’єри, кур’єри... можете уявити собі, тридцять п’ять тисяч самих кур’єрів! Яке становище? Я питаю: «Іване Олександровичу, ідіть департаментом керувати!». Я, скажу вам, трохи зніяковів, вийшов у халаті; хотів одмовитись, але думаю: дійде до царя, ну, та й послужний список теж... «Будь ласка, панове, я приймаю посаду, я приймаю, кажу, хай так, кажу, я приймаю, тільки вже в мене: ні, ні, ні!.. В мене вже гав не лови і я вже...» І справді: бувало, як проходжу через департамент, - просто землетрус, все дрижить і труситься, як лист. (Городничий та інші трусяться від страху. Хлестаков гарячиться більше.) О! Я жартувати не люблю! Я їм усім завдав страху. Мене сама державна рада боїться. Та що, справді? Я такий! Я не подивлюсь ні на кого... Я кажу всім: «Я сам себе знаю, сам». Я скрізь, скрізь. У палац кожен день їжджу. Мене завтра ж поставлять відразу на фельдмарш... (Підковзується і мало не гепається на підлогу, але його шанобливо підтримують чиновники.)\nОдин з купців. Та все від городничого тутешнього. Такого городничого ніколи ще, пане, не було. Такі кривди чинить, що описати не можна. Постоєм зовсім замучив, хоч у зашморг лізь. Не по вчинках чинить. Схопить за бороду, каже: «Ах ти, татарин!». Їй-богу! Якби, тобто, чим-небудь не пошанували його, а то ми вже порядку завжди додержуємо: що слід на сукні подружниці його й дочці - ми проти цього не стоїмо. Ні, бач ти, йому всього цього мало - їй-богу. Прийде до крамниці і, що не запопаде, все бере. Сукна побачить штуку, каже: «Е, любий, це добре суконце, віднеси-но його до мене». Ну і несеш, а в штуці ото буде трохи що аршин не п’ятдесят.\nXлестаков. О, ні, я хабарів ніяких...\nДалі на городничого приходять скаржитися слюсарша й унтерофіцерша.\nПоштмейстер. Ні се ні те; чорт знає, що таке!\nГородничий посередині у вигляді стовпа з розставленими руками та закинутою назад головою. Праворуч його дружина й дочка, із спрямованим до нього рухом усього тіла; за ними поштмейстер, що перетворився на знак запитання, звернений до глядачів; за ним Лука Лукич, що розгубився найбезневиннішим способом; за ним, коло самого краю сцени, три дами, гості, що притулились одна до одної з найсатиричнішим виразом облич, який стосується безпосередньо родини городничого. Ліворуч від городничого: Земляника, що нахилив голову трохи набік, наче до чогось прислухаючись; за ним суддя з розчепіреними руками, що присів майже до землі й зробив рух губами, немовби хотів посвистати або вимовити: «Ось тобі, бабуню, і Юрія!». За ним Коробкін, який обернувся до глядачів з примруженим оком і ущипливим натяком на городничого; за ним, коло самого краю, Бобчинський і Добчинський із спрямованим один до одного рухом рук, роззявленими ротами і виряченими один на одного очима. Інші гості залишаються просто стовпами. Майже півтори хвилини скам’яніла група зберігає таке положення. Завіса спускається.\n1. Що називають комедією? Доведіть, що п’єса «Ревізор» є саме комедією.\n3. Поділіть персонажів п’єси на тих, хто викликає і не викликає вашого співчуття. Хто з них найбільш відразливий? Чому?\n6. Існує два основні види комедії: комедія характерів та комедія ситуацій. Яку використав Гоголь у творі «Ревізор»?\n8. Знайдіть і прокоментуйте художні деталі, які характеризують життя російського провінційного містечка (наприклад, лікар Христіан Іванович, який жодного слова не розуміє російською, тощо).\n12. Складіть справжній звіт від імені ревізора-інкогніто про діяльність чиновників (і «ревізора»-Хлестакова).\n13. Проєкт: підготуйте інсценізацію окремих сцен комедії «Ревізор».\nСюжет твору простий, і він нагадує щойно згаданий анекдот. В одному з петербурзьких департаментів (повість входить до циклу «Петербурзьких повістей») працює «маленька людина» - бідний титулярний радник (чиновник дуже низького рангу) Акакій Акакійович Башмачкін. Письменник дає промовистий (на межі з гротесковим) портрет героя: «Низенький на зріст, трохи рябуватий, трохи рудуватий, трохи навіть на вигляд підсліпуватий, з невеличкою лисиною на лобі, із зморшками по обидва боки щік, із кольором обличчя, як то кажуть, гемороїдальним... Що ж робити! Винен петербурзький клімат...».\nЗдається, М. Гоголь навмисно дібрав для цього «портрета» лише негативну лексику. Що він цим підкреслював? Своє презирство до Башмачкіна? Ні, і це зразу ж помітила тогочасна російська літературна критика: письменник привертає увагу, громадськості до проблем «маленької людини».\nАле на чиї ж гроші зведена на болоті ця гранітно-золота розкіш російської столиці? Міцкевич відповів і на це запитання: «Щоб ці палати возвелись, / Падлючі слуги і царі-тирани / Пролляли сліз і крові океани; / Щоб камені звезти для цих будов, / Скільки придумано таємних змов, / Скільки невинних вигнано, чи вбито, / Скільки зграбовано несамовито / Країв - щоб закупити все, що є - / В Парижах, в Лондонах - ну що там ціни! - / За кров Литви, за сльози України, / За злото Польщі - все добро сіє / Збудовано, возведено чертоги, / Вином шампанським вимито підлоги».