Відмінна покривність – фарба одного шару\nЗнак «Eesti Allergialiit tunnustab» (Союз Алергії Естонії схвалює) присвоюється продуктам, які є безпечними, перевіреними, не містять ароматичних або загальних дратівливих речовин або речовин, що спричиняють підвищену чутливість, і допомагають зменшити вміст забруднювальних речовин у повітрі приміщень і які підходять людям із чутливою шкірою або людям, що страждають алергічними захворюваннями.\nEcolabel (Екомаркування ЄC) – знак екологічної якості ЄС, присвоюється товарам, що надають мінімальний вплив на довкілля впродовж усього їх життєвого циклу – від видобутку сировини до виробництва, від використання до утилізації; свідчить про безпеку продукції та уважне ставлення виробника до питань охорони природи. Додаткова інформація на сайті: http://ec.europa.eu/environment/ecolabel/.\nАкриловий співполімер, діоксид титану, наповнювачі, функціональні добавки, біоцид, вода.\n7–12 м2/л в залежності від контрастності, однорідності і пористості поверхні. Мінімізуйте даремну витрату фарби, розрахувавши попередньо необхідну кількість, для цього скористуйтесь онлайн-калькулятором http://eskaro.ee/ru/products/calc/.\nЗгідно з Регламентом із класифікації, маркування та пакування хімічних речовин і сумішей №1272/2008,\nдана продукція не класифікується як небезпечна. Зберігати в недоступному для дітей місці. Під час роботи дотримуватися загальних правил гігієни праці. У разі фарбування розпиленням використовувати спецодяг, респіратор і захист очей, працювати у вентильованому приміщенні. Уникати необґрунтованого ризику. Для очищення забрудненої фарбою поверхні і предметів використовувати воду.\n3 роки в щільно закритій тарі.


Шикарна трапеція з хутра нутрії «Агейпа»\nДовжина виробу на пару сантиметрів нижче коліна. Рукави і капюшон оброблені фарбованим хутром. Є прорізні кишені.\nЖіночна і елегантна модель вільного покрою. Виріб виконано у стилі останніх модних тенденцій. Природний блиск хутра нутрії надає шубі незвичайний блиск і робить її вигляд багатшими.\nВільний крій шубки, забезпечує комфорт в процесі носіння. Обробка на рукавах і капюшоні з темно-бордового хутра підкреслює оригінальність виробу. Хутро нутрії чудово зберігає тепло. Якісна вичинка та вищий сорт хутра дасть можливість носити шубу не один сезон. В цій шубі ваш образ буде неповторний.


Для фільму «Крейвен-мисливець» вибрали актора на роль Хамелеона. Новини кіно 2022\n24-02-2022 Розваги 175\nДля фільму «Крейвен-мисливець» вибрали актора на роль Хамелеона\nМайстра перевтілень зіграє зірка серіалів «Пем і Томмі» та «Білий лотос».\nSony Pictures обрала актора на роль лиходія Хамелеона для фільму "Крейвен-мисливець".\nЯк повідомляє Deadline, Дмитра Смердякова зіграє зірка серіалів «Пем та Томмі» та «Білий лотос», а також трилогії жахів «Вулиця страху» Фред Хехінгер. Sony ще не підтвердила роль актора, але джерела Deadline стверджують, що він виконає роль Хамелеона.\nХамелеон у коміксах Marvel постає одним із перших ворогів Людини-павука. Лиходій відомий як майстер перевтілень – він здатний видати себе за будь-кого. Хамелеон тісно пов'язаний із Крейвеном-мисливцем – вони однокровні брати.\nРоль Крейвена у фільмі виконає Аарон Тейлор-Джонсон, який у кіновсесвіті Marvel грав Ртуть. У коміксах антигерой стикався з Людиною-павуком, Веномом та Чорною Пантерою. Сергій Кравінов дуже сильний і спритний, також він має мисливські навички. У коміксах Крейвена зображують потужним хлопцем, тому Тейлор-Джонсон старанно тренується для ролі.\nКрейвен вже непомітно дебютував у кіновсесвіті Marvel. Антигерой засвітився у мультивсесвітньому проломі у фільмі «Людина-павук: Додому шляху нема». Щоправда, це могла бути інша версія персонажа. А у фільмі «Людина-павук: Далеко від дому» з'явився таємничий Димитрій (Нуман Акар) – як передбачається, це був Хамелеон/Дмитрій Смердяков основної реальності MCU.\nПрем'єра фільму «Крейвен-мисливець» Джея Сі Чандора запланована на 12 січня 2023 року.\nParamount не попередила акторів «Зоряного шляху» про повернення до франшизи


Компьютерный магазин Энрон+ Винница » У продажу з’явився 43-дюймовий UHD-монітор Acer ET430K\nУ продажу з’явився 43-дюймовий UHD-монітор Acer ET430K\nОстаннім часом компанія Acer була зосереджена на випуску мобільних пристроїв. Зокрема, таких як «трансформер» Travelmate Spin B1 та хромбуки Spin 11 і Flip C213. Проте тайванська компанія не забуває і про виведення на ринок інших категорій продуктів. Нещодавно Acer і її партнери налагодили поставки в роздрібні мережі 43-дюймового монітора ET430K. Пристрій зі сторонами 966 (Д) × 243 (Ш) × 653 (В) мм важить значні 12 кг.\nДисплей виконаний з використанням пластмасових деталей чорного (рамка екрану), білого (задня панель) і рожево-сірого (підставка) кольорів. Адаптер живлення, судячи з опису комплекту поставки, вбудований в корпус монітора.\nПродукт Acer ET430K характеризується застосуванням Ultra HD (3840 × 2160) матриці з технологією IPS. Остання забезпечує широкі кути огляду (178/178°) і відображення 1,074 млрд відтінків. Крім того, варто відзначити, що максимальна яскравість екрану може досягати 350 кд/м².\nЧастота оновлення у ET430K стандартна (60 Гц), отримання відеосигналу можливе через порти HDMI версії 2.0 (2 шт.), DisplayPort 1.2 і Mini DisplayPort 1.2. Компанію відеовходами становить чотирьохпортовий USB-концентратор (USB 3.0) і стереодинаміки потужністю 2 × 7 Вт. Типове енергоспоживання монітора, за різними даними, дорівнює 55 або 69 Вт.\nПідставка моделі Acer ET430K ергономічністю похвалитися не може, що, втім, характерно для більшості великих моніторів. Діапазон нахилу екрану варіюється від -4 до 12 градусів. При необхідності підставку можна від’єднати і скористатися настінним кріпленням VESA 200 × 100 мм.\nЧас відгуку пікселя при переході від сірого до сірого складає 5 мс. Для зменшення втоми очей задіяні технології Acer Bluelight Shield (фільтр синього світіння), Flicker-less (усунення видимого мерехтіння) і Low Dimming (мінімальна яскравість екрану без дефектів зображення). Функції «картинка в картинці» і «картинка до картинки» дозволять обійтися одним великим монітором (ET430K) замість двох поменше.\nНовинка поставляється з інтерфейсними кабелями DisplayPort і USB 3.0, а також кабелем живлення. У продажу дисплей Acer ET430K поки можна знайти тільки в магазинах Західної Європи. Ціни стартують з позначки £549,99, що еквівалентно приблизно 17000 грн. У нас монітор очікуємо через кілька тижнів.


Лідерство і керування (лекція) - Менеджмент - Архів якісних рефератів\nЛідерство і керування\n1. Лідерство і влада: рушійні сили.\n2. Особистість керівника і стиль керування.\n3. Причини проблем у взаєминах.\n4. Коректування стилю керування\n1. Лідерство і влада: рушійні сили\nЛідерство (керівництво) - це процес соціальної організації і керування спілкуванням і діяльністю членів групи, здійснюваний суб'єктом (керівником), що наділений визначеною владою.\nНа керівництво впливають фактори:\nб) проблеми, що коштують перед підприємством;\n2. Особисті риси керівника\n3. Характеристика колективу\n4. Взаємини між співробітниками\nМотиви, що спонукують до лідерства\nсоціоцентричні —концентруються на інтересах якої-небудь спільності\n1. Автономне - влада цінується в силу власних достоїнств\n2. Інструментальне - влада цінується в силу того, що можна досягти з її допомогою.\n1. Право винагороджувати: підвищувати співробітника в посаді, збільшувати його чи зарплату, принаймні, хвалити його.\n2. Право карати: звільняти, засилати в «глухомань», призначати главою «особливих проектів» (тобто фактично "задвигають у кут").\n3. Фахівці мають повноваження. Повноваження можуть носити конкретний характер і надаватися в конкретних цілях. Наприклад, право підписувати контракт у 100 тис. грн. чи самостійно затверджувати проекти.\n4. Вид влади виникає з компетентності: «Я розбираюся в ринковій кон'юнктурі краще, ніж хто б те ні був, і наші дослідження показують, що червоне буде користатися більш високим попитом, чим блакитне».\n5. Влада особистої чарівності керівника, яким захоплюються, що служить зразком для чи наслідування користається популярністю завдяки своїй порядності, силі характеру, іншим якостям.\nКожна людина задіяна у "тонкій павутині" соціальних відносин з людьми, що хочуть зберегти свої вкладення в дану людину незмінними: їм необхідний людина, який вони знають. Будь-яка зміна, що відбувається в ньому, може загрожувати і вносити в їхнє життя дискомфорт.\nРобота жадає всієї енергії людини, головним чином, психологічної. Її можна використовувати в позитивному, творчому напрямку, а можна - у негативному і що руйнує. Перше притаманне емоційно зрілій людині. А для управлінської діяльності потрібні (підходять) винятково емоційно зрілі люди.\nОтже, перелічимо риси, властиві емоційно зрілому людині-керівнику. Адже саме від його стилю керівництва залежить психологічний клімат у колективі.\n2. Особистість керівника і стиль керування\n1. Вчасно виявляє всі психологічні бар'єри.\n2. Дивиться на невдачі як на щось у цілому неминуче і навіть корисне.\nСпокійно приймайте свої невдачі й учитеся на них, адже підлеглі дивляться па керівника і вторять його прикладу.\nЯкщо один зазнав невдачі. - невдачу потерпіли обоє.\n3. Здатний спокійно зносити несхвалення до себе й усувати це почуття.\n4. Уникає стресових ситуацій.\nНе закочує істерик. Не зганяє зло на інших і т.д. і т.п.\n5. Має загальні з навколишніми мети.\nГарного менеджера завжди турбують інтереси усієї фірми в цілому. Він прагне збалансувати інтереси групи, інших менеджерів, фірми, кожної людини окремо й укупі.\n6. Учить тому, що знає сам.\n7. Вміє ефективно використовувати час.\n8. Ефективно делегує повноваження.\n9. Об'єктивний в оцінці підлеглих.\n10. Виявляє індивідуальність кожної людини.\n11. Ясно визначає мети в роботі кожного.\n12. У будь-який час готовий надати підтримку.\n13. Виявляє зацікавленість до підлеглих.\n14. Змінює стиль керівництва в залежності від потреби.\nДва популярних стилі керівництва\nА "Відкрита людина"\nМає силу переконання\nВикликає довіра і лояльність в інших\nМоже викликати обурення\nМоже випробувати внутрішні сумніви\nДає (частково і розумно) вихід своїм почуттям і тим самим знижує напруга\nПесимістично відноситься до своїх слабостей і невдач\nБереться за важкі справи\nУстановлює тісні взаємини з іншими\nТурбується про всіх і тому що всім\nПрихильний справі й ін.\nВиглядає ефектним і надійної\nВипливає насамперед своїм інтересам\nМоже викликати обурення і недовіра\nМоже випробувати сумніву\nОбережний у зобов'язаннях\nМоже мати політичний успіх\nВідсутній особистий авторитет\nМоже змінити позицію\nНе працює з повною віддачею\nМайже всієї його справи успішні\nАвантюризм приводить часто до зривів\n15. Домагається від людей усього, що вони можуть дати.\n16. Має щирий стиль керівництва.\n17. Якщо необхідно, вимагає дотримання дисципліни.