Література кінця XIX — початку XX сторіччя (1): Тема 18. Михайло Коцюбинський. Аналіз творів «Тіні забутих предків» ,«Intermezzo»\nЛітература кінця XIX — початку XX сторіччя (1)\nТема 18. Михайло Коцюбинський. Аналіз творів «Тіні забутих предків» ,«Intermezzo»\nМихайло Михайлович Коцюбинський - видатний український письменник, найвизначніший майстер імпресіонізму в українській літературі початку XX ст., громадський діяч, голова Просвіти в Чернігові, один з організаторів Братства Тарасівців.\nЗнав дев'ять іноземних мов, серед яких грецька, циганська. Його називали Сонцепоклонником і Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей. Служив звичайним клерком у статистичному відділі Чернігівської управи, на роботу ходив з неодмінною квіткою у бутоньєрці. У своїх відомих на весь світ творах він оспівував цвіт яблуні, жайворонкову пісню, дитячі очі, малював словом людську біду і красу.\nМ. Коцюбинський одним із перших в українській літературі усвідомив потребу її реформаторства в напрямі модерної європейської прози. Новаторство позначилося на стилістиці творів, жанровій системі. «Його проза - це синтез народності й гуманізму, воістину загальнолюдського масштабу інтереси, глибинність естетичного змісту, рівне мислення, виверненість образів, найяскравіші грані майстерності, завдяки чому твори Коцюбинського - це і духовний образ, і суть буття народу, його жива історія, великі гуманістичні уроки, мрія про будучину» (П. Кононенко).\nНовела розпочинається присвятою («Присвячую кононівським полям») та переліком незвичайних дійових осіб (Моя утома, Ниви у червні, Сонце, Три білих вівчарки, Зозуля, Жайворонки, Залізна рука города, Людське горе). Однак «Intermezzo» не драматичний, а епічний твір.\nМ. Коцюбинський через інтенсивну роботу, виконання службових обов'язків виснажився фізично і морально. Улітку 1908 р. письменник відпочивав у садибі відомого українського громадського діяча Євгена Чикаленка в селі Кононівка поблизу м. Яготина (Київська область). Природа збагатила письменника численними враженнями. Так у 1908 р. з'явилася новела «Intermezzo».\nТема твору криється в його назві. Слово «intermezzo» означає «перепочинок, пауза». Музичний термін означає невелику інструментальну п'єску, виконувану між діями драматичного чи оперного твору при його виставі. М. Коцюбинський вклав глибокий філософський смисл у назву своєї новели. Образом intermezzo новеліст указував не тільки на перепочинок утомленого митця, але й на органічний зв'язок, може, чимсь перерваних періодів у творчості чесного громадянина, який залишився вірний своїм ідеалам. Тож новелу можна вважати й автобіографічним твором.\nВдало створені пейзажі передають нерозривний зв'язок людини і природи. Оповідач відчуває «соболину шерсть ячменів, шовк колосистої хвилі», йому вітер набиває вуха «шматками згуків, покошланим шумом», «тихо пливе блакитними річками льон», пливе так спокійно, що «хочеться сісти на човен і поплисти». Ця картина виглядає розкішною завдяки багатій художньо-виражальній системі (епітети, метафори, порівняння), словам-звукам і словам-барвам. Перед нами майстерна імпресіоністична картина.\n«Тіні забутих предків» (1911)\n- вплив мистецтва на людину; -\n- стосунки батьків і дітей. ,\n- людини із власним «я» (роздвоєність. Івана);\nСюжет повісті перегукується з трагедією Шекспіра «Ромео і Джульетта». У них є чимало спільних рис. Як Монтеккі й Капулетті, ворогують роди Палійчуків і Гутенюків. У ворогуючих родах є діти, які кохають один одного, - Іван і Марічка. Давня ворожнеча має стати їм на перешкоді. Як і в Шекспіра, герої М. Коцюбинського гинуть.\n«Лишилось ще тільки спакуватись... Се було одно з тих незчисленних "треба", які мене так утомили і не давали спати»,- так починається твір. Це «треба» автор порівнює з «многоголовим звіром». Але він розуміє, що «увільнитись» від нього можна лише на час. Бо життя йде, торкаючи кожного неодмінно, «іде, як хвиля на берег».\nАвтор зізнається: «Я не можу розминутись з. людиною. Я не можу бути самотнім». Інколи саме це дратує, стомлює, бо людині необхідно час від часу усамітнитись: «Мене втомили люди. Мені надокучило бути заїздом, де вічно товчуться оті створіння, кричать, метушаться і смітять. Повідчиняти вікна! Провітрить оселю!.. Нехай увійдуть у хату чистота і спокій»\nЦе прагнення спокою і самітності інколи буває таким сильним, що ладен погодитися на будь-який спосіб досягнення жаданого: «Смерть? Сон?» Відтак приходить бажання бодай на якийсь час відпочити, послухати не «ревучі потоки людського життя», а жадану тишу.\nДруга частина змальовує картину дороги, або, точніше, втечі від «залізної руки города». Здавалося, тишу глушили гучні голоси. Але ось уже зелене безмежжя природи, а «неба тут було так багато, що очі тонули в нім, як в морі». І ледве бричка вкотилася у двір - закувала зозуля. «Тоді я раптом почув велику тишу. Вона виповняла весь двір, таїлась в деревах, залягла по глибоких блакитних просторах. Так було тихо, що мені соромно стало калатання власного серця».\nКілька разів автор ніби сам собі повторює: «Хіба я що знаю? Хіба я знаю?» І тут ліричний герой відчуває, як у його серце просяться із зовнішнього світу люди, «всі ті, що складали у моє серце, як до власного сховку, свої надії і гнів і страждання або криваву жорстокість звіра». їх так багато, що душа не в змозі сприймати усе так само гостро, як раніше.\nІ герой це розуміє, розповідаючи про це відсторонено, ніби здалеку. Так, це ненор-мально, коли людина звикає до болю і більше не реагує на нього. Але інколи треба\nдати спочинок зболеній душі: «Я не маю вже краплі гарячої крові... Ви бачите, я навіть не червонію, лице моє біле, як і у вас, бо жах висмоктав із мене всю кров... Проходьте! Я утомився».\nІ раптом... Розплющивши очі, герой бачить «глибоке небо і віти берези. Кує зозуля. В'є молоточком у кришталевий великий дзвін - ку-ку! ку-ку! - і сіє тишу по травах». Світ, безмежний, сонячний, зелений огортає і пестить. Хай живе сонце! Хай живе небо! Хай живе світ і все живе в ньому!\n«Мої дні течуть тепер серед степу, серед долини, налитої зеленим хлібом. Безконечні стежки, скриті, інтимні, наче для самих близьких, водять мене по нивах... Я тепер маю окремий світ... На небі сонце - серед нив я. Більше нікого. Йду. Гладжу рукою соболину шерсть ячменів, шовк колосистої хвилі. Вітер набива мені вуха шматками згуків, покошланим шумом. Такий він гарячий, такий нетерплячий, що аж киплять від нього срібноволосі вівса».\nСама вічність у своїй радісній величній красі постає у цих словах ліричного героя, огортає зеленими руками жалюгідну купку хаток, ниви. «Що значить для них людина? Нічого. Он вийшла в поле дрібна біленька цятка і потопла у нім. Вона кричить? Співає? І робить рух? Німа безвладність просторів все це ковтнула. І знов нічого. Навіть сліди людини затерті й закриті: поле сховало стежки й дороги... Над всім панує тільки ритмічний, стриманий шум, спокійний, певний у собі, як живчик вічності. Як крила тих вітряків, що чорніють над полем: байдужно і безупинно роблять у повітрі круг, немов говорять: так буде вічно...: in saecula saeculorum (на віки вічні)».\nСпокійний, самотній, сідав десь на ґанку порожнього дому й дивився, як будувалась ніч. Як вона ставила легкі колони, заплітала сіткою тіней, зсувала й підносила вгору непевні, тремтячі стіни, а коли все це зміцнялось й темніло, склепляла над ними зоряну баню. Тепер я можу спокійно спати, твої міцні стіни стануть між мною і цілим світом. На добраніч вам, ниви. Й тобі, зозуле».\nЗа такою ніччю неодмінно буде сонячний яскравий день, і «я повний приязні до сонця і йду просто до нього, лице в лице. Повернутись до нього спиною - крий Боже! Яка невдячність! Я дуже щасливий, що стрічаюсь із ним тут, на просторі, де ніхто не затулить його обличчя, і кажу до нього: «Сонце! я тобі вдячний. Ти сієш у мою душу золотий засів - хто знає, що вийде з того насіння?»\nП'ючи сонце, мов цілющий напій добра, герой відчуває в душі любов: «Дивись на мене, сонце, й засмали мою душу, як засмалило тіло, щоб вона була недоступна для комариного жала... (Я себе ловлю, що до сонця звертаюсь, як до живої істоти. Невже се значить, що мені вже бракує товариства людей?)».\nРазом із вівчарками він блукає полями, обережно несучи додому спокій і відчуття спорідненості із самою землею: «Спочивай тихо під сонцем, ти така ж втомлена, земле, як я. Я теж пустив свою душу під чорний пар».\nМоже, тому й відчуває ліричний герой свою спорідненість із землею: «В городах земля одягнена в камінь й залізо - і недоступна. Тут я став близький до неї. Свіжими ранками я перший будив сонну ще воду криниці». Це спілкування з живою природою, з самою землею дарує йому особливе відчуття, що все ца світі - прекрасне. Особливе молоко - «я знав, що то вливається в мене м'яка, як дитячі кучері, вика, на якій тільки ще вчора цілими роями сиділи фіолетові метелики цвіту. Я п'ю екстракт луки».\nОсобливий і хліб. Відтак ліричний герой відчуває себе насправді багатою людиною. «Я тут почуваю себе багатим, хоч нічого не маю. Бо поза всякими програмами й партіями -земля належить до мене. Вона моя. Всю її, велику, розкішну, створену вже, - всю я вміщаю в собі. Там я творю її наново, вдруге, - і тоді здається мені, що ще більше права маю на неї».\nТреба уважно слухати цю землю, щоб зберегти це неповторне диво для нащадків. Очима серця побачив автор чудову картину: «Сіра маленька пташка, як грудка землі, низько висіла над полем. Тріпала крильми на місці напружено, часто і важко тягнула вгору невидиму струну від землі аж до неба. Струна тремтіла й гучала. Тоді, скінчивши, падала тихо униз, натягала другу з неба на землю. Єднала небо із землею в голосну арфу й грала на струнах симфонію поля. Се було прекрасно».\n«Так протікали дні мого intermezzo серед безлюддя, тиші і чистоти. І благословен я був між золотим сонцем й зеленою землею. Благословен був спокій моєї душі. З-під старої сторінки життя визирала нова і чиста - і невже я хотів би знати, що там записано буде?» Життя триває, воно розгортається чистим аркушем нового початку.\nАле ось зустріч на ниві - «я і людина». Герой зустрів «звичайного мужика». Він не знає, яким сам здається цьому чоловікові, але той викликав в пам'яті героя страшні картини життя українського народу: почорнілі солом'яні стріхи хат, «брудні, негарні» дівчата, що повертаються з тяжкої роботи, бліді, як тіні, жінки, голодні діти...\nТак людське горе вривається в тишу душі героя., але тепер там немає холодної байдужості. І соціальні біди постають, як примара. Але надто реальна та примара: «Ходиш між людьми, як між вовками... Бідний в убогого тягне сорочку із плота, сусід у сусіда, батько у сина. Людей їдять пранці, нужда, горілка, а вони в темноті жеруть один одного. Як нам світить ще сонце і не погасне? Як можемо жити?»\n«Говори, говори»,- повторює ліричний герой, ніби хоче заохотити співбесідника вилити у словах увесь біль і звільнитися від нього. «Розпечи гнівом небесну баню. Покрий її хмарами твойого горя, щоб були блискавка й грім. Освіжи небо і землю. Погаси сонце й засвіти друге на небі. Говори, говори...»