\nБашмачкін зовсім обносився - його шинель протерлася до дірок. І тоді виникає драматична ситуація: треба зробити неможливе - пошити нову шинель. А для бідного царського чиновника це все одно, що дістати рукою місяць. І відтоді оповідь скеровується на опис щонайменших деталей процесу пошиття шинелі (недаремно це слово винесено в заголовок твору і є ключовим). Варто зауважити, що в описі всіх дріб’язків: гусячих пер і ґудзиків, ниток і сукна, хусток і чепчиків і т. д. - Гоголь не має рівних. Він робить це з непідробною «серйозною» іронією.\nНарешті чудо здійснилося - шинель пошито! Гоголь описує радість чиновника до такої міри детально, неначе хоче, щоб усі повірили, що пошиття шинелі може бути справою життя людини.\nЗасуджуючи черствість та бездушність і колег Башмачкіна, які над ним знущалися, і «поважної особи», яка насправді виявилася аморальним нікчемним боягузом, автор використовує засоби реалізму. Це внутрішня логіка розвитку образів, точний опис умов життя персонажів тощо. Але після смерті Акакія Акакійовича, коли треба карати мерзотників, а реальне життя, зображене в повісті, підстав для надії на краще не дає, автор переходить до засобів романтизму, попереджаючи про це: «Сумна історія наша несподівано набуває фантастичного закінчення!». Акакій Акакійович стає привидом - після смерті він піднявся на недоступну для нього раніше висоту - і зриває шинель зі значної особи! І тут сміх Гоголя залунав гротесково: «У поліції було видано наказ спіймати мерця хоч би що, живого чи мертвого».\nУ департаменті... служив один чиновник, чиновник не можу сказати, щоб дуже визначний, низенький на зріст, трохи рябуватий, трохи рудуватий, трохи навіть на вигляд підсліпуватий, з невеличкою лисиною на лобі, із зморшками по обидва боки щік, із кольором обличчя, як то кажуть, гемороїдальним... Що ж робити! Винен петербурзький клімат. Коли ж говорити про чин (бо в нас найперше треба оголосити чин), то він був тим, кого називають довічний титулярний радник, з якого, відома річ, наглузувалися та накепкувалися вволю різні письменники, що мають похвальний звичай налягати на тих, хто не може кусатися. На прізвище чиновник був Башмачкін. Уже з самого імені видно, що воно колись пішло від башмака; та коли, в який час і яким способом пішло воно від башмака, нічого про це не відомо. І батько, і дід, і навіть шурин, і чисто всі Башмачкіни ходили в чоботях, підбиваючи тільки разів зо три на рік нові підметки. Ім’я йому було Акакій Акакійович. Можливо, читачеві воно здається трохи дивним та вишуканим, але можна запевнити, що його жодним чином не шукали, а що самі собою уклалися такі обставини, що ніяк не можна було дати іншого імені, і це сталося саме ось як: народився Акакій Акакійович проти ночі, якщо тільки не зраджує пам’ять, під 23 березня. Покійниця матінка, чиновниця і дуже добра жінка, налагодилась, як годиться, охрестити дитину. Породіллі дали на вибір одне з трьох, яке вона хоче вибрати: Мокія, Сосія, чи назвати дитину в ім’я мученика Хоздазата. «Ну, я вже бачу, - сказала стара, - що, видно, така його доля. Коли вже так, нехай краще зватиметься, як батько його. Батько був Акакій, то нехай і син буде Акакій». Таким ото чином і пішло Акакій Акакійович. Дитину охрестили; причому вона заплакала й так скривилася, немов передчувала, що буде титулярним радником. Отже, ось яким чином сталося все це. Ми навели все це для того, щоб читач міг сам бачити, що все, що трапилося, було цілком неминуче, і іншим ім’ям назвати було аж ніяк неможливо. Коли і в який час він вступив до департаменту і хто призначив його, цього ніхто не міг пригадати. В департаменті не виказували до нього ніякої пошани. Сторожі не тільки не вставали з місць, коли він проходив, але навіть і не дивились на нього, немов через приймальню пролетіла звичайна муха. Начальники поводилися з ним якось холодно-деспотично. Який-небудь помічник столоначальника просто тикав йому під ніс папери, не сказавши навіть: «Перепишіть», чи там: «Ось цікава, нічогенька справа», чи що-небудь таке приємне, як заведено в добропристойних службах. І він брав, глянувши тільки на папір, не дивлячись, хто йому поклав і чи мав на те право. Він брав і одразу ж прилаштовувався писати його. Молоді чиновники підсміювалися й глузували з нього, скільки ставало канцелярської дотепності, розказували тут же при ньому всякі вигадані про нього історії, про його хазяйку, сімдесятилітню бабу, говорили, що вона б’є його, допитувались, коли буде їхнє весілля, сипали на голову йому папірці, називаючи це снігом. Та