\n18. Зміцнює в підлеглого почуття власного достоїнства.\nДосвідчений керівник завжди хвалить співробітників на людях, а критикує віч-на-віч. Ні в якому разі не принижуйте співробітників ні в чиїх очах, якщо Ви сподіваєтеся на вдячність з їх боку, коли Вам це знадобиться. А Вам це знадобиться.\n19. Принциповий, але вміє в деякі моменти (коли це вкрай необхідно) поступитися принципами.\n20. Уміє слухати.\nТепер перелічимо потенційні помилки, що допускаються нездатним, недотепним керівником:\n1. Постійно конфліктує із приводу і без приводу.\n2. Використовує поставлені цілі як покарання підлеглих.\n3. Не бере на себе відповідальність за свої дії і за навчання.\nВипливає, пам'ятати, що якщо справи йдуть погано - це провина менеджера, а коли справи йдуть добре - це заслуга підлеглих. Коли менеджер намагається зіпхнути провину на підлеглих, він може втратити їхню довіру і повага.\n4. Піддається впливу родини, звичаїв.\n5. Зациклюється на "старих, добрих часах"\n6. Не визнає за іншими права робити помилки і не визнає своїх.\n7. Випробує недолік критики.\n8. Не уміє вислухувати інших.\n9. Сам не знає, чого хоче.\n10. Чи недооцінює переоцінює себе.\n11. Не має представлення про процес впливу.\nВони майже не мають шансів привести до корисних результатів\nПідхід на основі домовленостей може бути ефективним, якщо він добре застосований і інша людина розуміє, чому йому необхідно змінити своє поводження. Однак він тільки тоді корисний, коли людина розділяє переконання і цінності керівника й організації в цілому.\nІноді зустрічається і таке. Але як захід впливу, погроза не прийнятна, тому що вона викликає протидію людей і тут обов'язково буде що програв, а якщо програв один, то програла уся фірма.\nВони можуть спрацювати, але тільки якщо між керівником і підлеглим існують гарні відносини.\nУ деяких ситуаціях підкуп спрацьовує. Однак коли в спробах підкупу порушується домовленість, він приречений на провал.\nЦей метод не занадто оригінальний, але в нього є такі переваги, як простота і демонстрація поваги до іншого людині.\nЦей підхід у деяких ситуаціях може викликати почуття образи, але його переваги - точність і ясність для підлеглого й адекватна реакція.\n12. Поводиться зухвало і не має гарних особистих відносин з людьми.\nУспіх фірми спирається на гарні відносини між менеджером і підлеглими, а вони є наслідком вільного і частого спілкування.\nЧотири важливих умови в спілкуванні зі співробітниками\n13. Віддає перевагу слабким підлеглим сильним через острах конкуренції.\n14. Зловживає владою.\n15. Занадто скупий (скупий платить двічі).\n16. Різними вказівками (не до місця), у т.ч. і зайвим бюрократизмом, позбавляє колектив ентузіазму. А це кращий спосіб розкласти його.\nЯкості, які бажані для "ідеального” менеджера, можуть бути безмежними. Виявити найбільш важливі з них можна за допомогою ділової гри "Якості ідеального менеджера”, що наведена далі. Необхідне знання та вміння відображені на мал. 18.1 у вигляді ключів, що складають "брелок менеджера”.\n3. Причини проблем у взаєминах\nУ роботі кожного керівника, особливо молодого, неминуче виникають проблеми. Проблеми бувають різні, але найважливіші ті, котрі необхідно вирішувати в першу чергу і яким необхідно приділяти особлива увага, це проблеми. зв'язані з підлеглими.\n"Коли виникають проблеми – насамперед шукайте їхньої причини, а не симптоми", – говорять філософи. Так підемо їхній раді і розглянемо кілька причин, що породжують проблеми в керівника і підлеглого.\nПричина 1. "Важкий співробітник"\nСпівробітники, що важко керуються, поділяються на:\n1) ледачих; 2) злих; 3) безпомічних; 4) зайво емоційних;\n5) аморальних; 6) байдужих; 7) залежних; 8) усього що бояться;\n9) що ухиляються; 10) запеклих і ін.\nВиникає споконвічне питання "ЩО РОБИТИ?" Відповідь: До кожного з них потрібно підібрати індивідуальний підхід.\nНаприклад, якщо співробітник:\nа) несумлінний - потрібно спробувати викликати в ньому почуття гордості;\nб) нервозний - уселите йому почуття впевненості в собі;\nв) неосвічений - навчите його;\nг) ледар - створіть стимул;\nд) зайво самовпевнений - просите доказів;\nе) злий - розрядите клімат і т.д.\nСпирайтеся на сильні сторони особистості співробітника, не докоряйте нескінченно його слабостями.\nА що робити, якщо все це поєднує в собі один співробітник? Якщо в нього ціла колекція негативних рис? Залишається діяти по сільськогосподарському принципу (їх любить МакГрегор): "Якщо в мішку з картоплею почала загнивати одна бульба, те необхідно її видалити, щоб не загнив весь мішок."\nПричина 2. "У співробітника проблеми"\n1. Проблеми, зв'язані з роботою (негативно впливають на працездатність):\n· Стислі строки\n· Особистісний конфлікт\n· Некомпетентний начальник\n· Етичні проблеми\n· Складна робога\n· Нудна робота\n· Виснажлива робота\n· Погані робочі умови\n· Відсутність визнання\n· Дистанція з колегами\n· Неясно визначені задачі\n2. Емоції, що виникають унаслідок цього:\n· • Гнів;\n· • Страх;\nКоли на робочому місці править страх, неминуче недовіра, таємні змови. У результаті люди страждають, а продуктивність падає.\nКоли люди постійно знаходяться в напрузі, борючи за чи владу захищаючи свої інтереси, у них залишається мало часу, щоб виконувати свої службові обов'язки.\n· Власна правота;\n(Як розрядку такої атмосфери можна спробувати улаштувати на фірмі чи вечірку чи щось у цьому роді.)\nЗ.Негативне поводження і супровідні його симптоми\n· Різкі приступи гніву;\n· Нескінченні суперечки;\n· Алкоголізм і наркоманія;\n· Пасивний опір;\n· Навмисний саботаж.\n1. Насамперед, варто тримати себе в руках.\n2. Подивитися на ситуацію, що створилася, очима підлеглого.\n3. Спробувати знайти рішення разом.\n4. Спробуйте зрозуміти, що кожному потрібно.\nЩо шукає людину, вступаючи в колектив\n1. Безпека. 2. Індивідуальність. 3. Гордість.\n4. Визнання. 5. Почуття ліктя.\nНаприклад розвивайте почуття ліктя. Люди краще працюють в ім'я негайних винагороді, таких як заохочення, визнання, і просто заради задоволення зібратися групою і зробити щось разом, чого не можна зробити, поодинці. Це зміст почуття ліктя, відчуття себе єдиною командою. Це надихає, приносить задоволення.\nЩо є найбільш важливим для Вашого підлеглого\n1. Приємні умови для роботи.\n"...Більш розумний сільськогосподарський підхід: створіть гарний клімат, забезпечте відповідну підгодівлю і надайте людям рости самим по собі. Отоді вони вас здивують".\nВідвідуйте робочі місця ваших співробітників.\n3. Плата за конкретні результати, заохочення.\nРизикуючи чи безпекою здоров'ям людей, Ви завжди залишитеся в програші - чи робота не буде виконана, чи Ви втратите довіру підлеглих.\n5. Особистий розвиток і ріст.\n6. Почуття причетності.\n8. Можливість самоврядування.\n9. Відчуття значимості.\n10. Наявність осмисленої кінцевої мети.\n11. Інтерес до справи.\n12. Швидкий відгук керівництва на скарги.\n1. Обов'язково вислухайте співробітника.\n2. Надходьте за принципом Олександра Македонського, котрий, коли йому скаржилися, затикав одне вухо. А на питання "Навіщо?" відповідав: "Побережу його для обвинувачуваного!".\n3. Слухаючи, виявляйте співчуття, адже найчастіше підлеглому потрібно тільки, щоб його вислухали.\n4. Не давайте обіцянок, що не можете виконати.\n5. І помнете, що чию би сторону ні прийняв керівник, він завжди залишається в програші. Тому будьте нейтральні.\n6. Але якщо Ви усе-таки вирішили реагувати, реагуйте швидко.\n7. Щоб не виникало скрутних ситуацій, намагайтеся передбачати проблеми й уникати подібних ситуацій.\nУсе перераховане - аж ніяк не вичерпний огляд по психології менеджменту. Це скоріше керівництво, короткий путівник менеджера.\nНа закінчення підведемо підсумки і складемо невелику пам'ятку.\nЯк повинний надходити гарний керівник\n1. Будьте простіше.\n2. Домагайтеся свого.\n3. Не роняйте свого достоїнства.\n4. Допомагайте в самооцінці собі й іншим.\n5. Витратьте свій час на кожний.\nШукайте таланти і використовуйте їх. Підбирайте кожному роботу відповідно до його характеру (і, зрозуміло, знаннями).\n6. Подавайте гарний приклад.\nЯкщо сам лідер не подає позитивний приклад, підлеглі за ним не підуть. Лідер, насамперед, повинний бути справедливим. Честолюбство гарного лідера поширюється і на його підлеглих. Упевненість лідера вселяє підлеглим почуття спокою і довіри. Лідер повинний бути рішучим.\n7. Винагороджуйте за рух у правильному напрямку.\nАле не поспішаєте з заохоченнями, заохочувати людей треба тільки за те, що зробили вони в минулому і будуть продовжувати в майбутньому.\n8. Домагайтеся згоди з метою між усіма співробітниками.\n9. Намагайтеся передбачати потенційні небезпеки.\n10. Проводите інструктаж.\n11. Перевіряйте виконання роботи (контроль).\nТри способи найбільш ефективного контролю\nПерший (не найкращий, але...). Перевірте дотримання послідовності в роботі.\nДругий. Щоб знати щире положення речей на Вашій фірмі, навчитеся спілкуватися з колегами і співробітниками неофіційно, одержуючи неофіційну інформацію про реальний стан справ.\nТретій. Коли Ви знаходитеся в чи відрядженні відпустці, подзвоните в будь-який підрозділ Вашої компанії (фірми) і попросите їх допомогти Вам у рішенні якого-небудь чи питання ж самі спробуйте стати їх опонентом.\nАле найкраще - це використовувати всі три способи укупі.\n12. Робіть акценти на результатах.\n13. Будьте тактовним, але твердим.\nНе будьте занадто офіційні і занадто фамільярні.\nЛідер тактовний й уважний.\nКоли потрібно, наказуйте.\nНе слід діяти нерішуче, якщо віддаєте наказ.\nНе влаштовуйте з однієї короткої фрази ціле театралізоване представлення. Помнете слова Цицерона: "... У мовах красивих і митецьких порию гине чеснота..."\n14. Підтримуйте дисципліну, але помнете, що зайві дисциплінарні міри будять у людині найгірше.\n15. Не обзаводитеся мазунчиками.\nКерівник, по-особливому стосовний до деяким зі співробітників (співробітниць), відразу ж втрачає авторитет, а в колективі тим самим створює нездорову атмосферу.\n16. І помнете, що дійсну дружбу і відданість купити не можна.\nРеферат на тему: Лідерство і керування (лекція)