\n«Город знову простяг по мене свою залізну руку на зелені ниви»,- так образно змальовує своє повернення до людей автор. З якими думками він повертається? «Про-щайте, ниви. Котіть собі шум свій на позолочених сонцем хребтах. Може, комусь він здасться так, як мені. І ти, зозуле, з вершечка берези. Ти теж строїла струни моєї душі. Вони ослабли, пошарпані грубими пучками, а тепер натягаються знову. Чуєте? Ось вони бренькнули навіть. Прощайте. Йду поміж люди. Душа готова, струни тугі, наладжені, вона вже грає...».\n«Іван був дев'ятнадцятою дитиною у гуцульській родині Палійчуків». Ще дитиною він відрізнявся від інших: «...Іван все плакав, кричав по ночах, погано ріс і дивився на неню таким глибоким, старече розумним зором, що мати в тривозі одвертала од нього очі».\nТі очі ніби бачили щось приховане від інших: «Дивиться перед себе, а бачить якесь далеке і не відоме нікому...» Мати з полегкістю відпускала Івана з хати, і він ішов у гори, у ліс, де йому було затишно, де усе було зрозуміле й рідне. Мати навіть побоювалась, чи не підмінили її дитину: «Не сокопилася баба при злогах, не обкурила десь хати, не засвітила свічки - і хитра бісиця встигла обміняти її дитину на своє бісеня». Бо син краще почувався серед природи, у лісі, ніж у хаті біля людей. Світ здавався йому казкою, «повною чудес, таємничою, цікавою і страшною». Іван семи років «умів знаходити побічне зілля - одалеп, матриган і підойму, розумів, про що канькає каня [рід коршуна], з чого повстала зозуля, і коли оповідав про все ж вдома, мати непевно позирала на нього: може, воно до нього говорить?» Знання про світ природи і світ людини якось швидко стали йому доступні, зрозумілі. «Знав, що на світі панує нечиста сила, що арідник [злий дух] править усім, що в лісах повно лісовиків, які пасуть там свою маржинку [худоба]: оленів, зайців і серн; що там блукає веселий чугайстир [міфічна лісова істота], який зараз просить стрічного в танець та роздирає нявки; що живе в лісі голос сокири. Вище, по безводних далеких недеях [диких верхівках гір], нявки розводять свої безконечні танки, а по скелях ховається щезник».\nКоли хлопець підріс, його послали пасти корів. Там, на пасовиську, Іван вивчився від старших грати на сопілці. Та ті звичайні пісні не задовольняли його - у ньому жили інші мелодії, «неясні і невловимі». Це була чарівна музика рідної природи: «З-за галузки смереки виглядали зажурені гори, напоєні сумом тіней од хмар, що все стирали бліду усмішку царинок [обгороджених сінокосів близько до оселі]. Гори щохвилини міняли свій настрій: коли сміялась царинка, хмурився ліс. І як трудно було вдивитись в те рухливе обличчя гір, так трудно було дитині спіймати химерну мелодію пісні, що вилась, тріпала крильцями коло самого вуха і не давалась».\nОдного разу Іван зайшов далеко у гори і раптом почув ту жадану тиху музику. Але хто ж грав у цьому безлюдному місці? Іван повернувся і скаменів: «На камені, верхи, сидів "той", щезник, скривив гостру борідку, нагнув ріжки і, заплющивши очі, дув у флояру». Іван хотів тікати - і не зміг; хотів закричати - голоса нема. Але ось голос з'явився, а той щезник раптом пропав. Кинувся Іван бігти вниз, і біг, доки не впав без сили. Потім прийшовши до тями, Іван спробував повторити мелодію, але вона довго не давалась. Проте хлопець починав ще і ще. І нарешті «лісом попливла чудна, не відома ще пісня, радість вступила у його серце, залляла сонцем гори, ліс і траву, заклекотіла в потоках, підняла ноги в Івана і він... закружився у танці». Душа і серце співали у хлопця. «На сонячній плямі полянки, що закралась в похмуре царство смерек, скакав біленький хлопчик, немов метелик пурхав зі стебла на стеблину, а обидві корови - жовтаня і голубаня, просунувши голови межи галузки, привітно дивились на нього, жуючи жуйку, та зрідка дзвонили йому до танцю». У лісі знайшов Іван те, чого шукав.\n«Вдома, в родині, Іван часто був свідком неспокою і горя. За його пам'яті вже двічі коло їх хати трембітала трембіта, оповіщаючи горам і долам про смерть: раз, коли брата Олексу роздушило дерево в лісі, а вдруге, коли браччін Василь, файний веселий леґінь, загинув у бійці з ворожим родом, посічений топірцями».\nНасправді сім'я Івана була невелика. З двадцяти дітей вижили лише п'ять, а «решта п'ятнадцять спочило на цвинтарі біля церковці». Всі в родині любили ходити до церкви, особливо на храмові свята. Там можна було зустрітися з дальніми родичами, а інколи і «пустити кров» Гутенюкам. У ці дні Палійчуки надягали найкращу одежу, сідлали коней і гірськими стежками відправлялись до церкви. І плаї нібито розцвітали червоними маками: то йшли святочно прибрані гуцули.\nОдного разу, повертаючись з храму, два ворогуючі роди зустрілись, і сталася бійка між Гутенюками і Палійчуками. Іван не зрозумів, як воно сталося, та коли побачив, як упав його батько, «як підтята смерека», кинувся у бійку. В запалі бійки вдарив дівча, «що тряслось з жаху біля самого воза». Іван здогадався, що це «Гутенюкова дівка». Та почала тікати, він наздогнав її, шарконув за пазуху і роздер сорочку. Звідти впали не землю нові кісники, які він вкинув у річку. «Тоді дівчинка, зігнута вся, подивилась на нього спідлоба якимсь глибоким зором чорних матових очей і спокійно сказала:\n- Нічьо... В мене є другі... май ліпші».\nТак зав'язалась розмова, і дівчинка вийняла цукерку й поділилась нею з Іваном. Він завагався, але узяв. «Тепер вони вже сиділи рядочком, забувши про вереск бійки... а вона оповідала йому, що зветься Марічка, що пасе вже дроб'єта (вівці)... а погляд її чорних матових очей м'яко поринав у Іванове серце...»\nНа другий день після бійки помер батько Івана, старий Палійчук. І тяжкі часи наступили в його родині. Але в пам'яті Івана не смерть батька жила, а зустріч із дівчинкою, що, скривджена ним безвинно, «повним довір'я рухом» дала йому по-ловинку цукерки. Іванові дуже хотілося знову побачити Марічку. І він зустрівся з нею, коли пас корови, а вона вівці. Відтак вони зустрічалися щоразу, пасуючи овець і корів, і це була їхня таємниця.\n«Білі ярки, забившись у холодок під смереку, дивились дурними очима, як кача-лись по мхах двоє дітей, дзвонячи в тиші молодим сміхом. Втомившись, вони заби-рались на біле каміння і лячно зазирали звідти у прірву, з якої стрімко підіймався у небо чорний привид гори і дихав синню, що не хотіла тануть на сонці. В щілині поміж горами летів в долину потік і тряс по каміннях сивою бородою. Так було тепло, самотньо і лячно у віковічній тиші, яку беріг ліс, що діти чули власне дихання. Але вухо уперто ловило і побільшало до найбільших розмірів усяких згук, що мусив жить в лісі, і їм часом здавалось, що вони чують чийсь хід потайний, глухе гупання барди, хекання втомлених грудей».\nТак росли вони серед потоків і лісів, чисті і наївні. Але дитинство минуло, і Іван «був уже леґінь, стрункий і міцний, як смерічка, мастив кучері маслом, носив широ-кий черес і пишну кресаню. Марічка теж вже ходила в заплітках, а се значити мало, що вона вже готова й віддатись». Вони не пасли більше ягнят, а зустрічались лише на свято та у неділю. «Сходились коло церкви або десь в лісі, щоб стариня не знала, як кохаються діти ворожих родів. Марічка любила, коли він грав на флоярі. Задуманий все, встромляв очі кудись поза гори, неначе видів, чого не бачили другі, прикладав мережану дудку до повних уст, і чудна пісня, якої ніхто не грав, тихо спадала на зелену отаву царинок, де вигідно послали свої тіні смереки». І здавалося їм, що на світі тільки дві барви: «в зеленій - земля, в блакитній - небо». І серед цього зелено-блакитного світу лише вони двоє. «Марічка обзивалась на гру флояри, як самичка до дикого голуба, - співанками. Вона їх знала безліч. Звідки вони з'явились - не могла б розказати. Вони, здається, гойдалися з нею ще у колисці, хлюпались у купелі, родились у її грудях, як сходять квітки самосійні по сіножатях, як смереки ростуть по горах... Марічка і сама вміла складати пісні».\nПоезія Іванових мелодій спліталася з летючими віршами Маріччиних коломийок. Вони покохали один одного. «Вона давно вже була Іванкова, ще з тринадцяти літ. Марічка часто питала, чи будуть вони у парі назавжди, адже їхні сім'ї ніколи цього не дозволять. Та Іван запевняв, що й цитати родичів не буде, бо Марічка мусить бути його. На танцях запрошував її відверто і «наче на злість старині вій на танцях вимахував дівкою так, що аж постоли розсідались».\nОднак усе складалось не так, як гадав Іван. Ґаздівство його руйнувалося, і треба було йти в найми. «Мушу йти в полонину, Марічко, - сумував він заздалегідь». Марічка покірно погоджувалась, хоч їй було дуже сумно. І той сум виливала у співанках:\n«Ізгадай мні, мій миленький, два рази на днину. А я тебе ізгадаю сім раз на годину».\nВона втішала сама себе, njp обов'язково буде дивитеся на гори, то може, й побачить його: «Як муть мряки сідати на гори, я сяду та й си заплачу, що не видно, де пробуває милий. А як в погожу річку зазоріє небо, я му дивитись, котра зірка над полонинков -тому бачить Іванко... Тільки співати залишу».\nАле Іван радив їй не втрачати веселості й співати. Обіцяв повернутися швидко. Він слухав її пісні і думав, що вона засіяла співанками своїми і ліси, і гори, і полонини. Увесь світ навколо нього бринить її піснями. «Але прийде пора, він поверне до неї, і вона знов позбирає співанки, щоб було одбуть чим весілля...»\nВідтак теплим весняним ранком Іван пішов на полонину. «Іван піднімався все вище... Ліси уступали місце гірським сіножатям, м'яким і повним. Іван брів серед них, як по озерах квіток, нагинаючись часом, щоб закосичить кресаню [капелюх] жмутком червоної грані або блідим вінком невістульки.\nПолонина! Він вже стояв на ній, на сій високій луці, вкритій густою травою».\nА у долині, вкритій від вітру, знайшов Іван стаю [дерев'яний намет для вівчарів]. Тут, серед гір, Іван разом з іншими мав доглядати худобу, що її зганяли на літо сюди з різних сіл. Кожен знав свою справу і мав тут свої обов'язки. Чоловіки ставилися до них як до священних. «Тим часом ватра розгоралась на полонині. Повним поваги ру-хомі, як давній жрець, підкидав ватаг до неї сухі смереки та свіжу хвою, і синій дим легко здіймався над нею...\nПолонина починала своє життя живим невгасимим вогнем, що мав її боронити од всього лихого».\nДень згас, і Микола-спузар, що повинен був усе літо слідкувати за ватрою, покли-кав вівчарів вечеряти.\nВатаг чутливо прислухався і ніби чув, як сходяться отари худоби сюди, на полонину, як оживають гори від дихання і тупоту отар. І ось уже вони тут усі. І тоді ватаг впав на коліна і підняв руки до неба. «За ним схилились до молитви вівчарі й люди, що пригнали маржину. Вони прохали у Бога, щоб вівця мала гаряче серце, як гарячий вогонь, який переступала, щоб Господь милосердний заступив християнську худібку на росах, на водах, на всіх переходах од всякого лиха, звіра і припадку. Як допоміг Бог зібрати худібку докупи, щоб так допоміг усю людям віддати.\nЛаскаво слухало небо простосердечну молитву, добродушно хмурився Бескид, а вітер, пролітаючи далі, старанно вичісував трави на полонині, як мати дитячу голівку...»\nДні спливали за днями в щоденній праці, у труднощах вівчарського життя. Та серед щоденних турбот згадує Іван Марічку. Як вона, чи співає ще свої пісні?