жодним словом не обзивався на це Акакій Акакійович, начебто нікого і не було перед ним; це не мало навіть впливу на роботу його: серед усіх цих докук не робив він жодної помилки в письмі. Тільки коли занадто вже нестерпний був жарт, коли штовхали його під руку, заважаючи робити своє діло, він промовляв: «Облиште мене, навіщо ви мене кривдите?». І щось дивне було в словах і в голосі, яким їх проказувано. В ньому чулося щось таке, схильне до жалю, що один молодий чоловік, недавно призначений, який за прикладом інших дозволив було собі посміятися з нього, раптом зупинився, немовби вражений, і відтоді ніби все змінилося перед ним і набрало іншого вигляду. Якась неприродна сила відштовхнула його від товаришів, з якими він познайомився, вважаючи їх за пристойних світських людей. І довго потім серед найвеселіших хвилин уявлявся йому низенький чиновник з лисинкою на лобі, з своїми вражаючими словами: «Облиште мене, навіщо ви мене кривдите?» - і в цих вражаючих словах бриніли інші слова: «Я брат твій». І закривався рукою бідолашний молодий чоловік, і багато разів здригався він потім на віку своїм, бачачи, як багато в людині нелюдськості, як багато приховано лютої грубості у витонченій, освіченій світськості, і, Боже! - навіть у тій людині, яку світ визнає за благородну й чесну...\nНавряд чи де можна було знайти людину, що так жила б у своїй посаді. Мало сказати: він служив ревно, - ні, він служив з любов’ю. Так, у цьому переписуванні йому ввижався якийсь свій розмаїтий і приємний світ. Насолода відбивалась на обличчі його; деякі літери у нього були фаворити, до яких коли він добирався, то був сам не свій: і підсміювався, і підморгував, і допомагав губами, так що в обличчі його, здавалося, можна було прочитати кожну літеру, яку виводило перо його. Коли б відповідно до його старанності давали йому нагороди, він би, на диво собі, може, навіть потрапив би у статські радники; але вислужив він, як висловлювалися дотепники, його товариші, пряжку в петлицю та нажив геморой у сідницю. А втім, не можна сказати, щоб не було до нього ніякої уваги. Один директор, будучи доброю людиною і бажаючи нагородити його за довголітню службу, наказав дати йому що-небудь значніше, ніж звичайне переписування; саме з закінченої вже справи звелено було йому скласти якогось листа до другої урядової установи; робота полягала тільки в тому, щоб перемінити заголовний титул та замінити подекуди дієслова першої особи на третю. Це завдало йому стільки роботи, що він геть упрів, тер лоба і, нарешті, сказав: « Ні, краще дайте я перепишу що-небудь». Відтоді й залишено його назавжди переписувати. Поза цим переписуванням, здавалося, для нього нічого не існувало. Він не думав зовсім про свій одяг: віцмундир у нього був не зелений, а якогось рудувато-борошняного кольору. Комірник на ньому був вузенький, низенький, так що шия його, хоч була й не довга, поверх цього комірника здавалася надзвичайно довгою, немов у тих гіпсових кошенят, які мотають головами, що їх носять на головах цілими десятками російські іноземці. І завжди що-небудь та прилипало до його віцмундира: чи сінця віхтик, чи яка-небудь ниточка, до того ж він мав особливу вправність, ходячи вулицею, нагодитися під вікно саме тоді, коли з нього викидали всяку погань, і тому раз у раз ніс на своєму кашкеті лушпиння з кавунів і динь та інший непотріб. Ні разу за життя не звернув він уваги на те, що діється й відбувається кожного дня на вулиці, на що, як відомо, завжди подивиться його ж таки брат, молодий чиновник, який так далеко заходить проникливістю жвавого свого погляду, що запримітить навіть, у кого на тому боці тротуару відпоролась внизу панталонів штрипка, - що викликає завжди лукаву посмішку на обличчі його.\nОтут і побачив Акакій Акакійович, що без нової шинелі не можна обійтись, і зовсім занепав духом. Та як же, справді, за що, за які гроші її справити? Звісно, можна було б трохи покластися на майбутню нагороду до свят, та ці гроші давно вже призначені й розподілені наперед. Треба було справити нові панталони, заплатити шевцеві давній борг за зроблені нові пришви до старих халяв та слід було замовити швачці три сорочки і зо дві штуки тієї білизни, що її непристойно називати в друкованім слові: одно слово, всі гроші зовсім мали розійтися, і якби навіть директор був такий милостивий, що, замість сорока карбованців нагороди, приділив би сорок п’ять чи п’ятдесят, то все ж залишиться така дрібниця, що в шинельному капіталі буде краплиною в морі. Хоча, звісно, він знав, що в Петровича була примха загнути раптом чорт знає яку непомірну ціну, так що вже, бувало, сама жінка не могла здержатись, щоб не скрикнути: «Що ти, з глузду з’їхав, дурню отакий! Іншим разом ні за що візьме роботу, а оце надало йому загнути таку ціну, що