Михайла Ломоносова, який написав гнівну відповідь німцям, доводячи першочергову роль слов'ян у створенні Київської Русі. Твердження Ломоносова дістали назву антинорманської концепції та поклали початок суперечкам, які тривають і досьогодні. Здавалося, що в XIX та на початку XX ст. переможе норманська теорія, оскільки її підтримала більшість західних і ряд відомих російських істориків. Проте антинорманських поглядів уперто трималися такі два провідних українських учених, як Михайло Грушевський та Микола Костомаров. У 30-х роках радянські вчені почали контрнаступ, оголосивши норманську теорію політичне шкідливою, бо в ній заперечується здатність слов'янських народів створити незалежну державу. При цьому наголошувалося на тенденційності Нестора-Літописця, монаха, який у XI ст. написав «Повість временних літ», вказувалося на багато внутрішніх суперечностей у його розповіді й на те, що дані археологічних розкопок не підтверджують широкомасштабної присутності варягів у Київській Русі. Виходячи з цього вони робили висновок, що Київську Русь заснували східні слов'яни.\nЗначною мірою ці дебати набули лінгвістичного за своєю суттю характеру й торкаються етимології слова «Русь». Норманісти доводять, що воно походить від слова гиоіхі — фінської назви шведів, яка в свою чергу виводиться з давньошведського слова гогіг (грести). Оскільки фінни підтримували тісні й тривалі зв'язки як із шведами, так і зі слов'янами, припускають, що свою назву для перших вони почали застосовувати й до останніх. У антинорманській концепції слово «Русь» пов'язується з назвами річок Рось і Русна в Центральній Україні. Інша гіпотеза припускає можливість існування зв'язку між цим словом і назвою кочового племені роксоланів, яка походить від іранського гЬох, що значить «світло». Оскільки ці гіпотези мають серйозні недоліки, жодна з них не дістала загальної підтримки. Що стосується самого слова «Русь», то, як виявляється, ним спочатку називали варягів, потім землі полян у Центральній Україні, а згодом — ту політичну єдність, що стала зватися Київською Руссю. (Слово «Україна» вперше з'являється в літописах у 1187 р. і спочатку вживається як географічне позначення Київського порубіжжя). Аналогічно тому, як не вдалося дійти конкретного висновку про походження слова «Русь», так і немає загальної згоди щодо ширшої проблеми — співвідношення зовнішніх скандінавських впливів та чинників власне слов'янської еволюції у виникненні Київської Русі. Тривала й затята суперечка дала мало нових фактичних даних.\nМожливо, через брак знань багато вчених (за винятком радянських) поступово були змушені шукати компромісного рішення. Нині існує загальна згода щодо впливу скандінавів на суспільство й культуру східних слов'ян.\nМандруючи у складі невеликих ватаг заповзятливих воїнів-купців, варяги швидко засвоювали східнослов'янську мову та культуру й через свою малочисельність навряд чи могли серйозно вплинути на спосіб життя місцевого населення. Проте важко заперечувати участь, ба навіть провідну роль варягів у політичному житті з огляду на те, що всі правителі Києва аж до Святослава, а також їхні дружинники мали скандінавські імена.\nВаряги відігравали роль каталізатора політичного розвитку завдяки тому, що або підкоряли слов'ян і політичне організовуваній їх, або ж створювали для них загрозу, що змушувала їх краще організовуватися самим.\nЩоправда, у ряді випадків інтереси східних слов'ян і варягів співпадали. Це. зокрема, стосувалося обмеження впливу хозарів, протистояння нападам кочовиків, забезпечення й охорони дніпровського торговельного шляху на Візантію. Тому існують вагомі підстави вважати виникнення Києва досягненням не якоїсь окремої етнічної групи, а результатом складної слов'яно-скандінавської взаємодії. Нещодавно американський учений Омелян Пріцак, розвиваючи цей підхід, висловив думку, що питання про етнічне походження Русі є несуттєвим. На його погляд, Русь була спочатку поліетнічним і багатомовним торговельним союзом, що з метою встановити контроль над торговими шляхами між Балтійським та Середземним морями і утворив політичну єдність під назвою Київська Русь. 3. ПІДНЕСЕННЯ КИЄВА Як і більшість великих міст світу, Київ завдячує своїм звеличенням власному географічному положенню.\nРозташований у середній течії Дніпра, він слугував основним транзитним вузлом на величезній території, прилеглій до Дніпра з притоками.\nВодночас він був чудовою висхідною для подорожей униз по Дніпру через Чорне море аж до багатих міст Леванту. До того ж розташування на межі двох географічних і культурних зон — вкритих лісом рівнин Півночі та відкритих південних степів — зумовлювало чимале стратегічне значення міста. Тому воно й стало точкою зіткнення і взаємодії двох історичних тенденцій. Про одну з них ми вже згадували, а саме про поступове об'єднання численних розрізнених східнослов'янських общин у великі племена. Кожне з них мало свою територію, власних вождів і захищені міцним частоколом поселення. В авангарді цього руху були поляни, на землях яких згодом постане Київ. Згідно з оцінками вче них, уже в VI—VII ст. поляни на чолі зі своїм напівлегендарним вождем Києм утворили сильний племінний союз, що панував над сусідніми племенами й мав тісні стосунки з Візантією. За легендою, Київ заснував Кий з братами Щеком, Хоривом і сестрою Либіддю, назвавши місто власним ім'ям. Хоч наші знання про ту добу досить туманні, все ж можна припускати, що східні слов'яни взагалі та поляни зокрема значно просунулися у створенні величезного політичного й культурного цілого, яке називатиметься Київською Руссю. Ще швидше і рішучіше розгорталися інші події, що спричинилися до появи на історичній сцені скандінавів. Аби зрозуміти це, слід насамперед окинути поглядом скелясті й пустельні береги Скандінавії VIII—ЇХ ст., де з причин і досі незрозумілих виник небачений демографічний бум. Не знаходячи засобів до існування на;батьківщині, багато молодих відчайдушних скандінавів сідали на кораблі й рушали шукати долі на чужині. Вони влаштовували спустошливі наскоки на країни Західної Європи, оселялися на захоплених землях Англії, Франції, Італії та Сіцілії, засновуючи там свої королівства та князівства. Інші скандінави, перепливши Атлантику, колонізували Ісландію, Гренландію і, що цілком можливо, досягали Американського континенту. Ще інші, зокрема вихідці із Швеції та острова Готланд, яких називали варягами, мандрували на південний схід.\nСпочатку вони осідали на берегах Балтійського моря у Альдейг'юборзі, на озері Ладога, а дещо пізніше — у Новгороді, на озері Ільмень. На відміну від укріплень частоколом у східних слов'ян варязькі поселення являли собою солідні гради-фортеці, де селився князь із дружиною та сім'єю, а навколо виростали ремісничі й купецькі передмістя.\nТоргуючи з тубільцями, а то й удаючись до грабунку (коли перший спосіб не давав результатів, як правило, застосовували другий), варяги добували хутра, мед, віск та невільників. Проте вони хотіли більше, ніж могли дати східні слов'яни.\nВикористовуючи свої поселення як бази, варяги досліджували річкові шляхи, що вели на південь до великих і розкішних міст Візантії та ісламської цивілізації. За короткий час вони освоїли мережу водних шляхів та волокових переправ по Волзі з Балтійського моря до Каспію, що відкривала шлях до Багдада — цієї багатомовної столиці ісламського світу.\nЗгодом з'явився ще важливіший шлях.\nНазваний у літописах шляхом «із варягів у греки», він ішов униз Дніпром до Чорного моря й далі на Константинополь — величезний ринок торгівлі з левантинськими містами й найбагатше місто в усьому християнському світі. Переселення далі на південь, ближче до Константинополя, було для заповзятливих варягів лише справою часу. Як пишеться у «Повісті временних літ», у 862 р. два варязьких ватажки Аскольд і Дір, лишивши дружину свого князя Рюрика в Новгороді, попливли із загонами своїх воїнів униз Дніпром. Оцінивши прекрасне розташування Києва на високому березі річки, вони оволоділи містом, а на полян, що населяли його околиці, наклали данину.\nАскольд і Дір, очевидно, швидко зажили собі багатства й сили, бо у 860 р. наважилися разом із підвладними їм полянами напасти на Константинополь.\nНезабаром вісті про їхні успіхи дійшли до Новгорода. І хоч Рюрик уже помер, а його син Ігор (по-скандінавському Інгвар) був ще замолодим, щоб стати на чолі дружини, Олег, що був регентом (опікуном), доки Ігор не досягне повноліття, зібрав дружину з варягів, слов'ян та фіннів, узяв із собою Ігоря й поплив до Києва.\nХитрощами виманив він за мури міста Аскольда й Діра і, звинувативши їх в узурпації влади, вбив. У 882 р. Олег оселився в Києві, проголосивши його «матір'ю міст руських». Так розповідає про прихід варягів до Києва Нестор-Літописець. Проте в результаті ретельного аналізу тексту, проведеного різними поколіннями вчених, у цій оповіді виявлено багато внутрішніх суперечностей і слабких місць.\nСучасних істориків дивує, чому могутній, на загальну думку, Рюрик жодного разу не згадується у сучасних йому джерелах. Деякі взагалі піддають сумніву сам факт існування Рюрика. Чи справді могли такі досвідчені ватажки, як Аскольд і Дір, піддатися на явний підступ Олега? Чи був Олег справді пов'язаний з Рюриком, чи, може, літописець просто намагається скласти для нього шляхетніший родовід? І чим пояснити, що регентство Олега тривало ще довгий час після того, як Ігор досягнув повноліття? Словом, за відсутності даних про період до правління Олега в інших джерелах важко відрізнити реальність від вимислу в Несторовій версії походження Русі. 4. ЗАНЕПАД КИЄВА Політична роздробленість. Не викликає подиву те, що через порівняно короткий період створене першими київськими правителями об'єднання земель почало розпадатися.\nАналогічна доля спіткала інші середньовічні імперії Європи, зокрема державу Карла Великого. Цим величезним, хоч і примітивним, політичним утворенням просто бракувало відповідних технічних засобів та організаційних структур для того щоб утримувати обширні території протягом тривалого часу. На Русі Рюриковичі через членів своєї розгалуженої династії забезпечували принаймні позірну єдність земель. Хоч це тривало рівно стільки, скільки між князями була згода щодо того, хто серед них найстарший і, отже, мав право на верховну владу. З порушенням такої одностайності різко слабшали родові та особисті узи між різними князівствами. Проте існував іще один аспект проблеми політичної роздробленості. З перемогою принципу спадкового престолонаслідування (вотчини) над системою старшинства або ротації Ярослава Мудрого княжі роди все глибше пускали коріння у своїх батьківських землях, для них дедалі очевиднішим ставав той факт, що їхнє майбутнє пов'язане з удільними володіннями, а не з Києвом, за який точилася безперервна боротьба.\nПротягом XII ст. виникло від 10 до 15 таких удільних князівств, найбільшими з яких були Галицько-Волинське, Володимиро-Суздальське, Новгородське, Чернігівське та Смоленське. Кожне мало незалежний політичний, економічний і навіть культурний статус. Унаслідок цього Київська Русь поступово перетворилася на ціле з багатьма центрами, пов'язаними спільними релігійними та культурними традиціями, династичними узами. Проте центри ці були значною мірою самостійними й часто ворогували між собою. З відокремленням нових і нових князівств багатства, населення та землі Києва зменшилися до такої міри, що перед ним мало чим поступалися інші князівства.