\n«Ой, як будуть вівчарики білі вівці пасти, будуть мої співаночки за кресаню класти... - згадується йому милий дівочий голос, і він зриває квітку та закосичує нею кресаню». «Гірське повітря прополоскало груди, хочеться Їсти. І як самотно! Стоїш тут маленький, як бадилина у полі. Під ногами зелений острів, що його обливають блакитні води далеких гір. А там, по суворих диких верхах, десь у безводах, в без-слихах, гніздиться всяка мара, ворожа сила, з якою тяжко боротись. Лиш одно - со-котися...» Поволі тягнеться час. За день Іван геть стомлюється. Але уві сні приходить до нього Марічка. Він сам до себе говорить, що то не вона, але щось його ніби тягне за Марічкою. Від сну він прокинувся раптом, почувши крик худоби. Серце його калатало. І ось нарешті трембіта сповіщає, що кошари чекають на вівці.\nНа полонині усі зібрались, щоб видоїти овець та кіз. Звичним рухом Іван хапає вівцю за хребет і тягне до себе понад широку дійницю, що поступово наповнюється молоком. «Іванові руки безперестанку мнуть тепле овече вим'я, одтягають дійки, а по руках в нього тече молоко, що пахне лоєм і підіймає з дійниці масну солодку пару... Жалібно плаче мокра отара по сей і той бік струнки, падають в загороду знесилені вівці, а густе молоко дзвінко дзюрчить в дійницю та затікає теплим струмочком аж за рукав».\n«Опустіли кощари. Тиша і пустка». Починається нова дія - сироваріння. Ватаг схиляється над молоком, «розщобає поволі рукава і по сам лікоть занурює в нього свої голі, зарослі волоссям руки. І так застигає над молоком.\nТепер має бути тихо у стаї, двері замкнені, і навіть спузар не сміє кинуть оком на молоко, поки там твориться щось, поки ватаг чаклує... Тільки по легкому рухові жил на ватагових руках помітно, що насподі в посуді одбувається щось. Руки оживають потроху, то підіймаються вище, то опускаються нижче, закруглюють лікті, щось плещуть, бгають та гладять там всередині, і раптом з дна посуди, з-під молока, підіймається кругле сирове тіло, що якимсь чудом родилось. Воно росте, обертає плескаті боки, купається в білій купелі, само біле і ніжне, і коли ватаг його виймає, зелені родові води дзвінко стікають в посуду». Після цього відчиняють двері навстіж і сповіщають трембітою, «що день скінчився миром».\nБагато пригод зазнав Іван тим літом. Раз ніби бачив, як з одинокої смереки в лісі виступив якийсь чоловік і вибігли за ним серни, яких той пас із допомогою ведмедя. Іван показував на те диво іншим, але ніхто нічого подібного не бачив. «Часто негура [туман] заставала вівці в половині. У густій мряці, білій, як молоко, все пропадало: небо, гори, ліси, пастухи... Вівці сивим туманом котились попід ногами, а далі пропадали й вони... Так вони розгубили кілька овечок». Зрідка до вівчарів приходили люди з долини, розповідали нехитрі новини сільського життя. А вечорами вівчарі збиралися біля багаття і «зголоднілі за літо без "челядини" [жінок], вели безконечні масні розмови».\nМикола захворів, і Іван замість нього пильнував ватри, варив для всіх кулешу. Та серце його неспокійне. Його переслідували сумні думи, важкі сни, у яких йому ніяк не зустрітися з Марічкою. Інколи ж так Іванові ставало погано серед тиші, холоду та самоти, що здавалося «щось велике, вороже душить його, ся затверділа тиша, байдужий Спокій, сей сон небуття». А одного разу він почув тихий голос: «Іва-а!» Так кликала його Марічка. «Марічка? Де вона взялась? Прийшла на полонину? Вночі? Заблудилась і кличе? Чи, може, йому причулось? Ні, вона тут». Він побіг навпростець туди, звідки чувся голос, і застиг над прірвою навкруги туман. Чи .то був її голос?\n«Недаремно Іван поспішав з полонини: він не застав Марічки живою. За день перед сим, коли брала Черемош, взяла її вода. Несподівано заскочила повінь, моті габи [хвилі] збили Марічку з ніг, кинули потім на гоц [водоспад] і понесли поміж скелі в долину. Марічку несла ріка, а люди дивились, як крутять нею габи, чули крики і благання і не могли врятувати».\nІван цьому не повірив. Він гадав, що це вигадки Гутенюків, що дізналися про їхнє кохання й заховали від нього Марічку. А коли всі почали твердити одне й те саме, пішов шукати берегом її тіла. Мусило ж десь її прибити. В одному селі знайшли якесь тіло, але Іван не міг впізнати в ньому Марічки - воно було стерте річним камінням, розпухле й посиніле.\nТоді великий жаль охопив Івана. Він хотів був і собі скочити зі скелі у «крутіж». Але потім зненавидів ріку настільки, що вуха затуляв, аби не чути її зрадливого шуму, «що прийняв в себе останнє дихання його Марічки». Він блукав горами, не тямлячи себе від туги. Так пробув у лісі довго, живився ягодами й водою з потічків. «Потому щез - люди гадали, що він загинув з великого жалю», дівчата навіть пісню склали про їхнє з Марічкою кохання.\nАле через шість років Іван раптом з'явився. «Худий, зчорнілий, багато старший од своїх літ, але спокійний. Оповідав, що пастушив на угорському боці. Ще з рік отак походив, а відтак оженився. Треба ж було ґаздувати». Іван після весілля виглядав навіть задоволеним. «Його Палагна була з багацького роду, фудульна [горда, пихата, зарозуміла], здорова дівка, з грубим голосом й воластою шиєю».\nЛюбила вона багате, пишне вбрання, але була добра ґаздиня і помагала у щоденних турботах чоловікові. Іван же одержав можливість працювати коло худоби: «Тепер він мав коло чого ходити. Не був жадний багатства - не на те гуцул жиє на світі, - саме плекання маржинки сповняло радістю серце. Як дитина для мами - такою була для нього худібка». А головне - і думки його були зайняті худобою: то він турбувався про сіно, то про захист худібки від звіра, від відьом. Скрізь була небезпека. А більш усіх їм докучала сусідка Хима: «Чого вона тільки не виробляла, ота родима відьма! Перекидалась у полотно, що біліло смерком попід лісом, повзла вужем або котилась гор-бами прозорим клубком. Спивала, нарешті, місяць, щоб було темно, як йде до чужої худоби. Не один присягався, що бачив, як вона терницю доїть: заб'є у неї чотири кілки, неначе дійки, - і надоїть повну дійницю».\nА з іншого боку сусідом був Юра, про якого казали, що він богує. «Він був як бог, знаючий і сильний, той градівник і мольфар [злий дух, чаклун]. У своїх дужих руках тримав сили небесні й земні, смерть і життя, здоров'я маржинки й людини, його боялись, але потребували всі».\nІ згадай мні, мій миленький, Два рази на днину, А я тебе із гадаю Сім раз на годину...\nТоді Іван кидав усе і десь пропадав. Палагна сердилась на нього, та він їй нічого не по-яснював. А провину відчував хіба що перед худобою: «Приносив їй хліба чи грудку солі. З довірливим риком тяглася до нього його біланя або гол у баня, висувала теплий червоний язик і разом з сіллю лизала руки. Вогкі блискучі очі приязно дивились на нього, а теплий дух молочного вим'я та свіжого гною знову вертали втрачений спокій і рівновагу».\nЖиття його тісно сплелося з життям худоби. Він відчував щось батьківське до яг-нят, корів. «Чи кохав він Палатну? Така думка ніколи не займала його голови». Іван був ґаздою, Палагна - доброю ґаздинею, і хоч не було в них дітей, так була худоба -чого ще треба?\nПалагна стала ще повнішою і червонішою, носила багаті хустки і стільки намиста на шиї, що заздрощі переповняли сусідських жінок. Разом Іван і Палагна їздили і до міста, і до церкви. «До них теж приїздили чесні ґазди в гостину... Засідали за мережаний стіл, тяжкі в своїм овечім убранні, і споживали вкупі свіжу кулешу та гуслянку гостру, од якої облазив язик.\nДля праці - будні, для ворожіння - свято».\nНа Святвечір Іван завжди був у дивнім настрої. У всіх його діях було щось священне, неначе Божу службу служив. «Клав Палагні живий вогонь для вечері, стелив сіно на стіл та під столом і з повною вірою рикав при тім, як корова, блеяв вівцею та ржав конем, аби велася худоба. Обкурював ладаном хату й кошари, щоб одігнати звіра й відьом, а коли червона од метушні Палагна серед курива того ознаймляла нарешті, що готові усі дванадцять страв, він, перше ніж засісти за стіл, ніс тайну вечерю худобі. Вона першою мусила екоштувати голубці, сливи, біб та логазу, які так старанно готувала для нього Палагна. Але се було не все. Ще годилось закликать на тайну вечерю усі ворожі сили, перед якими берігся через ціле життя.\nБрав в одну руку зі стравою миску, а в другу сокиру і виходив надвір. Зелені гори, убравшись у білі гуглі [вид верхнього одягу у гуцулів з білого сукна], прислухались чуйно, як дзвеніло на небі золото зір, мороз блискав срібним мечем, потинаючи згуки в повітрі, а Іван простягав руку у сю скуту зимою безлюдність і кликав на тайну вечерю до себе всіх чорникнижників, мольфарів, планетників всяких, вовків лісових та ведмедів. Він кликав бурю, щоб була ласкава прийти до нього на ситі страви, на палені горілки, на вечерю святу, але вони не були ласкаві і ніхто не приходив, хоч Іван спрощував тричі. Тоді він закликав їх, щоб не з'явились ніколи, - і легко зітхав».\n«Так йшло життя худоб'яче й людське, що зливалось докупи, як два джерельця у горах в один потік».\n«Завтра велике свято. Теплий Юра одбира от холодного Дмитра ключі світові, щоб править землею... Завтра - весна, день радості й сонця... і Палагна вирішила поворожити. Для того ще на світанку, роздягнувшись догола, пішла на царинку, де ще на Благовіщення «закопала у муравлисько сіль, булку й намисто». Нарешті вона спинилась під буком, солодко потягнулась, але в ту ж мить її наче скувало щось. То був погляд Юри. їх сусід, мольфар, планетник Юра дивився на жінку, а вона не мала сили й поворухнутися. «Врешті у ній ворухнулася злість. Пропало ціле ворожіння!» Але все стояла у напруженому чеканні чогось. Отямилася, лише коли той підійшов зовсім близько і стиснув їй руку. Тоді закричала і втекла. Та палкі, наче «дві чорні жаринки», очі Юри переслідували її скрізь. Вона боялася мольфара і разом з тим цікавилася усім, що про нього говорили. І мимоволі порівнювала з чоловіком: «Щось було важке у ньому, якась жура його гризла та ослабляла тіло, щось старе, водянисте світилось в його стомлених очах. Помітно худ, ставав байдужий. Ні, Юра кращий».\nТа гордість не давала Палатні бодай заговорити з Юрою, хоч думки щоразу звертались до нього: «Він був могутній, потужний, все знав. Од його слова гинула зразу худоба, сохла й чорніла, як дим, людина, він міг послати смерть і життя, розігнать хмару і сперти град, вогнем чорного ока спопелить ворогів і запалити в жіночому серці кохання. Він був земним богом, той Юра, що хтів Палати, що простягав по неї руки, в яких тримає світові сили».\nІ ось одного разу Палагна захотіла відвідати корів у лісі, бо сон, що бачила, віщував їй недобре. Аж раптом найшла «важка синьо-біляста хмара», що мала принести град. Палагна по-своєму уявляла походження граду, вважаючи, що то чорнокнижники сікли лід десь по замерзлих озерах у горах, а душі страчених збирали його в мішки та мчали з ними на хмарах розсівати лід по землі. Отак роздумуючи, Палагна помітила чоловіка, що боровся з вітром. Вперто дерся він на скелі і нарешті піднявся на вершок гори. Вона впізнала Юру. «Став проти хмари, одна нога наперед, і склав руки на грудях. Закинув назад бліде обличчя і вперся похмурим оком у хмару. Стояв так довгу хвилину, а хмара ішла на нього. І раптом сильним рухом він кинув кресаню на землю. Вітер зараз звіяв її в долину і підхопив на голові в Юри довге волосся. Тоді Юра підняв до хмари ціпок [палиця], що тримав у руці, і крикнув у синій клекіт:\n«Стій! Я тебе не пускаю!..» Навкруги блискали блискавки, вітер здіймав його волосся і одяг, але Юра стояв непохитно. Деякий час Палагна спостерігала цей дивний двобій, коли хмара ніби спинилася, хоч не хотіла підкорятися, а Юра заклинав її йти «у безвісті, у провалля», але не на сіножаті, бо пропаде худоба. Нарешті хмара скорилася і «розв'язала мішки» з градом над річкою, а Юра, відвернувши бюру, впав знесилений. До нього прибігла Палагна, сяяча, як сонце, і з турботним питанням: «Юрочку, не сталось чого лихого?..» І з того дня вона стала «любаскою» Юри.