й сам її не варт». Хоча, звісно, він знав, що Петрович і за вісімдесят карбованців візьметься пошити; та все ж звідки узяти ці вісімдесят карбованців? Половину ще можна б знайти: половина знайшлася б; може, навіть трохи й більше; та де взяти другу половину?.. Але спершу читачеві треба знати, де взялася перша половина. Акакій Акакійович має звичку з кожного витрачуваного карбованця відкладати по шажку в невеличку скриньку, замкнену на ключ, з прорізаною зверху дірочкою, щоб кидати туди гроші. Наприкінці кожного півріччя він ревізував заощаджену мідну суму й обмінював її на дрібне срібло. Так робив він з давніх-давен, і таким способом за кілька років зібралося грошей більше, ніж сорок карбованців. Отже, половина була в руках; та де ж узяти другу половину? Де взяти ще сорок карбованців? Акакій Акакійович думав-думав і вирішив, що треба буде зменшити заведені витрати хоча б принаймні протягом одного року: вивести з ужитку чай вечорами, не світити вечорами свічки, а як треба буде що робити, іти в кімнату хазяйки й працювати при її свічці; ходячи вулицею, ступати якомога легше і обережніше по камінню й плитах, мало не навшпиньках, щоб таким чином не стерти скорочасно підметок; якомога рідше віддавати пралі білизну, а щоб не заношувалась, то кожного разу, приходячи додому, скидати її й залишатися в самому тільки демікотоновому халаті, дуже давньому і милуваному навіть самим часом. Треба сказати правду, що спочатку йому було трохи важко звикати до таких обмежень, та потім якось воно звиклося і пішло на лад; він зовсім привчився навіть голодувати вечорами; та зате він живився духовно, носячи в думках своїх вічну ідею майбутньої шинелі. З того часу неначе саме існування його стало якимось повнішим, ніби він одружився, неначе якась інша людина присутня була з ним, неначе він був не сам, а якась приємна подруга життя згодилася з ним проминати разом життєву путь, - і подруга ця була не хто інша, як та ж шинель на товстій ваті, на міцній підкладці, що її й не зносити. Він став якийсь жвавіший, навіть твердіший характером, як людина, що вже визначила й поставила собі мету. З обличчя і з вчинків його зникли самі по собі сумнів, вагання, словом - усі нерішучі й непевні риси. Вогонь часом з’являвся в очах його, в голові навіть виникали найсміливіші й найзухваліші думки: а чи не покласти, справді, куницю на комір? Роздумування про це мало не призвело його до неуважності. Одного разу, переписуючи папір, він навіть мало не зробив помилки, так що майже вголос крикнув: «Ух!» - і перехрестився. Протягом кожного місяця він хоч один раз навідувався до Петровича, щоб поговорити про шинель: де краще купити сукна, і якого на колір, і в яку ціну, і хоч трохи заклопотаний, та завжди задоволений повертався додому, розмислюючи, що прийде ж, нарешті, час, коли все це купиться і шинель буде пошита. Діло пішло навіть швидше, ніж він сподівався. Наперекір усім сподіванням, директор призначив Акакію Акакійовичу не сорок і не сорок п’ять, а цілих шістдесят карбованців: чи передчував він, що Акакію Акакійовичу потрібна шинель, чи само собою воно так склалось, та тільки в нього через це виявилося зайвих двадцять карбованців. Це прискорило хід діла. Ще яких-небудь два-три місяці невеликого голодування - і в Акакія Акакійовича набралося справді близько вісімдесяти карбованців. Серце його, загалом дуже спокійне, почало битися. Першого ж дня він вирушив разом з Петровичем по крамницях. Купили сукна дуже гарного - і не диво, бо про це думали ще за пів року раніше, і не було того місяця, щоб не заходили до крамниць примірятися до цін; зате сам Петрович сказав, що кращого сукна й не буває. На підкладку вибрали коленкору, але такого добротного та міцного, що він, як говорив Петрович, був ще кращий за шовк і навіть на вигляд показніший і глянцовитіший. Куниці не купили, бо вона була справді дорога, а замість неї вибрали кішку, найкращу, яка тільки знайшлася в крамниці, кішку, яка здаля могла завжди видатись за куницю. Петрович порався з шинеллю тільки два тижні, бо чимало було стебнування, а то вона була б готова раніш. За роботу Петрович узяв дванадцять карбованців - менше ніяк не можна було: геть-чисто все було шито на шовку, подвійним дрібним швом, і по кожному шву Петрович потім проходив власними зубами, витискуючи ними всякі фігури. Це було... трудно сказати, в який саме день, та, мабуть, в найурочистіший день у житті Акакія Акакійовича, коли Петрович приніс нарешті шинель. Він приніс її вранці, перед тою самою годиною, коли треба було йти до департаменту. Ніколи б іншим часом не припала так до речі шинель, бо вже починалися досить міцні морози і, здавалося, мали ще збільшитись. Петрович з’явився з шинеллю, як і належить пристойному кравцеві. На обличчі його з’явився вираз