\nВласне тоді місто Київ з прилеглими територіями стало називатися «Руською землею» — у вузькому розумінні слова. Та незважаючи ні на що, Київ залишався великою принадою. Той, хто завойовував його, не тільки пишався престижем правителя «матері міст руських», а й міг претендувати на верховенство в династії Рюриковичів. Оскільки в Києві жив митрополит і знаходилися головні храми й монастирі, він лишався незаперечним культурним і релігійним, якщо не політичним, центром усієї Русі. Навіть із зменшенням свого населення й територій Київ з довколишніми землями залишався одним із найбільш розвинених і густозаселених князівств на всій Україні. Проте переваги Києва були водночас і його нещастями.\nПродовжувалися невщухаючі чвари між князями за місто. Український історик Стефан Томашівський підрахував, що між 1146 і 1246 рр. 24 князі 47 разів правили в Києві. З них один сім разів займав престол, п'ять князів правили по три рази кожен, а вісім — по два рази.\nХарактерно, що 35 князювань тривали менше року кожне. Один князь посвоєму підійшов до проблеми Києва.\nПобоюючись втратити владу над завойованим Києвом, а також намагаючись не допустити, щоб місто затьмарювало його власні зростаючі володіння на північному сході, володимиро-суздальський князь Андрій Боголюбський, цей попередник московських князів, у 1169 р. напав на Київ і по-дикунському пограбував його. Місто так ніколи вже не досягло колишньої величі. Економічний застій. Поряд із політичними проблемами існували й господарські. Як ми вже пересвідчилися, розташування Києва на великому торговому шляху «із варягів у греки» відігравало важливу роль у його піднесенні. З кінця XI ст. значення цього шляху почало зменшуватися. Це мало згубні наслідки для економіки Києва.\nЗаповзятливі італійські купці, обминаючи Київ, установили прямі зв'язки між Візантією, Малою Азією та Близьким Сходом, з одного боку, та Західною Європою — з іншого. Крім того, руським князям, що воювали між собою, важко було захистити шлях по Дніпру від наскоків кочовиків. У 1204 р. торговельні зв'язки Києва зазнали нового удару, коли під час хрестового походу було пограбовано Константинополь.\nВодночас вступив у період стрімкого занепаду квітучий колись Аббасидський халіфат зі столицею в Багдаді. Внаслідок цього Київ утратив двох найзначніших партнерів у торгівлі. Ці економічні лиха загострили й без того напружені стосунки між оагатим і бідним населенням міста, часто призводячи до соціальних вибухів. З усією очевидністю велична колись столиця Русі політичне, економічно та соціальне занепадала.\nСправжньою Немезидою для Києва були його давні вороги — кочовики. Проте найтяжчого удару завдали Києву не половці, оскільки по десятиліттях затятої та виснажливої для обох суперників боротьби руські князівства встановили з цими племенами постійні стосунки, а деякі руські князі навіть вступали у шлюбні зв'язки з представниками половецької знаті. Нищівного удару завдали Києву монголо-татари. Хоча походження монголо-татар ще не встановлено остаточно, відомо, що у XII ст. вони кочували у прикордонних землях Китаю. Майже всю свою силу й енергію вони витрачали на міжплемінні та родові конфлікти за убогі пасовиська. В останні десятиліття XII ст. серед них з'являється надзвичайно обдарований вождь на ім'я Темучин (у 1206 р. він прибрав собі високий титул Чингізхана, тобто хана над ханами), який досягнув нечуваного: вдаючися до сили й політичних інтриг, він об'єднав ворогуючі племена, змусивши їх визнати свою абсолютну владу.\nНаступним його кроком стало спрямування величезної військової сили та агресивності цих племен проти сусідніх некочових цивілізацій.\nМонголо-татарські війська, що ніколи не були багаточисельними (найбільше від 120 до 140 тис. воїнів), зате надзвичайно рухливими, добре організованими й блискуче керованими, спочатку підкорили Китай, Середню Азію та Іран. У 1222 р. монголо-татарський загін перейшов Кавказ і напав на половців.\nПоловецький хан Кобяк звернувся по допомогу до кількох руських князів, що підтримали його. У 1223 р. об'єднані русько-половецькі сили зустрілися біля річки Калки з монголо-татарами й у жорстокій битві зазнали страшної поразки. Але монголи, надто розпорошивши свої сили, вирішили не користатися з цієї перемоги й повернули назад, додому. Руські князі швидко забули цей катастрофічний випадок, знову поринувши у внутрішні чвари. Проте у 1237 р. на кордонах Русі з'явилося сильне монголо-татарське рійсько на чолі з онуком Чингізхана Батиєм.\nВогнем і мечем зруйнувало воно міста Рязань, Суздаль і Володимир, а у 1240 р. дійшло до Києва. Хоча місцевий князь Михайло втік, городяни на чолі з воєводою Дмитром, що його послав Данило Галицький, вирішили оборонятися від нападників.\nОблога міста була тривалою й жорстокою, й навіть коли монголо-татари подолали міські мури, бої точилися за кожну вулицю й за кожний будинок.\nНарешті на .початку грудня 1240 р. Київ упав під ударами монголо-татар. Історики часто ділять політичну історію Київської Русі на три періоди.\nПерший період — швидкого зростання — охоплює майже 100 років — з 882 р., коли на престол у Києві сів Олег, до смерті Святослава у 972 р.\nБазуючись у вигідно розташованому в стратегічному плані Києві, варязькі князі підпорядкували собі найважливішу торговельну артерію по Дніпру — «шлях із варягів у греки», підкорили східнослов'янські племена й знищили своїх основних суперників у цьому регіоні. Так було створене величезне господарське й політичне об'єднання, здатне й готове кинути виклик могутній Візантійській імперії. Другий період охоплює князювання Володимира Великого (980—1015) та Ярослава Мудрого (1034—1054), що було добою зміцнення Києвом своїх завоювань і досягнення ним вершини політичної могутності й стабільності, економічного та культурного розквіту. На противагу територіальному зростанню попереднього періоду тут переважає внутрішній розвиток. Дедалі відчутнішим стає законопорядок.\nНадзвичайно важливим було впровадження християнства, що принесло нову культуру й докорінно змінило світосприймання та самовираження населення Київської Русі. Останній період характеризують безупинні руйнівні князівські чвари, зростаюча загроза нападів кочових племен та економічний застій. Деякі історики доводять, що всі ці лиха прийшли незабаром після смерті Ярослава Мудрого у 1054 р. Інші схильні вбачати початки занепаду після князювання останніх вдалих правителів Києва—Володимира Мономаха (1113—1125) та його сина Мстислава (1125—1132). Так чи інакше, коли князь суздальський Андрій Боголюбський у 1169 р. захопив і розорив Київ, а потім вирішив залишити його, повернувшись у свої північно-східні землі, стало очевидним, що політичне й економічне значення Києва дуже підупало.\nОстаточне зруйнування Києва монголо-татарами у 1240 р. ознаменувало собою трагічний кінець Київського періоду історії України. 5. СУСПІЛЬНА ОРГАНІЗАЦІЯ Маючи, за різними підрахунками, від 3 до 12 млн населення й величезну територію, що обіймала близько 800 тис. кв. км (майже половина її — в межах сучасної України), Київська Русь була найбільшою політичною формацією середньовічної Європи. До того ж ця формація швидко розвивалася. Попри поступове зростання відмінностей між простим людом і новосформованою племінною знаттю землеробське суспільство східних слов'ян ЇХ ст. залишалося порівняно однорідним в етнічному та соціальному відношенні, але внаслідок швидкої розбудови Києва до слов'янського середовища потрапляють варязькі воїни-купці, фінські мисливці, тюркські найманці, грецькі ремісники, вірменські та єврейські торгівці. З піднесенням міст стали процвітати купці та ремісники.\nНарешті, прийняття християнства спричинилося до появи нового класу — духовенства.\nСловом, населення Київської Русі стало більш космополітичним за культурною орієнтацією, етнічно строкатим і дедалі глибше розшарованим соціальне.\nНайвище місце в суспільній ієрархії, що народжувалася, посідали численні члени різних відгалужень династії Рюриковичів. Княжі воїни, старші й молодші дружинники і місцева знать утворювали клас бояр, яких ще називали мужами. З часом знать скандінавського походження слов'янізувалася; це відбилося у перетворенні таких суто скандінавських імен, як Хелгі, Хелга, Інгвар та Вальдемар на відповідні слов'янські еквіваленти — Олег, Ольга, Ігор та Володимир. Постійні напади кочовиків на торгові шляхи, а також економічний занепад Константинополя у XII ст. призвели до обмеження можливостей займатися торгівлею, внаслідок чого колишні воїни-купці поступово перетворилися на великих землевласників.\nЗнайти собі землю не становило труднощів, оскільки князі мали в достатку незайманих угідь і роздавали їх дружині. На відміну від Західної Європи, де феодальне землеволодіння узалежнювалося службою своєму сюзерену, на Русі бояри користувалися правом спадкового володіння маєтками (вотчинами), зберігаючи його навіть з переходом від одного князя до іншого.\nБагато бояр проживали у містах, здаючи свою землю селянам, за що брали частину їхньої продукції та продавали її на ринку.\nВласне, орієнтованість на місто, заінтересованість у комерції та рухливість відрізняли бояр Київської Русі від західноєвропейських феодалів. На щабель нижче від бояр стояла міська знать, або, як її ще називали,— люди, що часто вважались «середнім класом» Києва.\nНайвизначніші його представники були великими купцями, що займалися міжнародною торгівлею, вступали в родинні зв'язки з боярами й домінували у міській політиці. Порівняно з бюргерами Західної Європи тих часів міська знать Київської Русі була далеко могутнішою й численнішою, навіть після того, коли занепад торгівлі у XII ст. призвів до часткового зменшення її ролі. До менш впливових і бідніших городян, яких ще називали «молодшими людьми», належали дрібні торгівці, крамарі, високомайстерні ремісники, зокрема зброярі, каменярі, гончарі, ювеліри, що гуртувалися в ремісничі корпорації (цехи). Найнижчу сходинку соціальної драбини міста займала «чернь» — ті, хто нічого не мали й наймалися на «чорну роботу». Величезну більшість населення становили селяни, або смерди. Про селян відомо небагато, оскільки історичні джерела зосереджували увагу на вищих класах.\nЗагальновизнаним є факт, що протягом усієї Київської доби більшість селян були відносно незалежними. Проте у XII—XIII ст. із початком лихоліття з'являються ознаки зростаючого закабалення селянства феодалами, що набувало різних форм. Вільний селянин мав право звертатися до суду, переїжджати з місця на місце, передавати землю у спадщину синам (якщо ж він мав тільки дочок, то князь мав право претендувати на його землю). Основним обов'язком смердів була сплата данини та відбування військової повинності (як правило, допоміжного характеру) під час війни. Про безправне становище селян у суспільстві свідчив передбачений «Руською правдою» штраф за вбивство смерда: кровні гроші у цих випадках становили 5 гривень. Для порівняння: за вбивство купця чи молодшого дружинника компенсація родині становила 40, а за вбивство старшого дружинника князя — 80 гривень. Коли селянин чи представник іншої соціальної верстви потрапляв у кабалу (а це при лихварських процентах від 25 до 50 траплялося нерідко), або коли просто брав гроші у позичку, він міг укласти угоду з кредитором, за якою зобов'язувався за отримані гроші відпрацювати певний час. Ці закабалені або напіввільні робітники називалися закупами. На самому низу суспільної піраміди перебували раби, або холопи. Оскільки головним товаром в обміні між Києвом і Константинополем виступали раби, неважко зрозуміти, що рабство на Русі було явищем звичайним, особливо до прийняття християнства. Серед рабів, багато з яких працювали у княжих маєтках, були військовополонені, невільничі діти, закупи, що намагалися втекти від виконання повинності, та інші невдахи. Проте вони могли самі викупити себе на свободу або бути звільненими у винагороду за вірну службу своєму панові. Окрему значну за розмірами соціальну групу становили служителі церкви.