\n«Всі говорили про Палатну та Юру, чув і Іван, але приймав усе байдуже. Як мольфар, то й мольфар. Палагна цвіла й веселилась, а Іван нидів і сох, втрачаючи силу. Він сам дивувався тій зміні. Що сталося з ним? Сили покидали його, очі, якісь розпорошені й водянисті, глибоко запались, життя втратило смак. Навіть маржинка не давала колишньої втіхи. Чи йому пороблено що, хто урік? Не мав до Палагни жалю, навіть кривди не чув у серці, хоч бився за неї з Юром». Бився не зі злості, а так годилося, бо спровокував його побратим Семен, що вдарив Юру першим, дорікнувши за дружину Івана. Юра ледве не вбив Івана, але їх розборонили, і все залишилося, як і було. Іван худнув, втратив апетит і одного разу побачив, як на обійсті в Юри мольфар тримав перед Палагною глиняну ляльку і тикав у її пальцями, примовляючи: «Б'ю кілок тут, - шептав зловісно, - і сохнуть руки та й ноги. В живіт - карається на живіт; не годен їсти...» Іван зрозумів, що то вони проти нього змовляються, схотів убити обох на місці, але раптом замість злості на нього зійшли спустошення і байдужість. Він пішов, не знаючи куди. «Куди він йшов? Не міг навіть згадати. Блукав без мети, злазив на гори, спускався і підіймався, куди ноги носили. Нарешті побачив, що сидить над рікою. Вона клекотіла та шуміла під ногами у того, ся кров зелена зелених гір, а він вдивлявся без тями в її бистрину, аж нарешті в його стомленім мозку засвітилась перша ясніша думка: на сім місці брела колись Марічка. Тут її взяла вода. Тоді вже згадки самі почали зринати одна по одній, наливати порожні груди». Він сидів над річкою й знову чув голос Марічки, її співаночки, бачив її миле обличчя, згадував її щиру ласкавість, і туга знову охоплювала його серце. Бо тепер усе минуло, нічого нема. І ніколи не повернеться. Колись Марічка, а тепер він... «Вже його зірка ледве тримається в небі, готова скотитись. Бо що наше життя? Як блиск на небі, як черешневий цвіт... нетривке й дочасне».\nОдного разу Іван прокинувся від того, що його будила Марічка й гукала із со-бою. «Він глянув на неї і анітрошки не здивувався. Добре, що Марічка нарешті прийшла».\nВони здіймалися вгору, хоч була вже ніч, Іван виразно бачив її обличчя. Він не питав, куди вони йдуть, йому було так добре з нею. А Марічка питала: «Чогось так змарнів? Ци ти недужий?». «А він охоче відповідав, що банував за нею. Вони йшли, не знаючи куди, і все згадували минуле і все ті згадки були про їхнє кохання. «Він ба-чив перед собою Марічку, але йому дивно, бо він разом з тим знає, що то не Марічка, а нявка. Йшов поруч із нею й боявся пустити Марічку вперед, щоб не побачить криваву діру ззаду у неї, де видно серце, утробу і все, як се у нявки буває». Але він гнав від себе цю думку і йшов, тулячись до Марічки і відчуваючи тепло її тіла. Вона нагадала йому їх першу зустріч, дитячі забави, холодні купелі у потоках, співанки і страхи, гарячі обійми і муку розлуки - всі ті милі дрібнички, що гріли серце.\n«Свідомість його двоїлась. Чув, що коло його Марічка, і знав, що Марічки нема на світі, що се хтось інший веде його у безвісті, у недеї, щоб там загубити. А проте йому добре було, він йшов за її сміхом, за її щебетанням дівочим, не боячись нічого, легкий і щасливий, яким був колись».\nУсі його клопоти, усі турботи, страх смерті, Палагна 1 ворожий мольфар кудись відійшли, наче їх і не було ніколи. Він почувався знову молодим і щасливим, він ішов усе далі, забираючись у холодний і непривітний глиб верховинних лісів. От вони й на полянці. Нараз Марічка здригнулася, стала, прислухаючись з тривогою, а потім рап-том щезла. Іван розіклав ватру, щоб вона не заблукала, сів на пеньок й став чекати. І ось у лісі почувся тріск. Він думав, що то Марічка, й радо піднявся їй назустріч. Але то був якийсь чоловік. «Він був без одежі. М'яке темне волосся покривало все його тіло, оточало круглі і добрі очі, заклинилось на бороді і звисало на грудях. Він склав на великий живіт зарослі вовною руки і підійшов до Івана.\nТоді Іван зразу його пізнав. Се був веселий чугайстир, добрий лісовий дух, що боронить людей од нявок. Він був смертю для них: зловить і роздере».\nЧугайстир відразу спитав Івана, куди побігла нявка, а Іван з острахом зрозумів, що це ж він питає про Марічку. І серце його закалатало: ось чого вона зникла. Він відповів, що не знає, а сам думав, як би йому надовше затримати чугайстира, щоб Марічка встигла втеїсти якнайдалі. Тим часом чугайстир грівся коло ватри, погляда-ючи на Івана, і раптом запропонував: «Може б, ти трошки пішов зо мною у танець?» Іван радо погодився. «Іван тупнув на місці, виставив ногу, струснув усім тілом і по-плив в легкім гуцульськім танці. Перед ним смішно вихилявся чугайстир. Він при-жмурював очі, поцмокував ротом, трусив животом, а його ноги, оброслі, як у ведмедя, незграбно тупцяли на однім місці, злипались і розгинались, як грубі обіддя. Танець, видимо, його зогрівав».\nДивним був той танець біля лісового вогнища. Іванові надавала снаги думка про спасіння Марічки, і він щоразу підбадьорював лісового духа, а той уже втомився, спітнів і запросився припинити танець. Тоді Іван, що вже теж стомився, був увесь мо-крий, запропонував зіграти на флоярі. Він заграв ту саму пісню, яку колись підслухав у щезника в лісі. Чугайстир аж млів, заплющивши очі, підкидаючи п'яти. Нарешті вони обидва повалилися на траву, засапавшись. Затим лісовик подякував Іванові та й пірнув у хащу. Іван знову залишився сам. Але ж де була Марічка? Йому так треба було бачити дівчину, говорити з нею. «Іван мав ще багато їй розказати. Він чув потребу оповісти їй ціле своє життя, про свій тусок за нею, безрадісні дні, свою самотність серед ворогів, нещасливе подружжя...» Іван подався у гущину шукати Марічку. Нараз почув її голос десь ззаду. Треба було вертатися назад. Він поспішав, стукався коліньми об смереки, відводив гілля і жмурив очі. Блукав довго, але не міг знайти полянки. Раптом він знову почув Маріччин голос: «Іва-а!..» Голос бринів десь з-під ніг, з провалля. Іван нарешті зрозумів, що треба спуститися швидше вниз. Він ще подумав, як вона змогла злізти звідси, бо тут же найкрутіше. А голос Марічки все кликав його, і він спускався, шукаючи підпору, кваплячись, примовляючи: «Іду, Марічко». Іван забув про обережність, скакав по камінню, калічив руки і ноги, але поспішав на той рідний голос. І раптом відчув, що чорна безодня тягне його вниз. «Чорна важка гора розправила крила смерек і вмить, як птах, пурхнула над ним у небо, а гостра смертельна цікавість опекла мозок: об що стукнеться голова? Почув ще тріск кості, гострий до нестерпучості біль, що скорчив тіло, - і все розпливлось в червонім вогні, в якому згоріло його життя...» Ледь живого на другий день знайшли його пастухи.\nБо смерть тут має свій голос, яким промовляє до самотніх кичер. Били копитами коНі по каменистих плаях, і постоли шуршали у пітьмі ночі, як з леговищ людських, загублених в горах, поспішали сусіди на пізні вогні. Згинали перед тілом коліна, скла-дали на груди мерцеві гроші - на перевіз душі — і мовчки засідали на лави. Мішали сиве волосся з вогнем червоних хусток, здоровий рум'янець з жовтим воском зморще-них лиць.\nСмертельне світло сплітало сітку однакових тіней на мертвім і на живих обличчях. Драгліли вола багатих ґаздинь, тихо сяли старечі очі перед повагою смерті, мудрий спокій єднав життя і смерть, і грубі запрацьовані руки важко лежали у всіх на колінах». Палагна добре і вправно голосила, примовляючи до померлого чоловіка. Сусіди почали згадувати про різні епізоди, пов'язані з небіжчиком: один з ним пастушив разом на полонині, другий ще десь працював. Годилося потішити самотню душу, розлучену з тілом.\n«Чи не багато вже суму мала бідна душа? Така думка, видимо, таїлась під вагою гнітучого смутку, бо од порога починався вже рух. Ще несміливо тупали ноги, пха-лися лікті, гуркотів часом ослін, голоси рвались та мішались в глухому гомоні юрми. І ось раптом високий жіночий сміх гостро розтяв важкі покрови суму, і стриманий гомін, наче поломінь, бухнув з-під шапки чорного диму».\nПочалася забава. Молоді голоси перегукувалися, пропонуючи один одному «купити зайця», називали один одного то носатим, то горбатим, то кривим. І вже ті, що прийшли останніми, повернулися спиною до тіла, і усмішки з'явилися на їх обличчях. «Один за одним гості вставали з лавок та розходились по кутках, де було весело й тісно». А у кутках вуст мерця застигло гірке міркування: що наше життя? «Як блиск на небі, як черешневий цвіт...» Вже про тіло забули. Молодиці цілувалися з чужими чоловіками, а ті обіймали чужих жінок. У хаті ставало все веселіше, а на подвір'ї почалися веселі ігрища. І навіть старі приймали участь у забаві. «Поміст двигнів у хаті під вагою молодих ніг, і скакало на лаві тіло, трясучи жовтим обличчям, на якому усе ще грала загадкова усмішка смерті.\n◄ Навчальна гра 12. Перший мільйон\nJump to... Jump to... Літературний словник ЗНО 2009 ЗНО 2010 1 сесія ЗНО 2010 2 сесія ЗНО 2010 3 сесія ЗНО 2011 1 сесія ЗНО 2011 2 сесія ЗНО 2012 1 сесія ЗНО 2012 2 сесія ЗНО 2013 1 сесія ЗНО 2013 2 сесія ЗНО 2014 1 сесія ЗНО 2014 2 сесія Методичні рекомендації та поради Список використаної та рекомендованої літератури Усна народна творчість (1) Тест навчальний 1. Словник до теми Навчальна гра 1. Перший мільйон Усна народна творчість(2) Тест навчальний 2. Словник до теми Навчальна гра 2. Перший мільйон Давня українська література (1) Тест навчальний 3. Словник до теми Навчальна гра 3. Перший мільйон Давня українська література (2) Тест навчальний 4. Словник до теми Навчальна гра 4. Перший мільйон Література кінця XVIII — перших десятиліть XIX ст.(1) Тест навчальний 5. Словник до теми Навчальна гра 5. Перший мільйон Література 40-60-х років ХІХ століття (1) Тест навчальний 6. Словник до теми Навчальна гра 7. Перший мільйон Література 40-60-х років ХІХ століття (2) Тест навчальний 7. Словник до теми Навчальна гра 8. Перший мільйон Література 70-90-х років XIX століття (1) Тест навчальний 9. Словник до теми Навчальна гра 9. Перший мільйон Література 70-90-х років XIX століття (2) Тест навчальний 10. Словник до теми Навчальна гра 10. Перший мільйон Література 70-90-х років XIX століття (3) Тест навчальний 11. Словник до теми Навчальна гра 11. Перший мільйон Література 70-90-х років XIX століття (4) Тест навчальний 12. Словник до теми Навчальна гра 12. Перший мільйон Тест навчальний 13. Словник до теми Навчальна гра 13. Перший мільйон Література ХХ ст. Література ХХ ст. Література кінця XIX — початку XX сторіччя (4) Тест навчальний 15. Словник до теми Навчальна гра 15. Перший мільйон Поезія першої половини ХХ ст. Тест навчальний 16 Словник до теми Навчальна гра 16. Перший мільйон Література початку XX століття (1900-1930 pp.) (1) Тест навчальний 17. Словник до теми Навчальна гра 17. Перший мільйон Література початку XX століття (1900-1930 pp.) (2) Тест навчальний 18. Словник до теми Навчальна гра 18. Перший мільйон Література початку XX століття (1900-1930 pp.) (3) Тест навчальний 19. Словник до теми Навчальна гра 19. Перший мільйон Література початку XX століття (1900-1930 pp.) (4) Тест навчальний 20. Словник до теми Навчальна гра 20. Перший мільйон Література початку XX століття (1900-1930 pp.) (5) Тест навчальний 21. Словник до теми Навчальна гра 21. Перший мільйон Література 40-50-х років ХХ століття (1) Тест навчальний 22. Словник до теми Навчальна гра 22. Перший мільйон Поезія другої половини ХХ ст.(1) Тест навчальний 23. Словник до теми Навчальна гра 23. Перший мільйон Поезія другої половини ХХ ст.(2) Тест навчальний 24. Словник до теми Навчальна гра 24. Перший мільйон Література 40-50-х років ХХ століття (2) Тест навчальний 25. Словник до теми Навчальна гра 25. Перший мільйон Література 60-90-х років ХХ століття Тест навчальний 26. Словник до теми Навчальна гра 26. Перший мільйон Письменники – емігранти Тест навчальний 27. Словник до теми Навчальна гра 27. Перший мільйон Сучасний літературний процес Тест навчальний 28. Словник до теми Навчальна гра 28. Перший мільйон Література кінця XVIII — перших десятиліть XIX ст. (2) Тест навчальний 6. Словник до теми Навчальна гра 6. Перший мільйон Література кінця XIX — початку XX сторіччя (2) Тест навчальний 14. Словник до теми Навчальна гра 14. Перший мільйон\nТест навчальний 13. ►\nGet the mobile app%%PERFORMANCEINFO-DXZwzNkI4n%%