такий значущий, якого Акакій Акакійович ніколи ще не бачив. Здавалося, він відчув повною мірою, що зробив неабияке діло і що враз показав у собі безодню, яка розділяє кравців, що пришивають тільки підкладки та перешивають, від тих, що шиють нове. Він вийняв шинель з носової хустки, в якій приніс її; хустка була тільки що від пралі; він уже потім згорнув її і поклав до кишені для вжитку. Вийнявши шинель, він дуже гордо поглянув і, тримаючи в обох руках, накинув дуже вправно на плечі Акакію Акакійовичу; потім потяг і обсмикнув її ззаду рукою донизу; далі драпірував нею Акакія Акакійовича трохи нарозхрист. Акакій Акакійович, як людина літня, хотів спробувати в рукава; Петрович допоміг надіти і в рукава, - вийшло, що і в рукава було добре. Одно слово, виявилося, що шинель була зовсім і якраз до міри. Петрович не пропустив нагоди сказати, що він так тільки, тому що живе без вивіски на невеликій вулиці і до того ж давно знає Акакія Акакійовича, тому взяв так дешево; а на Невському проспекті з нього взяли б за саму тільки роботу сімдесят п’ять карбованців. Акакій Акакійович про це не хотів розводитися з Петровичем, та й боявся всяких великих сум, якими Петрович так любив напускати туману. Він розплатився з ним, подякував і вийшов одразу ж у новій шинелі до департаменту. Петрович пішов слідом за ним і, залишаючись на вулиці, довго ще дивився здаля на шинель і потім пішов навмисне вбік, щоб, обійшовши кривим провулком, забігти знову на вулицю й подивитися ще раз на свою шинель з другого боку, тобто просто спереду. Тим часом Акакій Акакійович ішов у найсвятковішому настрої всіх почувань. Він відчував кожну мить хвилини, що на плечах у нього нова шинель, і кілька разів навіть усміхнувся від внутрішнього задоволення. Та й справді, дві вигоди: одне те, що тепло, і друге, що гарно. Дороги він не примітив зовсім і опинився враз у департаменті; в швейцарській він скинув шинель, обдивився її навкруги і доручив під особливий нагляд швейцарові. Невідомо, яким способом у департаменті враз всі дізналися, що в Акакія Акакійовича нова шинель і що капота уже більше немає. Всі тієї ж хвилини вибігли у швейцарську дивитися нову шинель Акакія Акакійовича. Стали поздоровляти його, вітати, так що той спершу тільки усміхався, а потім стало йому навіть соромно. Коли ж усі, приступивши до нього, почали говорити, що треба сприснути нову шинель і що принаймні він повинен запросити їх на вечірку, Акакій Акакійович оторопів зовсім, не знав, що йому робити, що його відповідати і як відмогтися. Він уже хвилин через декілька, увесь зачервонівшись, почав було запевняти досить простодушно, що це зовсім не нова шинель, що це так собі, що це стара шинель. Нарешті один із чиновників, якийсь навіть помічник столоначальника, мабуть, для того, щоб показати, що він зовсім не гордовитий і знається навіть з нижчими за себе, сказав: «Так тому й бути, я замість Акакія Акакійовича справляю вечірку і прошу до мене сьогодні на чай: я ж, як на те, сьогодні іменинник». Чиновники, натурально, тут же й поздоровили помічника столоначальника і охоче пристали на запросини. Акакій Акакійович став було відмагатися, та всі почали говорити, що нечемно, що просто стид і сором, і він уже не міг відмовитися. А втім, йому потім стало приємно, коли згадав, що він матиме через те нагоду пройтися навіть увечері в новій шинелі. Весь цей день був для Акакія Акакійовича справді найбільшим урочистим святом. Він повернувся додому в найщасливішому настрої, скинув шинель і почепив її обережно на стіні, намилувавшись ще раз сукном та підкладкою, і потім навмисне вийняв, для порівняння, колишній капот свій, що зовсім розлізся. Він поглянув на нього і сам аж засміявся: така була велика різниця! І довго ще потім за обідом він усе всміхався, як тільки пригадував собі, в якому стані був його капот. Пообідав він весело і після обіду вже нічого не писав, а так трошки посибаритствував на постелі, поки не стемніло. Потім, не відкладаючи задуманого, одягся, надів на плечі шинель і вийшов на вулицю.\nНа вечірці, хоча чиновники зустріли його привітно, Акакій Акакійович не знав, як йому бути, куди себе подіти. Йому стало нудно, він хотів піти, але його не відпускали. Тоді він потихеньку вийшов з кімнати і рушив додому. Була дванадцята година ночі. Акакій Акакійович ішов у веселому настрої. Людей ставало все менше. На майдані його перестріли двоє людей, які відібрали у нього шинель. Акакій Акакійович кинувся за допомогою до будочника, але той сказав, що не бачив, як грабували чиновника, і думав, що то з ним розмовляють його приятелі. Хай краще завтра Акакій Акакійович піде до наглядача, і той розшукає тих, хто взяв шинель.