\nВиключно церкві підлягали парафіяльні священики, диякони з сім'ями, ченці та черниці. Крім того, під захистом церкви перебували ізгої. Так спочатку називали князів, що втратили свою вотчину (часом їх також.називали князями-ізгоями), а пізніше й усіх, хто не вписувався в рамки даної соціальної верстви. До них належали недавно звільнені раби (церква заохочувала до звільнення рабів, вважаючи це за богоугодний вчинок), збанкрутілі купці, сини священиків, яких через неписьменність не допускали до сану. Історики довгий час міркували над тим, щоб виявити спільні риси між суспільством Київської Русі та середньовічного Заходу. І зокрема, їх цікавило питання, чи скрізь європейський феодалізм передував добі індустріалізації. Радянські історики вважають само собою зрозумілим, що Київська Русь була феодальним суспільством. Цієї думки тримаються й такі немарксистські історики, як Микола Павлов-Сильванський, котрий звертав особливу увагу на той факт, що Київська Русь розпалася у XII ст. на ряд невеликих князівств із дедалі виразнішою сільськогосподарською орієнтацією. Проте більшість сучасних немарксистських істориків відкидають цю теорію. При цьому вони вказують, що центральний для феодалізму інститут васальної залежності у володіннях Рюриковичів не існував, позаяк влада князів над боярами була мінімальною. До того ж велика роль торгівлі та міст у життєдіяльності Київської Русі, а також наявність переважно незакабаленого селянства свідчать про те, що ситуація на сході Європи докорінно відрізнялася від становища на заході. Тому західні історики схильні розглядати Київську Русь скоріше як унікальну й самобутню соціальну систему, а не підводити її під загальну категорію феодальних суспільств. 6. ГОСПОДАРСЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ У найдавніших джерелах Київської Русі варяги вперше згадуються саме як відчайдушні й розбишакуваті купці. У VIII—ЇХ ст. від своїх поселень на Балтійському узбережжі вони по волзькому шляху рухалися на схід аж до Каспійського моря, де вступали в контакти з купцями мусульманського світу. На ЇХ ст., коли центр торгівлі перемістився на південь, до Константинополя, головною торговою артерією для Києва став славнозвісний шлях «із варягів у греки». Відтак заморська торгівля стала складати основу економічної системи Київської Русі. Тому не випадково, що першою формальною угодою, укладеною київськими правителями, став договір князя Олега з Візантією (911 р.), згідно з яким руським купцям у Константинополі створювалися надзвичайно сприятливі умови. Коли у XII—XIII ст. у результаті пограбування Константинополя хрестоносцями та частих нападів кочовиків на торгові шляхи по Дніпру став занепадати обмін з Візантією, дедалі більшого значення для Києва набували торговельні зносини із Західною Європою, що головним чином йшли через Краків — Прагу — Регенсбург. На противагу середньовічному Заходу, де земельна аристократія ухилялася від торговельної діяльності, в Київській Русі торгівлею активно займалися не лише бояри, а й сам князь. Більшу частину року перші правителі витрачали на збір данини у близьких і далеких землях своїх володінь, на перевезення її до Києва та на спорядження великої флотилії, що Дніпром везла до Константинополя невільників, хутра, льон, мед, віск та інший товар, який обмінювався на предмети розкошів. Навіть коли князі й бояри ставали більш осілими й прибирали у власність великі земельні володіння, значна частина продукції їхніх господарств призначалася для чужоземних ринків. Для заняття торгівлею існували різноманітні можливості, оскільки в руських містах сформувався численний прошарок купців, а його найбільш впливові й заможні представники вели заморську торгівлю й користувалися однаковими з боярами політичними та юридичними правами. Але у величезній більшості його складали просто дрібні крамарі, які торгували на внутрішньому ринку й часто визискувалися та закабалялися заможнішими купцями. За оцінками сучасних учених, 13—15 % населення Русі мешкало у міських осередках. Як засвідчують літописи, у країні налічувалося близько 240 міст і селищ. Проте цілком імовірно, що десь 150 із них фактично являли собою укріплені поселення напівземлеробського люду. Серед майже 90 великих селищ і міст найбільшим був, поза всяким сумнівом, Київ. До монголо-татарської навали чисельність його мешканців становила близько 35—40 тис. (Лондон досяг таких цифр лише через 100 років). Для порівняння, такі важливі центри, як Чернігів та Переяслав, Володимир-Волинський, Львів і Галич, налічували не більше 4—5 тис. жителів кожен.\nНаселення цих міст переважно складалося з дрібних торговців та ремісників, оскільки великого поширення набули ремесла. Так, у Києві було представлено від 40 до 60 різних ремесел, найважливішими серед них були теслярство, ковальство, гончарство та кожум'яцтво. Деякі історики підкреслюють комерційну спрямованість економіки Київської Русі. Інші, на противагу їм, доводять, що її основу становило землеробство. Цієї ж думки тримаються видатні українські дослідники Михайло Грушевський, Дмитро Багалій та Ярослав Пастернак, а також провідні радянські фахівці з цього питання. Вони вважають, що оскільки слов'яни традиційно були людом землеробським, то малоймовірно, що у Київську добу вони раптом змінили спосіб життя.\nДодатковим підтвердженням цієї гіпотези є часті згадки про землеробську діяльність на Русі у літописах, аграрна орієнтованість календаря та міфології давніх слов'ян і, що найпереконливіше,— археологічні знахідки.\nНедавні розкопки виявили, що у Х ст. на Україні користувалися залізним лемешем і що тут, як і в Західній Європі, дістала поширення відносно прогресивна двоі трипільна система сівозміни (за якою одна друга чи одна третя орної землі лишалася під паром). Культивувалися переважно пшениця, овес, жито та ячмінь.\nЗначного поширення серед селян на Русі набула вигодівля худоби. Це забезпечувало їх не лише м'ясом та молоком, але й шкірою для одягу і взуття. Те ж саме можна сказати про розведення коней, свиней, овець, гусей, курей і голубів.\nВикористання волів уможливлювало землеробство у ширших масштабах. Хоч селяни часто мали власний реманент, необхідний для обробки землі, вони, як правило, об'єднувалися в колективи, або общини (до них входили кревні родичі кількох поколінь на чолі зі старійшиною), допомагаючи один одному. Пізніше община виникала на основі спільності території, об'єднуючи сусідів, не пов'язаних кревно. Якщо економіка Русі й була насамперед сільськогосподарською, то як же прихильники цього підходу пояснюють виникнення великих міських і торговельних центрів? Відомий радянський учений Михайло Тихомиров, погляди якого поділяють багато його радянських колег, стверджує, що появу численних ремесел зумовив розвиток і все відчутніший прогрес у сільському господарстві — відтак у районах великого зосередження ремесел виникали міста. Він визнає, що з появою міст важливу роль в їхньому піднесенні стала відігравати торгівля, проте не заморська, а перш за все між містом та аграрною провінцією.\nЗважаючи на переконливі аргументи прибічників як «торговельної», так і «сільськогосподарської» інтерпретацій економічної історії Київської Русі, сучасні історики й тут схильні йти на компроміс.\nПогоджуючись, що князь, його дружина та найбагатші купці були заінтересовані передусім у жвавій та прибутковій заморській торгівлі, яка особливо процвітала до XII ст., вони також визнають, що у переважній своїй більшості населення Київської Русі займалося сільським господарством. 7. КУЛЬТУРА КИЇВСЬКОЇ РУСІ Будь-яка дискусія про культуру середньовічного суспільства зосереджується насамперед на його релігійних віруваннях та інститутах. В історії Київської Русі маємо дві окремі релігійні, а відтак і культурні епохи. До 988 р. засобом задоволення духовних потреб східних слов'ян був анімізм, у засаді якого лежало обожнення сил природи та поклоніння духам предків.\nНайвищим божеством у язичницькому пантеоні вважався Перун — бог грому і блискавки, аналогічний скандінавському богові Тору, хоч пов'язана з ним міфологія не була такою химерною. До інших важливих божеств належали Дажбог і Сварог — боги повітря й сонця, дарителі земних благ.\nЗакономірно, що серед землеробського люду поширеним був також культ богів родючості — Рода та Рожаниці. Крім того, об'єктами поклоніння вважалися сотні духів річок, лісів та предків; це часто виражалось у жертвуванні їм тварин, а подекуди й людей. Східні слов'яни не зводили своїм божествам величних храмів, як і не мали складної духовної ієрархії — власне це й пояснює відносно слабкий опір християнству з боку їхньої релігії. І все ж із приходом нової релігії вірування предків не зникли безслідно. Під личиною християнства ще протягом століть серед східних слов'ян зберігався релігійний дуалізм, або двовір'я, що полягало у дотриманні язичницьких за походженням звичаїв та обрядів (таких, зокрема, як святкування приходу весни). Із прийняттям християнства у Київській Русі поширилася нова, витончена й складно організована релігія. У 1037 р. після приїзду із Константинополя першого у довгій низці грецьких митрополитів (протягом усієї Київської доби лише двічі на цей пост призначалися не греки) була заснована митрополича єпархія.\nПервинно до Руської митрополії входило вісім єпископств, але згодом їхня кількість зросла до шістнадцяти.\nДесять із них розташовувалися на землях сучасної України.\nБагато єпископів теж були візантійцями. Вони везли з собою власне оточення: писарів, помічників, майстрів, перетворюючи єпископства на осередки поширення візантійської культури.\nДуховенство поділялося на дві категорії: «біле», тобто парафіяльні священики, що не давали обітниці целібату (безшлюбності) й звичайно одружувалися в своєму ж середовищі, та «чорне», тобто ченці, з яких обиралися високі духовні ієрархи.