Що робити, якщо забув пароль на комп'ютері? 2018 - TopInfoWeb.com\nЩо робити, якщо забув пароль на комп'ютері?\n"Тупий олівець краще гострої пам'яті" - говорить народна мудрість, яка все частіше і частіше "відображається" в реаліях нашого життя. Захищаючи свої конфіденційні дані на пристроях, ми часом забуваємо встановлені паролі і скаржимося на свою пам'ять. Добре, якщо пароль від планшета або смартфона був де-небудь записаний. Але що робити, якщо забув пароль на комп'ютері? Адже, по суті, припинення доступу до комп'ютера може призвести до втрати даних, збережених на жорсткому диску. Якщо після створення пароля ви не створювали диск скидання, то, на жаль, "мирними" способами позбутися від пароля в операційній системі не вийде.\nВ Windows є три типи облікових записів: адміністратор, користувач, гість. Перші два мають право створювати паролі для захисту даних, але пассворд адміністратора набагато складніше змінити або скинути, на відміну від пароля користувача. За допомогою вбудованої облікового запису адміністратора можна скинути будь-який пароль, встановлений користувачем. І якщо ви не створювали пароль до "Адміністратору" в операційній системі, то шанси розблокувати комп'ютер у вас великі.\nОтже, як розблокувати комп'ютер з забутим паролем користувача? Для початку завантажте комп'ютер у безпечному режимі: при перезавантаженні натисніть кілька разів F8, а потім стрілками на клавіатурі виберіть "Безпечний режим" і натисніть Enter.Після завантаження комп'ютера виберіть обліковий запис "Administrator".\nПотім відкрийте "Панель управління", перейдіть в "Облікові записи користувачів" і виберіть запаролений учетку. Натисніть "Змінити пароль" і залиште поля порожніми. Після чого клікніть "Змінити пароль", закрийте всі вікна і перезавантажте комп'ютер. Подібний процес скидання пароля за допомогою вбудованої облікового запису адміністратора діє на всіх операційних системах сімейства Windows.\nАле в дійсності проблеми виникають, коли був забутий пароль на учетке адміністратора. Наступний спосіб скидання пароля, по суті, є "незаконним", так як подібним способом може бути знятий пароль з будь-якого комп'ютера. Але коли немає іншого виходу, доводиться використовувати і всякого роду софтина. Для скидання пароля буде потрібно диск або USB-флешка, а також утиліта ERD Commander. Якщо у вашому комп'ютері немає оптичного приводу, то скачайте образ програми ERD Commander USB в інтернеті і залийте на завантажувальну флешку. У зворотному випадку за допомогою Ultra ISO або Nero запишіть образ програми на диск.\nВставте диск або флешку з утилітою в комп'ютер і завантажити з нього. Після завантаження ERD Commander двічі дайте відповідь "Так" на зазначені питання, виберіть російську мову і натисніть "Далі". Після чого у вікні відновлення системи виберіть операційну систему і знову клікніть "Далі".\nЯк засіб відновлення вкажіть останній пункт "Microsoft Diagnostics and Recovery Toolset".\nСеред інструментів відновлення клікніть по "Майстру зміни паролів".\nПрограма "Майстер зміни паролів" привітає вас новим вікном. Натисніть "Next" для продовження.\nВиберіть обліковий запис, до якої слід змінити пароль, і введіть новий пароль двічі. Потім натисніть "Next" і слідом "Finish".\nКомп'ютер піде в перезавантаження. Після його завантаження відкриється вікно "Зміна пароля": в рядку "Старий пароль" вказуємо пароль, встановлений вами в "Майстрі зміни паролів", а новий пароль вводити не обов'язково. Кількома "Ок" і чекаємо завантаження операційної системи.\nСподіваємося, що думки "Я забув пароль входу в комп'ютер" у вашій голові більше не виникне. І пам'ятайте, що будь-який неакуратне дію з програмами на кшталт ERD Commander може привести до непоправних наслідків!\nСкидання забутого пароля в Windows 7 представлений в наступному відеоролику:\n←Різниця між диваном і диваном\nЯк зробити відкат системи windows 7→\nБанки заманюють людей взяти кредит, обіцяючи дати його без довідок і поручителів. Досить просто прийти в будь-яке відділення банку і пред'явити паспорт. Скільки надій і планів валилося, коли кредитний фахівець повертав паспорт з відмовою. Щоб такого не сталося з вами, потрібно знати, що просто так кредит ніхто не видасть, банку завжди потрібні гарантії, що їхні гроші будуть повернені належним чином і в зазначені терміни.\nДо міста Сочі сьогодні прикута пильна увага всього світу. Напередодні Олімпіади була проведена величезна робота по реновації готельного фонду, щоб задовольнити запити навіть найвимогливіших гостей. Вартість номера в готелі на час Ігор строго лімітована - вона не повинна перевищувати 13 896 рублів за одну добу.


Екскурсії у Львові | вКарпати\n09.02.2015 09.02.2015 admin 0 коментарів\nЛьвів – старовинне місто, історія якого почалася завдяки князю Данилу Галицькому. В даний час екскурсії у Львові користуються популярністю, адже вони дозволяють побачити найкращі пам’ятки і дізнатися важливі події з багатої історії.\nЛьвів вважається одним з найкрасивіших міст України. Багато визначних пам’яток викликають справжнє захоплення, незважаючи на те, що середньовічне місто, зведений в готичному стилі, повністю знищили в 1527 році. До теперішнього часу в старій частині зберігся архітектурний комплекс, що відноситься до XVI століття. Даний ансамбль представлений будівлями, зведеними в стилі ренесанс, і саме з нього починаються всі оглядові екскурсії у Львові.HelloDolly\nПам’ятки, які можна побачити під час екскурсій\nГоловною площею Львова є площа Ринок, вона являє собою повну протилежність проспекту Свободи, проспекту Шевченка, площі Міцкевича, створення якого припадає на XIX – початок XIX сторіччя. Багато туристів відразу їдуть в історичний центр Львова, адже він існує з XIV – XIX століть. Пожежі та будівельники змінили первісний вигляд площі, але її краса захоплює і зараз, дозволяючи уявити, яким було життя людей кілька століть тому.\nРатуша у Львові є адміністративним будинком, розташованим на площі Ринок. Дана пам’ятка визнана одним з найважливіших зразків віденського класицизму. Закладка першого каменя ратуші відбулася в 1827 році, а будівництво тривало протягом п’яти років (1830 – 1835). З 1939 року в будівлі розташовується міська рада Львова. У наш час з оглядового майданчика вежі можна побачити красиву панораму на місто, але за вхід потрібно внести оплату.\nБудівля побудував в 1577 році талановитий архітектор П. Красовський, намагаючись дотримуватися кращі елементи стилю ренесанс. У 1596 році власником будинку став Я. Лоренцовича, який відкрив тут одну з перших міських аптек і добудував третій поверх. Останній, четвертий, поверх надбудували в 1884 році. Для прикраси фасаду і кутових пілястрів кам’яниці використовувався тесаний камінь, який через вплив часу став чорним. Даний факт зумовив те, що будівля отримала сучасну назву. Багато людей захоплюються незвичайним кольором кам’яниці, красивим орнаментом і незвичайної сюжетної різьбленням.\nСеред визначних пам’яток Львова слід зазначити домініканський монастир і собор, зведений у стилі бароко. У 1990-ті роки власником собору став УГКЦ. У будівлі розташовується музей історії релігії, діяльність якого почалася в 1972 році.\nБудівництво оперного театру стартувало в 1897 році. Будівля вдалося звести за проектом, розробленим талановитим архітектором Зигмундом Горголевським. Відкриття театру відбулося в 1900 році. Будівля відрізняється формами і деталями, які відповідають стилю ренесанс, але при цьому помітні риси і інших стилів. Театр відрізняється красивим мальовничим декором, численними скульптурами, ліпними орнаментами, позолотою і мармуром. Уваги заслуговує декоративний живопис, форми якої відповідають пізнього класицизму. Головний фасад прикрашений фігурою «Слава» з пальмовою гілкою, а з боків знаходяться фігури, що символізують Трагедію і Комедію.\nЛьвів – місто, яке переверне ваше уявлення про старовинну архітектуру!\n← Відпочинок в Сінгапурі\nВідпочинок в Парижі →\nРозваги в Майамі


04.07.2018 07:11\todmin\nЩодня поспішаючи на допомогу людям, Ви зміцнюєте законність і правопорядок у нашому місті. Ваші честь і мужність, відданість Присязі та службовому обов’язку, бажання працювати і змінювати країну на краще служать гарантією безпеки та спокою ізмаїльчан. Ми по праву пишаємося справжніми професіоналами, які прийшли працювати у поліцію і віримо, що Ізмаїльська поліція з кожним роком здобуватиме все більшу довіру у мешканців та гостей нашого міста.\nУ день Вашого професійного свята висловлюю щиру подяку всім працівникам та ветеранам правоохоронних органів за самовіддану працю. Нехай Ваші серця зігріває тепло людської подяки за добрі справи, зроблені в ім’я процвітання і розквіту рідної України. Прийміть щирі побажання міцного здоров’я, мирного неба, спокійних буднів, невичерпної енергії та вагомих здобутків у благородній справі служіння Батьківщині та українському народу!\nОбновлено 04.07.2018 07:16\nПросмотры материалов : 7014627


15 вересня відбувся бізнес-семінар АгроПраво. Семінар був організований компанією Meet Professionals. Захід зібрав майже 40 учасників. Це - аграрії з різних регіонів України та провідні юридичні компанії, що працюють в агросекторі.\nВ порядку денному семінару були питання відшкодування ПДВ, питання землі та земельних відносин, земельного банку, захисту аграрного бізнесу, кредитування та лізингу аграрної техніки.\nKPMG Ukraine, Правнича фірма «Софія», GOLAW та Юскутум делегували своїх колег в якості доповідачів та експертів цієї зустрічі.\n1. Анастасія Колібаба, KPMG Ukraine.\n2. Дмитро Навроцький, Правнича фірма «Софія».\n3. Ірина Кальницька, GOLAW.