\nРаненько-вранці пішов він до поліцейського; але сказали, що спить; він прийшов о десятій - сказали знову: спить; він прийшов об одинадцятій годині - сказали: та нема поліцейського вдома; він в обідню пору - та писарі в передпокої ніяк не хотіли пустити його і хотіли неодмінно знати, за яким він ділом, і яка його потреба привела, і що таке сталося. Отож, нарешті, Акакій Акакійович вперше в житті захотів показати характер і сказав навідріз, що йому треба персонально бачити самого поліцейського, що вони не сміють його не допустити і що він прийшов з департаменту за казенним ділом, а що ось як він на них поскаржиться, то вже тоді вони знатимуть. Проти цього писарі не посміли нічого сказати, і один з них пішов викликати поліцейського. Поліцейський якось дуже дивно сприйняв розповідь про пограбування шинелі. Замість того, щоб звернути увагу на головний пункт справи, він почав розпитувати в Акакія Акакійовича: та чого він так пізно повертався, та чи не заходив він і чи не був у якомусь непорядному домі, отож Акакій Акакійович засоромився зовсім і вийшов од нього, сам не певний, чи набере належного ходу справа про шинель, чи ні. Весь цей день він не був у департаменті (єдиний випадок у його житті). На другий день прийшов він весь блідий і в старому капоті своєму, що став іще нужденніший. Розповідь про грабіж шинелі, хоч і знайшлися такі чиновники, що не проминули навіть і тут посміятися з Акакія Акакійовича, проте багатьох зворушила. Вирішили одразу ж зробити для нього складчину, але зібрали чисту дрібницю, бо чиновники і так уже дуже витратились, підписавшись на директорський портрет і на одну якусь книгу, на пропозицію начальника відділу, що був приятель її авторові, - отже, сума зібралася нікчемна. Один якийсь, зворушений жалістю, надумався принаймні допомогти Акакієві Акакійовичу доброю порадою, сказавши, щоб він пішов не до квартального, бо, хоч і може трапитись, що квартальний, бажаючи заслужити похвалу начальства, знайде якимсь чином шинель, все ж шинель залишиться в поліції, коли він не подасть законних доказів, що вона належить йому; а найкраще, щоб він звернувся до одної значної особи, що значна особа, списавшись з ким треба, може примусити, щоб швидше пішла справа. Нічого не поробиш, Акакій Акакійович наважився йти до значної особи. Яка саме і в чому полягала посада значної особи, це й досі річ не відома. Треба знати, що одна значна особа недавно стала значною особою, а доти була незначною особою. А втім, посада його тепер не вважалася значною, як порівняти з іншими, іще значнішими. Але завжди знайдеться таке коло людей, що для них незначне на погляд інших є вже значне. А втім, він намагався збільшити значущість багатьма іншими способами, а саме: завів, щоб нижчі чиновники зустрічали його ще на сходах, коли він приходив на посаду; щоб до нього просто з’явитися ніхто не смів, а щоб відбувалось усе порядком найсуворішим: колезький реєстратор доповів би губернському секретареві, губернський секретар - титулярному, чи якому випадало іншому, і щоб уже таким чином доходила справа до нього. Так воно вже на святій Русі все заражене наслідуванням, кожне передражнює й корчить свого начальника. Кажуть навіть, якийсь титулярний радник, коли призначили його за правителя якоїсь окремої невеличкої канцелярії, зараз же одгородив собі окрему кімнату, назвавши її «кімнатою присутствія», і поставив біля дверей якихось капельдинерів з червоними комірами, в галунах, що бралися за ручку дверей і відчиняли їх кожному, хто входив, хоч в «кімнаті присутствія» насилу міг уміститися звичайний письмовий стіл. Прийоми і звичаї значної особи були солідні й величні, але не надто складні. Головною підвалиною його системи була суворість. «Суворість, суворість і - суворість», - говорив він зазвичай і при останньому слові пильно дивився в обличчя тому, до кого говорив. Хоча, зрештою, для цього й не було жодної причини, бо той десяток чиновників, що становили весь урядовий механізм канцелярії, і без того перебував у належнім страху: побачивши його здаля, полишав усі справи й дожидався, стоячи навитяжку, поки начальник пройде через кімнату. Звичайна розмова його з нижчими відзначалася суворістю і складалася майже з трьох фраз: «Як ви смієте? Чи знаєте, з ким говорите? Чи розумієте ви, хто стоїть перед вами?». А втім, він був душею незла людина, добра з товаришами, послужлива; але генеральський чин геть збив його з пантелику. Діставши генеральський чин, він якось сплутався, збився з пуття і зовсім не знав, як йому бути. Коли йому випадало бути з рівними собі, він був іще людиною як слід, людиною дуже порядною, з багатьох поглядів навіть не дурною людиною; та як тільки траплялося йому бути в товаристві, де були люди хоч на один чин нижчі проти нього, там він був просто хоч викинь: мовчав, і становище його викликало жаль ще й тому, що навіть і сам він почував, що міг би