\nНамагаючись уникнути мирських гріхів і спокус, ченці жили у відлюдненні, й тому їх вважали цвітом віруючого люду, а їхні монастирі були осередками християнської освіти й науки. У XIII ст. в Київській Русі існувало близько 50 монастирів, із них 17—у самому Києві. Церква справляла величезний вплив на культуру Київської Русі. Спорудження одного лише храму — славетної Софії Київської — є безпосереднім підтвердженням того, наскільки всеохоплюючим був вплив церкви на мистецтво.\nЗбудована у 1037 р. за князювання Ярослава Мудрого ця чудова кам'яна споруда, зведена грецькими майстрами на взірець константинопольського храму, мала п'ять апсид, п'ять нефів і тринадцять бань. Розкішне прикрашений інтер'єр підтримували мармурові й алебастрові колони.\nНапевно, краса цього храму християнського Бога здавалася просто сліпучою призвичаєним до скромних дерев'яних будівель киянам.\nВласне, саме таке враження й мав справляти собор, позаяк у візантійській церкві добре розуміли, що високе мистецтво, звернене до людських емоцій, часто куди ефективніше посилювало віру, ніж богослов'я, що апелює до розуму. З цією метою церква сприяла розвиткові мистецтв і ремесел.\nЗокрема, інтер'єр Св. Софії прикрашали кольорові мозаїки та фрески, що з дивовижною правдоподібністю змальовували людину. Інший спосіб викликати благоговіння полягав у використанні ікон, тобто зображень божественних істот на спеціально оброблених дошках. Ікони поширювалися по приватних оселях, де ставали найціннішою в родині спадщиною. Кожен із цих нових різновидів мистецтва попервах зазнавав впливу грецьких зразків. Та з часом майстри навчилися поєднувати в цих жанрах і місцеві елементи, створюючи дедалі виразніший власний стиль. Проте впливи східної церкви на мистецтво не завжди були благотворними. Так, через те, що візантійці не любили ставити у своїх храмах статуй, скульптура не дістала помітного розвитку. Таким же визначальним був вплив християнства на способи інтелектуальної експресії давніх русичів. Після 988 р. в ужиток увійшло письмо, базоване на абетці, створеній ченцями Кирилом і Мефодієм — греками, що поширювали християнство серед слов'ян. На відміну від Риму з його наполяганнями використовувати в богослужіннях латину Константинополь погоджувався з тим, що новонавернені народи користувалися у церкві власною мовою. Відтак у богослужіннях та інших справах церкви вживали церковнослов'янську мову — літературну норму, що спиралася на південнослов'янські діалекти й була легко зрозумілою східним слов'янам.\nПоступово вона поширилася на лише на релігійну, а й на світську літературу, що ставала багатшою та різноманітнішою.\nЗакономірно, що більшість зразків цієї писемної літератури мали релігійний характер. Тут у достатку маємо уривки зі Старого й Нового заповітів, гімни, проповіді, житія святих.\nНайвидатнішими серед них є «Патерик», тобто оповідь про життя святих, написана ченцями Києво-Печерської лаври, проповіді й гімни св.\nКирила Туровського, писання київського митрополита середини XI ст. Іларіона — можливо, найосвіченішого мужа Київської Русі. У своєму знаменитому «Слові про закон і благодать», прочитаному у 1052 р. в присутності Ярослава Мудрого, Іларіон майстерно протиставляє християнство язичництву й описує хрещення Русі. У цьому творі він демонструє чудове володіння складними прийомами візантійської риторики, а також глибоке знання Біблії. Проте при всій своїй повазі до грецької культури Іларіон не був грекофілом. У «Слові про закон і благодать» він підкреслює велич і значення Русі, применшує роль Візантії в її наверненні до нової віри, приписуючи всю заслугу у здійсненні цього історичного кроку Володимирові. Якщо в релігійних творах грецькі впливи цілком домінували, то у літописах вони були менш помітними. Ранні київські літописи, створені переважно монахами й пройняті християнським світовідчуттям, характеризувалися реалізмом і багатством подробиць. У них відтворювалися й головні проблеми доби — такі як князівські чвари, боротьба з кочовиками,— й подробиці окремих подій.\nНайважливішим із них є літопис, відомий під назвою «Повість временних літ». Його пов'язують з іменами монахів Нестора та Сильвестра, які склали літопис у 11 ІЗ—1116 рр.\nЗаймалися літературною творчістю й представники світської верхівки.\nНезважаючи на постійну зайнятість політичними справами, написав своє зворушливе й сповнене роздумів «Повчання» князь Володимир Мономах. Є підстави допускати, що анонімний автор найчудовішого поетичного твору Київської доби — «Слова о полку Ігоревім» ( 1185—1 187) також належав до княжого двору. Вся його оповідь про невдалий похід на кочовиків дрібного руського князя пройнята пристрасним закликом до ворогуючих руських князів об'єднатися задля спільного блага.\necho "Железнодорожный транспорт позволяет перевозить любые грузы - твёрдые, жидкие, штучные, сыпучие, скоропортящиеся, он не ограничен сезонностью, как водный. Особенно велико значение железных дорог\necho "Специфика положения Испании в современной системе международных отношений определяется её традиционными связями не только со странами Европы, но также с арабским миром и с Латинской Америкой. В\necho "Отмечая этот факт известный русский историк В. О. Ключевский уделял ему особое внимание и даже считал колонизацию основным фактором русской истории. Он подчеркивал, что исходя из условий своей и\nКаменные оборонительные сооружения Новгородской земли доогнестрельного периода\necho "Некоторые типы древнерусских оборонительных сооружении известны и большом количестве образцов, причем часть из них подверглась достаточно серьезному исследованию и конструкция их поэтому более и\necho "Власть, захваченная Сильвестром, держалась на поддержке боярского сословия и на обмане царе. Бояре выдвигали Сильвестра, зная его самомнение, и посредством этой его черты характера проводили сво\necho "Задачи же я поставил переде собой следующие: рассмотреть действия нашего государства на внешнеполитической арене в 90-е годы; дать им краткий анализ; определить роль, которую сегодня играет Росс\nПолитика эффективности занятости в СССР при НЭПе\necho "Долгие годы нам твердили: пусть у тебя пока нет того - другого - третьего, зато у тебя есть работа! Так что, будь ласков, реализуй одно из главных прав человека - права на труд - в полной мере.\necho "Директором училища стал В.Н.Образцов – выпускник Петербургского института путей сообщения, будущий активный участник создания МИСИ. В 1917г. училище преобразуется в Среднее политехническое учили


Порошенко пообіцяв підписати мовний закон та подякував російськомовним українцям | Новинарня\nHome / Україна / Порошенко пообіцяв підписати мовний закон та подякував російськомовним українцям\nПрезидент Петро Порошенко. Фото: АП\nЦе сказав Глава держави у четвер, 26 квітня, у коментарі щодо ухвалення цього документа.\n«Підпишу закон, щойно він надійде мені на підпис. Зауважте, що ухвалення закону ми свідомо винесли за рамки виборчої кампанії, бо насправді він не про вибори. Він про мову. Про нашу українську мову», – сказав Глава держави.\nПетро Порошенко нагадав, що робота над Законом тривала кілька років і за цей час «з нього прибрали і каральні інспекції, і структури, які би могли тиснути на бізнес».\n«Текст став гармонійним і збалансованим», – констатував він та додав, що за останні п’ять років Україна в питанні розвитку мови «вийшла з передінфарктного стану».\n«Зробили дуже багато. Українською мовою говорить з нами якісний інформаційний продукт: кіно, книга, радіо і телебачення», – сказав Глава держави.\nРада ухвалила історичний закон про державну мову. ХТО БУВ ПРОТИ\nПов’язані публікаціїdon't missзаконПорошенкоРада


▪ Ольга Ворожбит 7 листопада, 2016\nЯк відзначають автори, після двох років прискіпливої уваги до України в ЄС зростає “втома” через повільне впровадження необхідних реформ. “У той же час у Вашингтоні, де уряд виділив з кінця 2013 року Україні понад $ 1,3 млрд допомоги, розчарування у зв'язку з невдачами Києва у боротьбі з корупцією є високими, а політики дискутують про нові заходи, які змусять український уряд боротися з хабарництвом”, - пишуть автори Foreign Policy.\n“Це все ще велика проблема. Вони не виконали і близько потрібної роботи, щоб обмежити владу олігархів”, - каже у коментарі авторам статті працівник Конгресу, який попросив не називати його імені.\nЧитайте також: Е-декларації: Сюприз!\n“Громадяни обурюються через багатство політиків", з таким заголовком вийшла стаття у швейцарському виданні Neue Zürcher Zeitung\n“Роман Насіров має належати до найбагатших чиновників цього світу”, - пише журналіст NZZ Матіас Бенц про голову державної Фіскальної служби України, перераховуючи його статки, які стали відомими завдяки оприлюдненій е-декларації.\n"Почасти це пов'язано з широким розповсюдженням тіньової економіки: до сих пір заробітна плата виплачується готівкою у конвертах. По-друге, у таких діях захована велика недовіра до банківської системи”, - пише автор. Він також пише про реформу банківського сектора, яка триває і сподівається, що скоро страх перед банками в українців зникне.\nЧитайте також: Хто боїться спецконфіскації.\nСтарший науковий співробітник аналітичного центру Atlantic Council Андерс Аслунд у своїй статті на сайті того ж центру пише, що задеклароване багатство українських чиновників принесе країні зміни на краще.\nНа його думку, очевидним наслідком опублікування цих декларацій є “монументальне беззаконня” в українському суспільстві, яке тривало в українському суспільстві і до і після Революції Гідності. “До сих пір честь або ганьба не ввійшли в українську політику. Жоден чиновник не подав у відставку через явно незаконно зароблені статки”, - пише Аслунд.\nХоча для Аслунда, як він зазначає, у питанні оприлюднення декларацій українських чиновників, важлива прозорість. “Все це не можна буде відмотати назад. Заклики до пояснення походження цих величезних статків переважатимуть”, - вважає експерт.\n"Зрештою, це разюча зміна у цілком корумпованій країні. Після всієї цієї досягнутої прозорості, українська еліта навряд чи зможе повернутися до своїх старих таємних методів. Було викрито і винуватців і їхні методи збагачення і, це спрощує роботу у напрямку перетворення України на більш чесне суспільство", - підсумовує Аслунд.\nТом Баррідж у своєму матеріалі для BBC пише про статки прем'єр-міністра Володимира Гройсмана (до речі, статті Гройсмана про те, який великим успіхом для України є система е-декларування, яка нарешті запрацювала, з'явилися у таких виданнях як The Guardian та Globe and Mail), відзначаючи, що останній 14 років працював на державній службі.\nВін як Маттіас Бенц із NZZ відзначає нелюбов політиків до банків і каже, що це є свідченням недовіри до банківської системи. Попри те, що суми та статки видаються аж надто великими журналіст відзначає: “Немає ніяких доказів, що хтось із політиків, згаданих у статті (Володимир Гройсман, Геннадій Кернес) порушив закон”. Він також відзначає, як і інші оглядачі та журналісти, що західні прихильники України будуть задоволені опублікуванням е-декларацій.