Чому за підкуп не карають самих виборців, – поміркував політолог – новини ZIK.UA\nНовини » Політика 23 січня, 2019, 20:07\nЯкщо виборець бере якісь товари чи послуги, але в нього залишається вибір, тобто він може проголосувати або ж ні, то вважати це підкупом не слід.\nТаку думку в ефірі програми «Перші про головне. Коментарі» на телеканалі ZIK висловив політолог Валентин Гладких.\nГість програми вважає, що до виконавців таких порушень виборчого законодавства потрібно ставитися максимально жорстко, оскільки тоді їхні «послуги» коштуватимуть дорожче, і їхня «діяльність» стане менш рентабельною, отож, поменшає охочих робити такі кроки.\n«Але є велика проблема – це доведення складу злочину», – акцентував експерт.\nВалентин Гладких наголосив, що в його розумінні підкуп виборця відбувається тоді, коли людина відмовляється від свободи свого волевиявлення, отримавши матеріальну або нематеріальну винагороду, і коли, водночас, існують методи, які дозволяють перевірити, чи сторони виконали взяті на себе зобов’язання.\n«Якщо людина бере якісь послуги, товари тощо, але в неї залишається «люфт», тобто може проголосувати або може не проголосувати, то вважати це підкупом я не ризикнув би. Якщо, взявши гречку чи відвідавши концерт, я не беру на себе зобов’язання віддати свій голос за того кандидата, від якого я це отримав, це я не вважаю підкупом», – сказав Валентин Гладких.\nпідкуп виборцівВалентин ГладкихПерші про головне. Коментаріновини Україниновини політики\nвівторок, 19 лютого, 2019, 21:20\nГолова КВУ розповів, скільки коштує підкупити виборця\nпонеділок, 4 лютого, 2019, 15:55\n2019-02-24 04:44 :55


Нові призначення в СБУ: "Велика кишеня" для своїх - Info KZ\nПрезидент України призначив Голів управлінь СБУ в 6-ти областях, і я хочу вам розповісти дещо, по кожній з новопризначених персоналій.\n1. Начальником управління СБУ в Одеській області став Олександр Довженко, який до того очолював аналогічне управління в Чернігівській області. Ще за часів агента ФСБ Якімєнко, Довженко отримав прізвисько “Довжик”, як на мене — абсолютно кримінальне, і пасує більше якомусь “гопніку” ніж людині в спецслужбі. Працював начальником управління в Головному управлінні відділу “К”, яке займається протидією контрабанді та економічним захистом. Самі розумієте, що при Якімєнко — це золота жила. І правильно розумієте, бо якби Довженко показав декларацію — ви б зрозуміли, що людина, як мінімум мультимільйонер, бо це було скоріше не протидією, а кришуванням контрабанди.\nЗ приходом Наливайченка в СБУ — звільнити “Довжика”, як і інших обласних голів управлінь було не можливо за Конституцією, адже їх призначає Президент, тож звільнити теж міг тільки він. Виявляється, простіше було звільнити непідконтрольного АП та Президенту Наливайченка, який не хотів жити в “кишені” АП.\nПеред призначенням — Довженко “повоював” ніби як “спокутавши кров’ю” свою провину за роботу на Якімєнко.Також, при ньому у прикордонній Чернігівській області — розцвів “контрабас” цигарок, при тому фурами. Далі так: До кордону під’їзжали фури “Рошен”, (часто таке було), далі “ходоки” по чотири блоки переносили через кордон, вантажили в буси і йшли за наступною ходкою. За ходку — 100 гривень.\nІ от тепер, ця людина переведена в ПОРТОВУ область. Завіса.\n2. Начальником управління СБУ в Харківській області призначено Андрія Носача. Про нього відомо менше, ніж про Довженка, але він так само працював начальником відділу “К”, щоправда у Харківській області. Воював по справжньому. Єдиний момент: По Носачу проводилось службове розслідування за те, що він під час Революції Гідності курував харківський “антимайдан”. Оскільки доказів не знайшли — справу закрито.\n3. Начальником на Житомирську область поставили Віктора Панасюка, який до цього працював заступником у попереднього керівника по області Володимира Пахнюка, а також очолював відділ “Т”, цей відділ займається моніторингом ЗМІ, партій, громадських організацій. По своїй суті — абсолютно безініціативний, буде робити те, що йому скажуть. В принципі тому йому і віддали “бурштинову” область, бо знають — зайвих рухів не робитиме.\n4. Володимир Пахнюк, якого я вже згадав вище, переведений керувати у “президентсько-прем’єрську” Вінницьку область. Сам Пахнюк — людина Валерія Кондратюка, замголови АП, генерал-лейтенанта ГУР.\nПахнюк отримав від Порошенка звання Генерала ніби як за ефективну боротьбу з бурштиновою мафією, а також за те, що роздав квартири СБУшникам, хоча насправді — там не квартири, а голі стіни. Цікавим фактом є те, що згідно декларації Пахнюка за 2015-ий рік, у його дружини — 5 автобусів. От цікаво — навіщо 5 автобусів? По своїй суті — Пахнюк, ну як це правильно сказати — “вислужливий”, він на ципочках заходить в кабінет до начальства — на них же і виходить. Він не створить проблем у стратегічно важливій для керівництва Держави області, як попередник Пахнюка — Ігор Шкурат, кум Грицака, якого зараз, за чутками, готуютьочолити апарат Голови СБУ (яка дивина). Шкурат не зміг домовитись з людьми Гройсмана та місцевими елітами. а притримувався тільки батька Порошенка — Олексія, Пахнюк зможе і не заважатиме.\n5. На Львівську область поставили Олександра Ткачука. Ткачук працював у ЦМЗ (Центр міжнародних зв’язків) при СБУ і був “балакучою головою” Грицака, ще коли той очолював Апарат СБУ. Не оперативник, абсолютно не смислить в контртерористичній та розвіддіяльності. Стовідсотковий виконавець інтересів Грицака у цій прикордонній з ЄС області.\n6. Ну і наостанок Київ та область. На це “жирне” місце призначили Сергія Семочко. Працював у ГУ КЗЕ (Головному управлінні контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки) СБУ та Головному управлінні “К”. Перебуває у родинних зв’язках з Геннадієм Боголюбовим, одним зі співзасновників групи “Приват”. Боголюбов, до речі, постраждав від Націоналізації “Приват-банку” менше за Коломойського. Порошенко використовував Семочка для того, аби збільшити свій вплив на російського олігарха Ґріґорішина, засилаючи Семочка на підприємтсва Ґріґорішина і створюючи проблеми, ледь не до зупинки виробництва. Він ДУЖЕ хотів Одеську область, але певно “Довжик” трошки більше дав, але за заслуги — Семочко отримав Київ та Область\nВласне це все, що я хотів вам розповісти про “кадрові” перестановки в “кишеньковому” СБУ Порошенка-Кононенка-Грановського. А потім ми дивуємось, чому ВЗАГАЛІ нічого не робиться в питаннях внутрішньої Нацбезпеки, чому стільки коллаборантів навіть у вищих ешелонах влади на волі, а декому дають і дають тікати за кордон… Служба потребує КОЛОСАЛЬНИХ чисток та реформ, бо скоро вона може остаточно перетворитися або на ФСБ або на КГБ (Кононенко-Грановський-Березенко).\nСаакашвілі попросив Зеленського повернути йому громадянство\nПочему спонсор Зеленского олигарх Игорь Коломойский не спешит возвращаеть в Украину?\nдружина Житнев Игорь Довженко Анатолий Дорофеев Теги Альфа интересные факты терапия МИД РК Млечный Путь День праці фракции Қанат Бозымбаев стандарт пшеница Минагрополитики Димитрис Итудис Греческая Государственная квалификационная комиссия Open Kids ФЛП Виктория Пономаренко Владимир Сергиенко Марго Робби Chanel Василий Котко энергорынок Тимофеева Юлия Ивановская область оцінювання суддів ВККСУ рейтинг партий опрос группы \_"Рейтинг\_" місія МВФ миссия МВФ помощь морякам выпал за борт Всеволод Сибирцев Лучано Спаллетти Иван Перишич Ванда Нара электрик


Головна Сторінка » Мутаційна мінливість — види, класифікація, приклади\nАвтор Zavrq На читання 9 хв Переглядів 602 Опубліковано 23.04.2020\nМутація і її види\nСпадкова і комбінативна мінливість\nМутації – це зміни в організмі (спрямовані або випадкові), які є двигуном еволюції. Вони мають величезне значення для видового різноманіття, тому і є пильним об’єктом дослідження серед вчених.\nДеякі з мутаційних мінливостей закріплюються і передаються у спадок, впливаючи на подальшу долю цього виду.\nМутаційна мінливість, на відміну від модифікаційної, обумовлена значними змінами генів і набору хромосом. Все тому, що мутація здатна закріпитися і передаватися від батьків до дітей, приводячи до утворення нового повноцінного виду, а при модифікації — ні.\nУ кожній молекулі ДНК мутації відбуваються абсолютно випадково. Їх можна назвати спонтанними, ненаправленими та індивідуальними.\nЦей процес може бути корисним, шкідливим і нейтральним. Закріпляться зміни в генотипі чи ні, залежить від того, наскільки корисним виявиться їх фенотипічний прояв в умовах середовища проживання цієї особини.\nВесь процес онтогенезу людини супроводжений мутаціями, і чим раніше в процесі ембріогенезу вони з’являються, тим вище їх фенотипічний вплив в результаті. Приклади мутаційної мінливості та їх характеристика:\nНейтральна – найпопулярніша. Не несе практично ніяких змін, істотно впливають на організм. Утворюється в інтронах (ділянки ДНК між генами, які не відповідають за інформацію з кодування білка). Іноді може виникати в повторюваних амінокислотах при виродженні генетичного коду.\nНегативна – друга за частотою утворення мутація, фенотипічний прояв якої робить істотний вплив на організм і погіршує життєздатність особини в конкретних умовах проживання.\nПозитивна – найрідкісніша. Її прояв дозволяє особини придбати ознака, значно підвищує виживаність в середовищі проживання. Це призводить до закріплення мутації та передачі її у спадок.\nШкідливість і користь мутацій досить умовні, оскільки негативною зміна вважається для конкретних умов середовища. Якщо умови змінити – вона зможе корисною, або навпаки – шкідливою. З цієї причини мутагенез – це основа еволюції.\nНа процес мутагенезу можуть вплинути й фактори навколишнього середовища (в процесі утворення статевих гамет, наприклад).\nХімічно активні речовини, УФ-промені, радіація, температура, канцерогени — речовини, що підвищують ймовірність виникнення пухлин, і віруси можуть привести до підвищеної мутаційної мінливості. Все це коротко називається мутагеном.\nЗалежно від дислокації мутації можуть бути:\nХромосомний тип мутацій має на увазі під собою зміни на хромосомному рівні. Такі мутації помітні навіть під звичайним світловим мікроскопом. Є кілька шляхів таких змін:\nДелеція – відбувається під час втрати частини хромосоми, як правило, в центрі.\nДуплікація – множинне повторення генів в певній ділянці хромосоми.\nІнверсія – поворот частини навколо своєї осі на 180°. Така зміна призводить до порушення порядку зчитування генів — воно відбувається у зворотний бік.\nТранслокація – зміна місця розташування конкретного шматочка хромосоми в її межах. Один з варіантів – обмін ділянками між негомологами або входження однієї ділянки в іншу хромосому без обміну.\nГеномний вид мутагенезу призводить до зміни хромосомного набору завдяки порушенням його числа.\nТут виділяється два типи:\nАнеуплоїдія – збільшення або зменшення числа хромосом в генотипі\nАнеуплоїдія – збільшення або зменшення числа хромосом в генотипі. Відбувається це під час розбіжності гомологів в мейозі (або хроматид в мітозі) і характеризується поганою виживаністю особини. Якщо одна з пар гомологічних хромосом не розійшлася вчасно, то з’являються гамети з меншим або більшим числом хромосом, і після запліднення утворюється зигота з нестандартним набором. У людини таким характерним прикладом може бути трисомія — поява однієї зайвої хромосоми (Синдром Дауна).\nПоліплоїдія теж змінює чисельний набір, але у великих масштабах — кратно всьому набору. Якщо звичайний набір хромосом в зиготі 2n, то при поліплоїдії може бути 3n, 4N і далі. Відбувається це при повному нерозходженню гомологів під час мейозу і поширене у мікроорганізмів і рослин.\nЧасто за допомогою мутагенів в сільськогосподарській діяльності поліплоїдію викликають штучно.\nТака мутація забезпечує більшу надійність системи генів, що призводить до плодючості рослини та підвищеної життєздатності. Серед тварин такий тип мутагенезу зустрічається дуже рідко, найчастіше у амфібій.\nМутаційна мінливість генотипу має на увазі зміну не просто фенотипових особливостей. Вона зачіпає ще й генотип особини, що призводить до передачі цієї ознаки наступним поколінням. Дарвін відносив це до невизначеної спадковості й вважав, що в біології такі зміни є рушійним фактором природного відбору.\nВідмінна риса мутацій в тому, що вони не лінійні, стрибкоподібні та не спрямовані. У організму з’являються якісно нові властивості, які раніше в природі не зустрічалися. Вони можуть зачіпати геном, хромосому і конкретний ген, тому і виділяють три групи мутацій з аналогічною назвою.\nТакий тип мінливості може бути комбінативним (перекомбінування генів в процесі мейозу) і, власне, мутаційним.\nКомбінативна мінливість виникає внаслідок перехрещення і різних варіацій батьківських генів під час формування зародка. Весь процес будується на статевому типі розмноження. Це величезне поле для різних комбінацій генів, і воно відіграє величезну роль у життєздатності популяції.\nВ основі генетичної мінливості лежать кілька основних процесів.\nДва з них відбуваються на стадії мейозу, а останній безпосередньо при заплідненні:\nРозбіжність гомологів в анафазі. Мейотичний поділ має на увазі створення статевих гамет. Під час його процесу відбувається зменшення набору хромосом з 2n на 1N. для цього гомологічні пари в анафазі розходяться до різних полюсів клітини. Даний процес відбувається незалежно від будь-яких факторів. Власне, саме на ньому будується третій закон Спадкування Менделя (поява насіння гороху, якісно відмінних від батьківських).\nПроцес кросинговеру. Відбувається в профазі першого поділу. Сам процес – перехрест певних генів-алелів, які створюють ще один тип мінливості ознак і індивідуальний набір в кожній гаметі. Таким чином, у потомства з’являються відмінні від батьків ознаки.\nІ, нарешті, третій шлях мінливості – випадкове поєднання батьківських гамет при заплідненні.\nВсі три типи працюють незалежно один від одного і одноразово при кожному статевому процесі, що дозволяє забезпечити унікальне поєднання генів у дочірньої особини. Це, безсумнівно, відбивається на фенотипі. Така мінливість не породжує абсолютно нових і відмінних від усього виду ознак. Вона відповідає за стабільні та поступові зміни генотипу.\nНе всі утворені ознаки передаються наступним поколінням, але роль комбінативної мінливості для еволюційного процесу велика. Новий вид таким способом не з’явиться, але це не зменшує важливості значення в спадковому розмаїтті конкретного виду.\nУ цитоплазмі клітини є ще кілька органоїдів, що містять власні ДНК-мітохондрії та пластиди. Саме в них і виникають мутації цього типу і, як правило, успадковуються з генотипом жіночих особин, оскільки при заплідненні вся цитоплазма переходить саме з яйцеклітини.\nТакі мутації набагато складніше виявити на ранніх стадіях і проаналізувати через малий розмір органоїдів і великої їх кількості. Виникаючи в одному з органоїдів, така мутація чекає розмноження в цитоплазмі.\nЛише при високій специфіці мутагену або малому числі цього органоїда така мутація проявить себе у кінцевій особині. Приклад – ряболистість левиного зіву.\nСпочатку не було відомо, які структури клітини перебудовуються при мутаційній мінливості, але пізніше з’ясувалося, що змінюються:\nхроматин ядра клітини і хромосоми мітохондрій (хлоропластів у рослин);\nгени (зсув триплетів ДНК).\nВивчаючи цей тип мутації, вчені використовують хламідомонаду – найзручніший і стійкий об’єкт для цих цілей. При обробці стрептоміцином вона отримує множинні мутації. Таким чином, вдалося отримати мутантів (особини з проявленою мутацією), стійких до даного препарату.\nУ дозрілому батьківському організмі мутації ніяк фенотипически не проявляються, інакше негативні зміни, що виникають в процесі життєдіяльності виду, приводили б до високої смертності виду.\nЦе не змінює того факту, що в гомозиготному стані вони зберігаються, і рецесивні мутації (що знаходяться на рецесивній позиції і пригнічуються домінантними алелями) можуть проявитися вже в новому потомстві. Саме таким чином передаються спадкові захворювання.\nОсновні типи таких захворювань:\nЗчеплені зі статтю – мутації, закріплені в X або Y хромосомі (дальтонізм, гемофілія). Сюди також можна віднести захворювання Клайнфельтера — збільшення числа X хромосом у хлопчиків, що тягнуть за собою погіршення розумової діяльності та інші патології.\nАутосомні захворювання. У цьому типі мутація знаходиться або в домінантному стані Aa (А), або в рецесивному (а). Домінантні проявляються частіше рецесивних і більше регулюються визначенням природного типу. Рецесивні проявляються рідше, але відрізняються тим, що довше зберігаються в «сплячому» вигляді. Виявляються часто при відсутності припливу свіжого генетичного матеріалу, при близькоспоріднених зв’язках.\nОбмін речовин теж грає не останню роль в прояві рецесивних мутацій. Наприклад, фенілкетонурія, при якій в організмі не виробляється фермент синтезу тирозину з фенілаланіну, призводить до недоумства.\nАбо лейциноз – захворювання, що характеризується порушенням амінокислотного балансу і обміну (перша ознака — запах сечових виділень, схожих на кленовий сироп). Організм людини при цьому захворюванні не обробляє валін, лейцин і його форми.\nЯкщо розглядати мутації в одному конкретному гені, то яскравим прикладом тут стане серповидноклітинна анемія.\nПід час даної рецесивної мутації змінюється амінокислотний хвіст однієї з двох молекул гемоглобіну, що призводить до деформації еритроцитів.\nЗамість двояковогнутого диска ці клітини приймають форму півмісяця і швидко гинуть. Це погіршує транспорт газів кров’ю, що викликає анемічний стан, загальне нездужання, порушення нормального кровопостачання і швидкості кровотоку, захворювання серця та інших органів. Таке захворювання призводить до смерті в досить ранньому віці.\nМутаційна мінливість – це природний процес для будь-якого біологічного виду в ході його життєдіяльності. Саме накопичення мутацій генофондом одного виду веде до появи нового, що рухає еволюцію і забезпечує розвиток життя.\nЧастіше і швидше мутації проявляються у рослин, що зіграло величезну роль в сільському господарстві. Це і:\nобробка мутагенами від шкідників;\nВсі одомашнені культури рослин, які зараз відомі і використовуються, — результат мутацій і тривалого штучного відбору людиною.\nУ тварин такі зміни більш тривалі і розподілені в часі. Однак поява людини, досягнення в скотарстві та ін — все це результати мутагенезу. При цьому не варто забувати про спадкові захворювання як про прояв негативного впливу мутацій. Погіршення екології та ритму життя сприяє їх збільшенню.\nМутагенез – це складний і різноманітний процес, роль якого (навіть негативна) просто величезна для пристосування, виживання і розвитку всіх живих організмів на землі.