провести час незрівнянно краще. В очах його часом світилося сильне бажання пристати до якоїсь цікавої розмови та гуртка, але його спиняла думка: чи не буде це занадто вже з його боку, чи не буде фамільярно, і чи не зменшить він тим свого значення? І внаслідок таких міркувань він зоставався постійно вже в однаковому мовчазному стані, вимовляючи тільки зрідка якісь односкладні звуки, і набув таким чином титулу найнудотнішої людини. До такої ото значної особи з’явився наш Акакій Акакійович, і з’явився в час найнесприятливіший, вельми недоречно для себе, хоча, зрештою, доречно для значної особи. Значна особа перебувала у своєму кабінеті і дуже-дуже весело розговорилася з одним недавно прибулим давнім знайомим і товаришем дитинства, що з ним кілька років не бачився. В цей час доповіли йому, що прийшов якийсь Башмачкін. Він спитав уривчасто: «Хто такий?». Йому відповіли: «Якийсь чиновник». - «А! Може почекати, зараз не час», - сказала значна людина. Тут треба сказати, що значна людина добряче прибрехнула: в нього був час, вони давно вже з приятелем перемежовували все чисто і давно вже перекладали розмову дуже довгими мовчанками, легенько тільки поплескуючи один одного по стегну і приказуючи: «Так ото, Іване Абрамовичу!» - «Отак, Степане Варламовичу!». Та при всьому тому все ж звелів він чиновникові почекати, щоб показати приятелеві, людині, що давно не служила й засиділася вдома у селі, скільки часу чиновники чекають у нього в передпокої. Нарешті, наговорившись, а ще більше намовчавшись досхочу та викуривши цигарку в дуже зручних кріслах з відкидними спинками, він нарешті начебто враз згадавши, сказав секретареві, що спинився біля дверей з паперами для доповіді: ага, там же стоїть, здається, чиновник; скажіть йому, що він може зайти». Побачивши покірливий вигляд Акакія Акакійовича та його старенький віцмундир, він обернувся до нього і зненацька сказав: «Чого вам треба?» - голосом уривчастим і твердим, якого він навмисне вчився заздалегідь у себе в кімнаті, на самоті і перед дзеркалом, ще за тиждень до того, як дістав теперішню свою посаду і генеральський чин. Акакій Акакійович уже наперед відчув належний острах, трохи зніяковів і, як умів, скільки могла дозволити йому спроможність висловлюватися, вимовив, додаючи навіть частіше, ніж іншим разом, частки «той», що була, мовляв, шинель зовсім нова і тепер пограбований нелюдським способом, що він звертається до нього, аби він заступництвом своїм як-небудь, той, списався б з паном оберполіцмейстером чи з ким іншим і розшукав шинель. Генералові, не знати чому, видалася така поведінка панібратською. «Що ж ви, шановний пане, - провадив він уривчасто, - не знаєте порядку? Куди ви зайшли? Не знаєте, як ведуться справи? Про це ви б повинні були спершу подати прохання до канцелярії; воно пішло б до столоначальника, до начальника відділу, потім передали б його секретареві, а секретар приставив би його вже до мене...»\nСава Бродський. У холодних просторах Петербурга\nТа хто міг би уявити, що це ще не все про Акакія Акакійовича, що судилося йому кілька днів прожити гучно по своїй смерті, ніби в нагороду за життя, ніким не зауважене. Але так трапилось, і сумна історія наша несподівано набуває фантастичного закінчення. По Петербургу раптом пішли чутки, що біля Калинкиного мосту і далеко подалі став появлятися ночами мрець в образі чиновника, що шукає якусь украдену шинель і, під приводом украденої шинелі, здирає з усіх плечей, незважаючи ні на чин, ні на звання, всякі шинелі: на котах, на бобрах, на ваті, єнотові, лисячі, ведмежі шуби - одно слово, всілякі хутра й шкури, що їх тільки вигадали люди, аби прикрити власну. Один з департаментських чиновників на власні очі бачив мерця і впізнав у ньому одразу Акакія Акакійовича; але це нагнало на нього такого страху, що він кинувся бігти скільки сили й через те не міг гаразд роздивитись, а бачив тільки, як той здаля посварився на нього пальцем. Звідусіль надходили безперестанку скарги, що спини й плечі, нехай би вже тільки титулярних, а то й таємних радників, зазнають справжньої застуди з причини частого здирання шинелі... Та ми, однак, зовсім забули про одну значну особу, який, правду кажучи, мало не був причиною фантастичного повороту, зрештою, дуже правдивої історії. Насамперед обов’язок справедливості вимагає сказати, що одна значна особа незабаром по відході нещасного, якого він вишпетив, Акакія Акакійовича, відчув щось ніби жаль. Почуття жалю було йому властиве; серце його знало чимало добрих порухів, дарма що чин дуже часто заважав їм проявлятися. Як тільки вийшов з кабінету приїжджий приятель, він навіть задумався про бідолашного Акакія Акакійовича. І з цього часу мало не щодня ввижався йому блідий Акакій Акакійович, що не витримав службової нагінки. Думка