Як відомо, представниць прекрасної половини людства називають «слабкою статтю». Між тим, це зовсім не заважає їм ходити за покупками, няньчити дітей і виконувати не таку вже і «слабку» роботу по дому.\nВи запитаєте: а навіщо слабкої статі сильні руки? Відповідь проста:\n•Для виховання дітей. Новонароджені швидко набирають вагу, але ще тривалий час продовжують засипати у мами на руках. Додайте сюди подорожі на вулицю з не такою вже й легкою коляскою, яку потрібно й спустити по сходинках, і підняти на дев’ятий поверх у разі непрацюючого ліфта.\n•Для покупок. Чоловіки зазвичай так зайняті роботою, що забувають про їжу, а іноді і про те, що цю саму їжу для початку потрібно купити в супермаркеті. В результаті, покупка продуктів і інших товарів для дому непосильним тягарем лягає на тендітні жіночі плечі.\n•Для екстремальних ситуацій. Наприклад, під час прибирання, коли коханий чоловік на роботі. Жінці доводиться рухати меблі, виносити килим на вулицю, а іноді і вибивати його. Якщо влітку пара затіває ремонт, жіночі руки знову піддаються навантаженню, хай і в меншій мірі, ніж чоловічі.\n•Для роботи. Де б ви не працювали (в офісі, на виробництві, в лікарні чи школі), будь-яка професія передбачає якихось маніпуляцій з вантажем – будь то купа документів, зошитів або якихось деталей.\n•Для масажу. Заради ніжного масажу улюблений готовий на все. Правда, жінці для цього знадобляться міцні руки.


Віталій Савельєв: «Молодий був. Поліз в амбіції...»\nФутбол Украины — 19.07.2012 23:12\nСьогодні, 19 липня, виповнюється 75 років знаменитому форварду «Шахтаря» 1960-х років, дворазовому володарю Кубка СРСР, автору другого гола донецької команди у фіналі 1962 року Віталію Савельєву. Ми поспілкувалися з ювіляром про справи давно минулих днів, помилки, властиві молодості, й багато про що інше.\n– Віталію Антоновичу, вітаємо вас із знаменною датою! Бажаємо здоров'я, благополуччя, успіхів у всьому і завжди, домашнього тепла й затишку.\n– Спасибі велике. Особливо за побажання здоров'я. Воно для нас, кому за 70, найближче. Життя у великому футболі не тільки, швидше навіть, не стільки фанфари перемог, скільки важкі навантаження, травми, які з роками дають про себе знати дедалі сильніше. Але не будемо про сумне...\n– Тоді про більш веселе. Спогади. Вони ж завжди приємні?\n– Це правда. Навіть якщо й були якісь не дуже хороші моменти, із плином часу все одно згадуються з теплотою. Почну від печі. Народився й виріс у селищі рудника «Проведанц». Це там, де потім була шахта «Червона зірка». Ми всі зросли на вулиці. Як співається у пісні: «Я на вулиці зростала...» Гадаю, продовження всі знають. (Сміється). Ганяли у футбол двір на двір, за команду селища, рудника. У 1951-му ветеран «Шахтаря» Георгій Бікезін створив школу. Мене також у неї покликав. Я три дні походив і кинув. Щоб тренуватися, потрібно було 12 кілометрів йти пішки до Мушкетового, звідти їхати трамваєм, потренуватися і додому повертатися десь о другій годині ночі. І мати сказала: «Жодних тренувань». Навіть намірів бути не могло. Тому продовжив грати за різні команди в селищі. У 1954-му організовано було команду «Шахтар» (Будьонівка). За неї виступав. І знову потрапив до сталінського «Шахтаря». Десь у 1956-му. Через рік утік назад до Євгена Шпиньова на Будьонівку. Потім запримітив мене сталінський «Локомотив». Покликали, дали квартиру. Відіграв за них близько півроку, і забрали в «Шахтар», де старшим тренером був Абрам Дангулов. Потім Абрама Христофоровича змінив Костянтин Щегодський. Слідом старшим тренером призначили Олега Ошенкова. А я вже змужнів, підріс по-футбольному, тому якось так легко влився в основний склад на позицію центрального нападника. Входив до тренерської ради.\n– Дійшовши разом із командою до фіналу Кубка-1961, ви в ньому не брали участь. У чому причина?\n– Потягнув задню поверхню стегна правої ноги. І ніяк не міг відновитися. Тому у фіналі мене замінив Юра Захаров. У вирішальному матчі треба викладатися повністю, від першої до останньої хвилини. Так ще й нога ударна. Сказав Ошенкову: «Хай краще вийде здоровий, аніж я, хворий». Він на мене покотив бочку. Ти, мовляв, зрадник, не хочеш грати! А що можу вдіяти? Травма недолікована. Трохи навантаження дав на м'яз, він рветься.\n– Зате 1962 року ви від душі награли. Стали кращим бомбардиром «Шахтаря» в сезоні, забили у фіналі гол.\n– Так. Це був мій злет у «Шахтарі». Все було добре, гра сама собою виходила. Все нормально... І в 1963 році – травма меніска. Операція пройшла невдало. Хотів швидше відновитися. А коли хочеш занадто швидко, виходить погано. Коротше кажучи, Олег Олександрович не став чекати. Я молодий був, поліз у амбіції. Слід було б, дурному, перетерпіти... Ні ж, давай щось розповідати, психанув. Це та помилка молодості, про яку шкодую. Потрібно було тут доводити, що ти гравець, що ти здатний. На тому в 1964-му й завершилася моя кар'єра в «Шахтарі».\n– І ви вирушили в «Дніпро».\n– Приїхали з Дніпропетровська: «Переходь до нас». Намагався пояснити, що травма не зовсім залікована. Але все одно старший тренер Анатолій Зубрицький мене взяв. Відіграв сезон. Знову стара травма дала неспокій, до неї приклеїлася нова. І я пішов.\n– Це вам було 28. Вік для футболіста ще не пенсійний. Вдалося продовжити кар'єру?\n– Та не те щоб кар'єру футболіста... Повернувся на батьківщину. Пішов працювати в Костянтинівці на завод «Автоскло». Через три місяці запросили за ветеранів зіграти. Несподівано після цього Михайло Калінін покликав до горлівського «Шахтаря», де я відіграв іще шість років.\n– Судячи з довідників, ви в Горлівці були не тільки футболістом, але ще й граючим тренером?\n– Не був я граючим. Це так писали. Не знаю навіщо. Та хай пишуть.\n– Адже горлівським періодом футбол для вас не закінчився.\n– Могло статися й так. Рік був безробітним. Запросили в «Шахтобудівник» тренером. Загалом-то, запрошували мене в команду комбінату «Донецькшахтобуд». Це потім ми з замісником голови теркому вугільників так її назвали. Тренував «Шахтобудівник» до 1992 року, поки не почалася плутанина. М'яко кажучи. На той час, щоправда, перейшов працювати прохідником. У 1997 році вийшов на пенсію, де зараз і перебуваю. (Сміється).\n– Звичайно, грали за ветеранів?\n– А як же. Довго грав. Останній матч провів року 2000-го. Переважно це були виставкові зустрічі по області. (Сміється).\nНародився 19 липня 1937 року в Сталіно\nЗа «Шахтар» виступав із 1959 до 1964 року\nПровів 110 ігор, забив 32 м'ячі\nВолодар Кубка СРСР 1961 і 1962 років\nНагороджений орденом України «За заслуги» III ступеня


Вір у себе - боротьба з недугою\nЯ зустрічала багато історій про те, як люди змогли вилікувати себе і своїх близьких. Але дуже мало пишуть про те, як вдається бути здоровим. Ось я і хочу поділитися своїм досвідом здоров'я. Я багато і часто думаю про це, сподіваюся, мої думки будуть цікаві іншим людям.\nПроблема впливу духу на тіло стара як світ. Проте про неї багато пишуть і будуть писати ще більше. Причина полягає в тому, що в більшості випадків сама людина\n- причина як свою хворобу, так і свого здоров'я. І дійсно, якщо ми хочемо, щоб наш організм нормально функціонував, щоб нас не покидали піднесений настрій, почуття душевного комфорту, оптимізм, треба зробити гармонійним свій розум. Не можна жити в тривогах, гніві, страху, жалях, впертості і образах і при цьому сподіватися, що з організмом все буде в порядку.\nЗ такою установкою я живу дуже багато років і на здоров'я не скаржуся. Зате не раз помічала, що варто тільки засумніватися в собі, як тут же захворюєш. Наприклад, якось я промочила ноги. Ну, промочила і промочила, ан ні - я йду і думаю: ось ноги мокрі, замерзну, захворію, доведеться вдома сидіти, кашель, нежить і так далі в тому ж дусі. І що ви думаєте? Дійсно захворіла! А іншим разом їздили з друзями за місто\n- в снігу наваляти, в чоботи снігу витягали, додому мокрі з ніг до голови повернулися, мерзли, але весело зате було. І не захворіла - просто про це не думала. Недарма лікарі давно відзначили глибоку взаємозв'язок емоційних центрів та імунної системи людини.\nЯ вважаю, що кожному з нас рано чи пізно треба задуматися над наступним: якщо можна захворіти від уявлення про хвороби, чому ж не спробувати їм управляти? Чому не уявити себе здоровим, щоб одужати? Багато хто вважає, що прикидатися погано. А я ось так не думаю, іноді дуже корисно «прикинутися» хорошою людиною. Закони нашої психіки такі, що при розігруванні такої ролі спрацьовує\nзворотний зв'язок, і людина стає таким, яку роль грає. З цим незвичайним явищем я зустрічалася у своєму житті не раз, тому-то вважаю, що часто і удавання йде на користь. Так і зі здоров'ям. Ще у вісімнадцятому столітті один лікар висловив оптимістичну думку про те, що з часом хвороби будуть розцінювати як наслідок збоченого способу мислення. Так само мені в цьому відношенні дуже подобається історія великого філософа Канта, який від природи був надзвичайно болючим. Однак вольовим зусиллям йому вдавалося припиняти в собі застуду. Він сприймав слабкості і недуги свого тіла, як ніби вони його не стосуються, просто ігноруючи їх, і поводився як абсолютно здорова людина. Що знову ж підтверджує мою думку в користі облуди - спробуйте прикинутися здоровим, дивись, одного разу таким і станете.\nІ якщо зараз ваше тіло боляче, повно недуг, думайте не про них, а про те скоєному образі, в якому ви усвідомлюєте себе. Своїм внутрішнім поглядом ми повинні бачити себе здоровими, життєрадісними і активними, навіть якщо ви в даний момент прикуті до ліжка. Спробуйте щоранку переконувати себе, що відчуваєте себе сьогодні краще, ніж учора, повторюйте це собі наяву і уві сні, поки впевненість не перетвориться в дійсність.\nОт і все, що я хотіла сказати. А всім читачам хочу побажати - симулюйте здоров'я на здоров'я!\nukrHealth.ru » Народні засоби » Не думайте про хвороби і будете здорові