Блогера Руслана Коцабу залишили під вартою ще на 2 місяці - ZAXID.NET\nБлогера Руслана Коцабу залишили під вартою ще на 2 місяці\nСуспільство — Роман Ганкевич, 06:46, 3 червня 2015 0 0\nРуслан Коцаба на засіданні Івано-Франківського міського суду\nУ середу, 3 червня, Івано-Франківський міський суд на 60 днів продовжив термін утримання під вартою журналіста і блогера Руслана Коцаби, якого звинувачують у державній зраді. Про це пише «Радіо Свобода».\nЯк зазначається, суд почався з невеликого конфлікту між підсудним і представниками «Правого сектору», які тримали в руках аркуші з надписами «Сепаратизм не пройде», «Праві за правду». Коцаба назвав їх «клоунами у камуфляжі».\nПопри зміну судді (нагадаємо, що колишній суддя Володимир Попович був мобілізований) розгляд справи продовжили, оскільки з самого початку процесу був запасний суддя. Засідання проводила суддя Леся Зеленко.\nПід час нього заслухали чотирьох свідків, а серед них двоє журналістів, один з яких був у полоні, волонтер і громадський діяч.\nРуслан Коцаба звернувся до суду з проханням змінити запобіжний захід, термін якого закінчується 6 червня. При цьому він пообіцяв «нікуди не тікати», бо мусить «себе виправдати». Однак стаття щодо звинувачення у державній зраді цього не дозволяє, тож підсудному відмовили.\nМіж тим, незалежна медіа-профспілка України вважає обвинувачення Коцаби недостатньо обґрунтованими, а правозахисна організація Amnesty International назвала івано-франківського журналіста в’язнем сумління і закликала його звільнити.\nЗазначимо, згідно із обвинуваченням Руслану Коцабі може загрожувати від 12 до 15 років позбавлення волі.


Натовп невідомих в масках на очах у патрульних поліцейських розстріляла інспекторів Укртрансбезопасності і представників організації «Український транспортний союз», які перебували на посту біля села Дачне (Одеська область) на Київській трасі. Фото розбитих автомобілів, слідів крові і відеозапис розповіді очевидця події на своїй сторінці опублікувала користувач Facebook Олеся Голодок. «Київська траса, пост біля села Дачне. Невідомі в масках зайшли на пост з боку села, відразу, як на посту вимкнули світло. Розстріляли інспекторів Укртрансбезпека і громадських діячів з Українського Транспортного Союзу. Добивали людей палицями. Трощили і розстрілювали машини. Весь цей час інспектори Патрульна поліція Одеської області спокійно спостерігали і зовсім не втручалися !!! Ніякої спроби зупинити злочинців! Бандити на очах поліцейських спокійно покинули місце злочину. Є поранені »- написала вона в повідомленні. У свою чергу представник Нацполіціі в Одеській області Руслан Форостяк, коментуючи подію на посаді, заявив, що цей інцидент - результат розборок двох групи активістів. "Поки немає підтвердження, що хтось із людей отримав вогнепальні поранення. Крім того, на цю хвилину, немає повідомлень ні по одному з медичних установ, що до них доставлено люди, які отримали будь-які тілесні ушкодження з району КП, можливо надійдуть пізніше, не виключається, за попередніми даними одна людина вже в лікарні, але це поки не офіційно на цю хвилину. Виглядає поки це так - одна група активістів напала на іншу, влаштувала вже звичну в наші дні розбирання "активістів", завдавши збитків майну та можливо здоров'ю. є свідоцтво льства, що застосовувалося травматичну зброю і біти як з боку нападників так і з боку тих активістів, там паслися працювали. Конкуренти або хто, розберемося. Вражає дійсно зухвалість, все відбувалося практично на КП, це не те що "страх втратили", це повне і цинічне нехтування до будь-якого порядку, закону і суспільної моралі. Сподіваюся ті, хто це влаштував пошкодують і понесуть адекватне покарання. Дії правоохоронців, які були поруч з місцем події, і нібито не втручалися, будуть проаналізовані також ", - написав Форостяк.\nУ Миколаєві дівчина намагалася скинутися з Варварівського мосту.\nУвечері у вівторок, 16 квітня, 25-річна дівчина намагалася скинутися з Варварівського мосту в Миколаєві. Коли вона вже перебувала за огорожею, і готова була зробити фатальний крок, це помітили двоє проходили повз чоловіків. Вони відреагували швидко - підбігли до неї і схопили за руки, утримуючи її на мосту і не дозволяючи зістрибнути. Перехожі також викликали поліцію. В результаті прибули патрульні разом з молодими людьми вмовили дівчину залізти назад, її посадили в поліцейську машину. Після чого викликали «швидку» і передали лікарям для надання все необхідної допомоги. Причини, за якими молода жінка хотіла звести рахунки з життям, пов'язані з особистими переживаннями.\nУ Первомайську скоєно розбійний напад на зал ігрових автоматів.\nВночі в понеділок, 15 квітня, в Первомайську скоєно розбійний напад на зал ігрових автоматів. Зал ігрових автоматів з традиційною назвою «Національна лотерея України» розташовувався в Первомайську біля міжміського автовокзалу. Троє грабіжників у масках увірвалися в приміщення вночі, коли в залі перебували лише охоронець і адміністратор. Погрожуючи пістолетом, бандити відібрали у адміністратора всю перебуваючу у неї виручку - близько трьох тисяч гривень. Після чого нападники втекли. Охоронець опору нападникам не чинив. На місце була викликана поліція. Первомайським райвідділом поліції відкрито кримінальне провадження за ст. 187 КК України - «Розбій». Ведеться розшук зловмисників.\nТермін арешту Савченко і Рубана сплив 16 квітня, вони уже на волі.\nВолодимира Рубана затримали 8 березня 2018 року на КПВВ «Майорське». Його підозрюють у незаконному поводженні зі зброєю і підготовці терактів, зокрема збройних замахів на державних діячів і політичних лідерів, серед яких президент України Петро Порошенко, міністр внутрішніх справ Арсен Аваков, екс-прем’єр-міністр Арсеній Яценюк і секретар РНБО Олександр Турчинов. Пізніше в цій справі заарештували народного депутата Надію Савченко. Їй інкримінують злочини, передбачені статтями Кримінального кодексу «дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади», «готування до злочину», «вчинення злочину групою осіб, групою осіб за попередньою змовою, організованою групою або злочинною організацією», «посягання на життя державного чи громадського діяча», «терористичний акт», «створення терористичної групи чи терористичної організації», «незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами». Савченко заявляла, що планувала не теракт, а лише «політичну провокацію». Рубан усі звинувачення відкидав.\n«П. дав добро»: як друг президента Кононенко заробляв на аферах в енергетиці!\nУпродовж п’яти років «Схеми» викривали численні зловживання владою серед найвпливовіших українських політиків – незалежно від їхньої політичної приналежності. Та в центрі уваги завжди лишався президент Петро Порошенко – адже він зосередив на собі ухвалення ключових для держави рішень. А також його найближчі соратники, між якими глава держави розділив найважливіші сфери впливу. Зокрема, йдеться про близького друга та бізнес-партнера президента Ігоря Кононенка. Ставши заступником голови парламентської фракції Порошенка, він отримав під своє кураторство одну з ключових і найбільш прибуткових державних сфер – енергетику. Про тіньовий вплив Кононенка на рішення у цій галузі протягом останніх років говорили багато – але докази були лише опосередковані, адже бракувало прямих підтверджень його власної корупційної вигоди з афер в енергетиці. Та отримавши унікальні записи розмов, верифікувавши їх за допомогою західної експертизи і співставивши з подіями того періоду, «Схемам» вдалося розкрити одну з найбільших афер в енергетиці часів президентства Порошенка, а також встановити роль у ній найближчого соратника глави держави Ігор Кононенко.\nЗаводським відділом поліції ГУНП в Миколаївській області встановлюється місцезнаходження Руденко Вікторії Вікторівни, 2005 р.н. 7 квітня близько 11:00 неповнолітня пішла з дому та до теперішнього часу не повернулася. Прикмети: зріст 160-165 см, середньої статури, волосся світло-русяве, очі сірого кольору, обличчя овальне, губи тонкі. Була одягнена у куртку сірого кольору в клітинку, сині джинси, туфлі чорного кольору, мала при собі чорну жіночу сумку. Правоохоронці звертаються до громадян, які можуть допомогти у розшуку безвісти зниклої, повідомляти до Заводського відділу поліції за адресою: м. Миколаїв, вул. Біла, 44, або за телефонами (0512) 34-11-98, (093) 858-68-58 та 102. © Офіційний сайт Національної поліції в Миколаївській област.\n2019 року вартість великоднього кошика, за середніми цінами по Україні станом на початок квітня, становитиме близько 532 грн. За розрахунками науковців Інституту аграрної економіки, цього року традиційні паска, яйця, домашня ковбаса, буженина, сало, вершкове масло, м’який і твердий сири, хрін та сіль обійдуться українцям на 26 грн, тобто на 5,1% дорожче, ніж торік, коли мінімальний набір продуктів коштував 506 грн. Про це повідомив директор Національного наукового центру Інститут аграрної економіки Юрій Лупенко. Нагадаємо, хлібний кошик подорожчав на 25%. За його словами, вартість основної складової великоднього кошика – паски домашньої випічки – складе близько 85 грн за 1 кг. У магазинах і супермаркетах готова паска обійдеться дорожче, адже її ціна залежить від складових та оздоблення випічки. Зростання вартості паски зумовлене двома чинниками. З одного боку, це подорожчання молока, вершкового масла, борошна, родзинок, з іншого – збільшення вартості енергоресурсів для хлібопекарських підприємств, пояснив Юрій Лупенко. Найдорожчими складовими святкового кошика цього року традиційно будуть м’ясні продукти: домашня ковбаса (0,5 кг) – 104 грн (190-230 грн за 1 кг) та буженина (0,5 кг) – 98 грн з розрахунку 195-220 грн за 1 кг. Порівняно з 2018 роком вартість буженини збільшилася в середньому по Україні майже на 4,3%, а домашньої ковбаси – на 2%. Сало (0,5 кг) обійдеться в 35 грн з розрахунку 60-115 грн за 1 кг. Серед молочних продуктів найбільше доведеться заплатити за твердий сир (0,5 кг) – 71 грн (135-162 грн за 1 кг) та вершкове масло (0,5 кг) – 70 грн (128-184 грн за 1 кг). М’який сир (0,5 кг) обійдеться приблизно у 32 грн (60-85 грн за 1 кг). Найдешевшими складовими будуть яйця (10 шт.) – 24 грн. (23-25 грн за десяток залежно від категорії) та хрін (250 г) – 12 грн, ціна на який лишилася на рівні минулого року – 9-14 грн. У разі наповнення великоднього кошика іншими неосновними складовими: помідори, огірки, яблука, червоне вино, – його вартість зросте до 711 грн. Це на 51 грн або на 7,7% більше вартості кошика такого ж складу у 2018 році, зауважив Юрій Лупенко. За пляшку церковного вина «Кагор», в середньому, доведеться заплатити ще 118 грн (80-135 грн за пляшку). Таким чином, подорожчання вартості великоднього кошика порівняно з попередніми періодами буде невеликим. Тоді як торік, порівняно з 2017 роком, зростання вартості складало 34,2% за мінімальний набір продуктів. У зв’язку з низькою купівельною спроможністю населення в поточному році українці будуть заощаджувати на дорогій частині великоднього кошика. Це стосується, зокрема, домашньої ковбаси, буженини, твердого сиру. Заощадження можуть проявитися у використанні більш дешевої продукції або у зменшенні кількості продукту в кошику, підсумував Юрій Лупенко.