про нього такою мірою непокоїла його, що через тиждень він навіть послав до нього чиновника, щоб довідатись, що він і як, і чи не можна справді чим допомогти йому; і коли йому доповіли, що Акакій Акакійович нагло помер з лихоманки, це його навіть вразило, він почув докори сумління і весь день був у поганому настрої. Щоб якось розважитись і забути про неприємне враження, вирядився він на вечірку до одного з приятелів своїх, де застав чимале товариство, а що найліпше - всі там були майже в однаковім чині, отож йому ніщо не могло заважати. Це мало сильний вплив на його душевний стан. Він розпалився, став приємним у розмові, чемним - одно слово, провів вечір дуже приємно. За вечерею випив він склянок зо дві шампанського - спосіб, що, як відомо, добре впливає щодо веселощів. Шампанське схилило його до всяких екстреностей, а саме: він надумався не їхати ще додому, а заїхати до однієї знайомої дами, Кароліни Іванівни, дами, здається, німецького походження, до якої він мав лише приятельські почуття... Отож значна особа зійшла сходами, сіла у сани і сказала хурманові: «До Кароліни Іванівни», - а сам, закутавшись дуже розкішно в теплу шинель, перебував у тому приємному стані, що кращого й не вигадаєш для росіянина, тобто коли сам ні про що собі не думаєш, а тим часом думки самі напливають у голову, одна за одну приємніші, не завдаючи навіть клопоту ганятися за ними та шукати їх. Сповнений утіхи, він потроху пригадував усі веселі хвилини проведеного вечора, всі слова, що викликали сміх у невеличкому товаристві; багато з них він навіть повторював півголосом і вважав, що вони такі ж смішні, як і раніш, а тому й не дивно, що й сам посміхався від щирого серця. Зрідка заважав йому, проте, поривчастий вітер, що, вихопившись раптом, Бог знає звідки і не знати з якої причини, так і стьобав по обличчю, закидаючи його жменями снігу, здиблюючи вітрилом комір шинелі або враз із надприродною силою накидаючи його на голову йому і завдаючи таким чином безнастанного клопоту з нього виборсуватись. Враз відчув значна особа, що його схопив хтось дуже міцно за комір. Обернувшись, він побачив чоловіка, невеликого на зріст, в старому, поношеному віцмундирі, і не без жаху впізнав у ньому Акакія Акакійовича. Обличчя в чиновника було бліде, як сніг, і мало вигляд геть як у мерця. Але жах значної особи переступив усі межі, коли він побачив, що рот мерця скривився і, дихнувши на нього страшною домовиною, вимовив такі слова: «А! То ось ти, нарешті! Нарешті я тебе, той, впіймав за комір! Твоя шинель мені й потрібна! Не потурбувався про мою, та ще й вилаяв - віддавай ж тепер свою!». Бідна значна особа мало не вмерла. Хоч який він був крутий у канцелярії та взагалі перед нижчими і хоч, поглянувши лише на мужній вигляд його та поставу, кожний говорив: «У, який характер!» - але тут він, подібно до багатьох, що мають богатирську зовнішність, відчув такий страх, що не без причини почав навіть побоюватись якого-небудь хворобливого припадку. Він сам навіть скинув мерщій з плечей шинель свою і крикнув хурманові не своїм голосом: «Жени щодуху додому!». Хурман, почувши голос, що підвищується зазвичай в рішучі хвилини і навіть у супроводі дечого значно більш дійовішого, втягнув про всяк випадок свою голову в плечі, замахнувся батогом і помчав як стріла. Хвилин щось за шість значна особа вже була біля ґанку свого будинку. Блідий, переляканий і без шинелі, замість до Кароліни Іванівни, приїхав він додому, доплентався сяк-так до своєї кімнати і перебув ніч у такому великому розладі, що наступного дня вранці за чаєм дочка сказала йому прямо: «Ти сьогодні дуже блідий, тату». Але тато мовчав і нікому й слова про те, що з ним трапилось, і де він був, і куди хотів їхати. Ця пригода справила на нього сильне враження. Він навіть не так часто почав говорити підлеглим: «Як ви смієте, чи розумієте ви, хто перед вами?»; а коли й говорив, то вже не раніш, як вислухавши спершу, про що йдеться. Та ще дивовижніше те, що відтоді назавжди перестав з’являтися чиновник-мрець: видно, генеральська шинель була саме до міри; принаймні вже ніде не чути було таких випадків, щоб здирали з кого шинель. А втім, багато невсипущих та клопітливих людей ніяк не хотіли заспокоїтись і говорили, що в далеких частинах міста все ще з’являвся чиновник-мрець...\n4. У чорновому варіанті Гоголь характеризує Акакія Акакійовича як «дуже добру тварину». Чому письменник думав назвати свого персонажа саме так? А чому він відмовився від початкового варіанта?\n18. Розкрийте символічний зміст ілюстрації Сави Бродського до повісті «Шинель», уміщеної на с. 210.\n19. Напишіть твір за мотивами творчості Гоголя: «Над чим сміється Гоголь?»; «Як багато в людині нелюдськості...»; «Трагедія “маленької людини’’ в повісті Гоголя “Шинель’’».