Заробітна плата як регулятор ринку праці. Організація оплати праці в Україні – Надвірнянська районна державна адміністрація\nЗаробітна плата як регулятор ринку праці. Організація оплати праці в Україні\nЗаробітна плата в ринковій економіці має виконувати низку важливих функцій. Стосовно ринку праці всі вони за своєю природою є регулятивними.\nВідтворювальна функція заробітної плати полягає в тому, що вона є основним джерелом коштів на відтворення трудових здібностей працівників і повинна компенсувати вартість робочої сили, забезпечуючи нормальну життєдіяльність кожної працюючої людини. Одночасно вона непрямо регулює майбутню пропозицію праці.\nСтимулююча функція передбачає використання заробітної плати для заохочення високоефективної праці. Рівень заробітної плати для цього має залежати від кількісних і якісних результатів індивідуальної праці кожного працівника, складності виконуваних робіт, кваліфікації і професійного досвіду працівника.\nРегулююча функція виявляється у впливі заробітної плати на кон’юнктуру ринку праці, рівень зайнятості, процеси трудової міграції, диференціацію заробітної плати.\nСоціальну функцію зарплата виконує тоді, коли реалізується принцип однакової винагороди за однакову працю, чим забезпечується соціальна справедливість.\nОптимізаційна функція заробітної плати пов’язана з тим, що заробітна плата як складова витрат підприємця спонукає його до раціонального використання всіх виробничих ресурсів, удосконалення техніки й технології, підвищення продуктивності праці, ефективного менеджменту. Результатом має бути зменшення заробітної плати на одиницю виробленої продукції.\nЗ організаційної точки зору розрізняють основну і додаткову заробітну плату.\nОсновна заробітна плата — це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов’язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників і посадових окладів для службовців.\nДодаткова заробітна плата є винагородою за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи, винахідливість та за особливі умови праці. Це доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, премії за сумлінне виконання виробничих завдань і функцій.\nВ українському трудовому законодавстві, зокрема в Законі України «Про оплату праці», у структурі заробітної плати виокремлюють також інші заохочувальні та компенсаційні виплати: винагороди за підсумками праці за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові або матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або проводяться понад встановлені ним норми.\nОсновою організації оплати праці є тарифна система, яку становлять:\nтарифні розряди, що характеризують складність і кваліфікацію виконуваних робіт;\nтарифні ставки, які є мірою ціни праці певної складності (розряду), тобто ціни праці працівника певної професії та кваліфікації протягом певного проміжку часу (година, день, тиждень); тарифна ставка першого розряду найнижча;\nміжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення розмірів тарифних ставок (посадових окладів);\nтарифні сітки (схеми посадових окладів), тобто сукупність тарифних розрядів, ставок та міжкваліфікаційних співвідношень для працівників різних професій і кваліфікацій, які виконують різні за складністю роботи;\nтарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники), що їх розробляє Міністерство праці та соціальної політики України.\nВ умовах тарифної системи діють дві основні форми оплати праці — відрядна і почасова.\nВідрядна заробітна плата залежить від кількості виробленої працівником продукції і використовується насамперед для оплати праці робітників на виробництві. Відрядна заробітна плата має кілька систем.\nПряма відрядна заробітна плата означає, що заробіток безпосередньо залежить від виробітку. Така система найбільш зрозуміла працівникам, і кожен з них може самостійно визначити розмір своєї заробітної плати: зарплата = відрядна розцінка за одиницю продукції х кількість виробленої продукції.\nНепряма відрядна заробітна плата використовується для оплати праці допоміжних працівників, зайнятих обслуговуванням основних технологічних процесів (наладчиків, помічників майстрів тощо). Заробітна плата при цьому залежить від результатів праці тих основних робітників, яких обслуговує допоміжний працівник.\nВідрядно-преміальна заробітна плата поєднує заробіток за основними відрядними розцінками з премією за ефективну і якісну працю.\nВідрядно-прогресивна заробітна плата нараховується таким чином: виконання норми оплачується за одними розцінками, а виробіток продукції понад норму — за іншими, збільшеними розцінками. Залежно від рівня перевиконання норм останні поступово зростають за певною шкалою.\nАкордна система оплати праці означає, що відрядна розцінка обчислюється на основі норм не на окрему операцію (виріб), а на весь комплекс робіт у цілому. При скороченні терміну виконання робіт працівники преміюються. Така система поширена у галузях з тривалим виробничим циклом — у будівництві, суднобудуванні тощо.\nКолективний підряд є колективною відрядною оплатою праці за кінцевими результатами роботи бригади (колективу).\nПочасова заробітна плата залежить від тривалості відпрацьованого часу і практикується для оплати праці спеціалістів, службовців і керівників. Основними її системами є:\nпроста почасова заробітна плата — заробіток, що нараховується за погодинними або поденними тарифними ставками (місячними окладами) з урахуванням фактично відпрацьованого часу;\nпочасово-преміальна заробітна плата, яка передбачає крім оплати праці за почасовими тарифними ставками ще й премію за досягнення встановлених якісних і кількісних виробничих показників.\nЗа межами тарифної системи, особливо для стимулювання працівників, зайнятих збутом продукції, використовується комісійна форма оплати праці. Заробіток працівника при цьому, як правило, складається з двох частин — фіксованого окладу та комісійної винагороди. Остання поділяється на:\nлінійну, що нараховується за твердим нормативом у вигляді певного процента від розміру результатного показника (обсягу продажу);\nпрогресивну, тобто поступове збільшення нормативних ставок (процента) винагороди при досягненні певного рівня результатного показника;\nрегресивну, тобто поступове зменшення нормативних ставок (процента) винагороди на деяких етапах поліпшення результатного показника для оптимізації загальних розмірів заробітної плати.\nВ Україні існує державне і договірне регулювання оплати праці. Основою державного регулювання оплати праці є норми, що містяться в конвенціях і рекомендаціях Міжнародної організації праці, Конституції України, Трудовому кодексі, у законодавчих актах України. Державне регулювання оплати праці здійснюється прямими і непрямими методами.\nПряме регулювання — це безпосереднє встановлення державними органами кількісних параметрів і норм заробітної плати, які є обов’язковими для підприємців усіх форм власності й господарювання. Відповідно до законодавства України, інструментами прямого регулювання заробітної плати є:\nвстановлення розміру мінімальної заробітної плати, інших державних норм і гарантій, умов і розмірів оплати праці працівників бюджетного сектору економіки, а також керівників підприємств, заснованих на державній і комунальній власності;\nрегулювання фондів оплати праці працівників підприємств- монополістів згідно з переліком, який визначається урядом; оподаткування доходів працівників;\nвикористання системи індексації трудових доходів з метою захисту заробітної плати від інфляції;\nкомпенсації працюючим втрати частини заробітку через затримання його виплати.\nНепряме регулювання впливає на рівень, структуру і динаміку заробітної плати лише опосередковано. Воно здійснюється через вдосконалення тарифної системи, запровадження методів наукової організації праці; механізми інвестування, ціноутворення та оподаткування підприємств; антимонопольні й антиінфляційні заходи; розвиток соціального партнерства у сфері оплати праці, політику соціального захисту населення тощо.\nВажливим елементом державного регулювання оплати праці є застосування інституту мінімальної заробітної плати (МЗП). У розвинутих країнах МЗП виконує функцію захисту прожиткового мінімуму і встановлюється одним із таких методів: 1) у відсотках від середньої заробітної плати (нормативний метод); 2) залежно від одержаного доходу на усередненого члена сім’ї (середньостатистичний метод). В обох випадках МЗП пов’язується із загальним станом економіки, умовами виробництва, що визначають доходи зайнятого населення від праці. Функціональну роль МЗП в Україні визначено в Законі України «Про оплату праці». В ньому встановлено, що:\nМЗП — це законодавчо встановлений розмір зарплати за просту, не- кваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). МЗП є державною соціальною гарантією, обов’язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання (ст. 3);\nМЗП встановлюється в розмірі, не нижчому за вартісну величину межі малозабезпеченості в розрахунку на працездатну особу (ч. 5 ст. 9);\nрозмір МЗП встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України з урахуванням пропозицій, вироблених суб’єктами колективних переговорів для укладення генеральної угоди (ч. 1 ст. 10);\nрозмір МЗП переглядається залежно від зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за згодою сторін колективних переговорів (ч. 2 ст. 10);\nмінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальної гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою (ст. 11).\nЗ 1 квітня 2007 р. МЗП в Україні становить 420 грн.\nДоговірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».\nОстаннім часом в Україні актуалізувалася проблема рівня заробітної плати. Відомо, що за час економічного спаду (1990-1999 рр.) обсяг ВВП у порівняльних цінах 1990 р. знизився у 2,45 разу, а реальна зарплата — аж у 3,83 разу. Виправляється ж ситуація дуже повільно. Лише з липня 2002 р. рівень середньої заробітної плати почав перевищувати рівень прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На початку 2007 р. співвідношення середньої зарплати і прожиткового мінімуму дорівнювало 2,2, тоді як за європейськими стандартами середня зарплата має становити не менш як 5-6 прожиткових мінімумів. Український ринок праці виявився абсолютно неконкурентоспроможним і спричинив масову трудову міграцію молоді і кваліфікованих працівників до інших країн.\nОчевидною стала необхідність такого реформування оплати праці, яке б продемонструвало політичну волю уряду щодо підвищення рівня життя населення країни, переходу від економічної моделі з дешевою робочою силою до моделі з дорогою робочою силою.\nГоловний державний інспектор з питань праці Р.Сабадаш\n08.09.2014\t опубліковано Надвірнянська РДА в Новини\nПродовжується робота щодо підтримки військовослужбовців в зоні АТО\nНарада щодо забезпечення пільгових категорій населення лікарськими засобами