\nУ Миколаївській області не вистачає 19 млн грн на забезпечення інсуліном хворих на цукровий діабет.\nДепутати зажадали від Миколаївської ОДА негайно знайти 19 млн грн, яких не вистачає на забезпечення хворих на цукровий діабет препаратами інсуліну в цьому році. Про це йшла мова на засіданні депутатської комісії Миколаївської облради з питань соціальної політики, охорони здоров'я, материнства, дитинства, розвитку зон відпочинку і туризму, передає кореспондент інтернет-видання «Моє місто». Як повідомила заступник начальника обласного управління охорони здоров'я Оксана Черненко, в минулому році на базі по техмедобеспеченію залишок інсуліну склав 8 млн 421 тис. Грн. Щоб використовувати його, частина пацієнтів в першому півріччі отримувала інсулін, який був на базі. Відповідно до цих хворим не виписувалися рецепти. Тому вони були як неактивні пацієнти, на них не витрачалися гроші. А при формуванні Держбюджету на 2019 рік на покриття потреб хворих в інсуліні Миколаївській області передбачили лише 13 млн 354 тис. Грн. Цих коштів недостатньо на покриття потреб хворих в інсуліні, яких в області 5006 осіб. За словами Черненка, на ці потреби в цьому році необхідно ще 19 млн грн. У Міністерстві охорони здоров'я рекомендують відсутню суму покрити з місцевих бюджетів. «В середині літа нам стало відомо про цю ситуацію і під час формування Держбюджету ми звернулися з листом до Міністерства охорони здоров'я, маючи попередній розподіл грошей на інсуліни. У нас по області на це з урахуванням зазначеної ситуації на інсулін необхідно 13 млн 354 тис. Грн. Ми сподівалися, що наші пропозиції будуть враховані, що залишок на базі (ця сума грошей) буде врахована при формуванні бюджету. Ми доповідали про ситуацію в ОДА. Вона теж зверталася з відповідними листами до Міністерства охорони здоров'я. При цьому в міністерстві кажуть, що в 2017 році видатки на ці цілі становили 31 млн грн, в 2018 - 33 млн 638 тис. Грн. Однак реакції на наші листи ніякої не було. Нам передбачили 13 млн 354 тис. Грн, які рішенням облради були розподілені пропорційно кількості пацієнтів з адміністративних територій. Таким чином, на цей рік не вистачає 19 млн грн. ОДА вже в цьому році звернулася до Кабміну. Я так розумію, Міністерству охорони здоров'я і Мінфіну було дано відповідні доручення. Але 11 квітня ми отримали лист, підписаний заступником міністра охорони здоров'я, про те, що суму, якої бракує необхідно компенсувати за рахунок місцевих бюджетів », - доповіла чиновниця. Черненко також додала, що на сьогоднішній день забезпечення хворих препаратами інсуліну здійснюється за рахунок грошей, передбачених на листопад. «Ми перекинули наші витрати з листопада на квітень. Таким чином, будемо робити на травень. Але це не вирішує питання. Далі місяці у нас голі, без фінансування », - зазначила вона. У свою чергу, депутат облради Тетяна Демченко запропонувала рекомендувати Миколаївської ОДА вирішити питання. З цією пропозицією погодився і голова комісії Микола Лучний. «Негайно вирішити і знайти 19,5 млн грн. Це ж інсулін, людям сьогодні потрібно. Коль не могли поїхати і домогтися свого », - резюмував Лучний.\nРятувальники показали моторошні світлини загиблих у пожежах тварин (ФОТО 18+)\nЗа статистикою найбільшу кількість переглядів і лайків набирають пости в яких згадуються факти із загибеллю і травмуванням не тільки людей, а й тварин. В соцмережах доволі поширене явище такого роду співчуття. А в реальному житті ніхто не потурбується про те, щоб запобігти біді. Спираючись на аналіз пожеж, які виникли на території Виноградівського району з початку року, більшість з них виникла в екосистемах, які є домівкою для тварин, птахів, комах. На жаль, підпалюючи чи необачно викинувши недопалок в сухотрав'я, ніхто з людей не задумовується, що вони не тільки позбавляють цих живих істот домівок, а й життя. Далі просто світлини з наслідками від таких пожеж.\nЗловмисника, який заради грошей до смерті забив потерпілу, затримали в Одеській області. Вбивство сталось 12 квітня в с. Козирка Очаківського району. 68-річну потерпілу мертвою знайшли сусіди на її ж подвір’ї. Експерт виявив у пенсіонерки чисельні травми голови. Для встановлення причини смерті труп був направлений на судово-медичну експертизу. Слідчі за вказаним фактом відкрили кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України «Умисне вбивство», а оперативні співробітники Управління карного розшуку та Очаківського відділу поліції почали працювати над розкриттям вказаного злочину. Поліцейським вдалось з’ясувати, що раніше потерпілій допомагав по господарству чоловік, який у день вбивство зібрав речі та швидко поїхав. Розшукали зловмисника в Одеській області – там він ховався у родичів. Оперативникам злочинець зізнався, що забив пенсіонерку ручкою від сокири заради грошей, забравши з її будинку усі заощадження та мобільний телефон. 27-річного чоловіка доставили на Миколаївщину в Очаківський відділ поліції, де він був затриманий у порядку ст. 208 КПК України Відомо, що раніше він притягувався до кримінальної відповідальності за крадіжки та пограбування. Йому вже повідомлено про підозру у вчиненні злочину та найближчим часом обиратиметься міра запобіжного заходу. Санкція інкримінованої статті передбачає до п'ятнадцяти років позбавлення волі.\n12 квітня близько 04:45 ранку 32-річний раніше судимий зловмисник напав на потерпілу, яка йшла у цей час на роботу, затягнув на територію незавершеного будівництва по вул. Крилова та зґвалтував. 34-річна жінка вирвалась з рук кривдника, вдаривши його каменем по голові, а потім заявила до поліції. Правоохоронці оперативним шляхом встановили особу злочинця та затримали його протягом доби. Ним виявився раніше судимий за пограбування та зґвалтування місцевий мешканець. а процесуальної підтримки прокуратури чоловіку повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України «Зґвалтування», що карається позбавленням волі на строк від трьох до п’яти років. Сьогодні, 13 квітня, судом Заводського району м. Миколаїв затриманому обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Триває розслідування. © Офіційний сайт Національної поліції в Миколаївській області\nНа Доманівщині поліція та «Рибоохоронний патруль» у нерестову заборону виявили браконьєра\nЗаборонене знаряддя лову та сам улов вилучили, а відносно правопорушника склали адмінпротокол. Наразі на території держави проводяться заходи, спрямовані на запобігання вчиненню правопорушень на водних об’єктах в період нерестової заборони. 2 квітня біля Олександрівської ГЕС на р. Південний Буг співробітниками Доманівського відділення поліції спільно з представниками «Рибоохоронного патруля» виявлений факт браконьєрського лову риби за допомогою незаконного знаряддя. Відносно правопорушника складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 85 КУпАП, вилучено рибу: тарань-3 шт, окунь-55 шт та незаконне знаряддя вилову «павук». Сума завданих збитків становить понад тисячу гривень. Матеріали адміністративної справи направлені до районного суду на розгляд та прийняття законного рішення.\nАТО в Україні вже 5-ть років!\nП’ять років тому, 13 квітня 2014 року, спецпризначенці СБУ приняли перший бій на Донбасі, і в нашій державі оголосили про початок Антитерористичної операції. Проросійські бойовики під керівництвом офіцерів спецслужб РФ 12 квітня 2014 року захопили держустанови у Донецьку, Горлівці, Дружківці, Краматорську, Костянтинівці і Слов’янську. До Слов’янська та Краматорська вирушили спеціальні підрозділи Служби безпеки і Збройних сил України. Вранці 13 квітня 2014 року українські захисники зазнали першої втрати – під час збройного нападу на групу спецпризначення СБУ “Альфа”, яка проводила розвідку у передмісті Слов’янська і зупинилася для спілкування з місцевими жителями в селі Семенівка, загинув капітан групи Геннадій Біліченко. У тому ж бою отримали поранення ще троє співробітників СБУ: командир “Альфи” полковник Геннадій Кузнєцов, полковник СБУ Олександр Кукса і підполковника “Альфи” Андрій Дубовик. Допомогли спецпризначенцям десантники 3-ї роти 80-ї аеромобільної бригади, які розташовувалися неподалік. Уже ввечері 13 квітня РНБО провела екстрене засідання й ухвалила рішення щодо початку Антитерористичної операції на сході України. Від бойовиків вимагали скласти зброю до 9-ї години ранку 14 квітня. Проте цього не сталося. Вранці 14 квітня тодішній секретар Ради національної безпеки і оборони та в. о. президента України Олександр Турчинов підписав указ про введення в дію рішення РНБО “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України”, оголосивши таким чином про початок АТО із залученням ЗСУ.\nУ Миколаєві поліція з гонитвою затримувала п'яних морпіхів\nВночі в суботу, 13 квітня, в Миколаєві поліцейські затримали кілька п'яних морських піхотинців, які каталися по центру міста на автомобілях. Все почалося на вул. Пушкінській. Автомобіль «Опель» не відреагував на сигнал поліцейських про зупинку - водій тільки додав газу. Патрульні кинулися в погоню. Автомобілі промчали по проспекту Центральному, потім по Херсонському шосе, де «Опель» спробував сховатися, звернувши у двори. Сховатися не вийшло - «Опель» наїхав на бордюр і пробив колесо. Підоспілі поліцейські затримали всіх, хто знаходився в автомобілі. У ньому виявилися троє військовослужбовців підрозділу морської піхоти, дислокованого в Миколаєві на півострові Аляуди. Всі троє, в тому числі і водій, перебували в стані сильного алкогольного сп'яніння. Затримані були передані прибулим на місце події представників військової служби правопорядку (військова поліція). А буквально через годину поліцейські зупинили на проспекті Центральному автомобіль ВАЗ-2101 «Жигулі». За кермом знаходився військовослужбовець 36 бригади морської піхоти, також дислокованої в Миколаєві. Як і в попередньому випадку, морський піхотинець перебував за кермом в в стані алкогольного сп'яніння. Відносно нього складено протокол за ст. 130 адмінкодексу України - управління транспортного засобу в стані алкогольного, наркотичного сп'яніння.\nНайбільші виплати за державним боргом України в 2019 році припадають на травень і вересень - відповідно 77,8 млрд грн і 58,5 млрд грн, повідомляється в матеріалах Міністерства фінансів України, що є в розпорядженні агентства "Інтерфакс-Україна". Згідно з ними, за все в цьому році виплати за держборгом оцінюються 459,6 млрд грн, з них в рахунок погашення - 330,9 млрд грн. Мінфін також уточнює, що за зовнішнім держборгом в поточному році необхідно сплатити 149,8 млрд грн, в тому числі в пікових травні і вересні - відповідно 43,2 млрд грн і 52,2 млрд грн. Найменші виплати за держборгом цього року припадають на серпень - 9,7 млрд грн, жовтень - 17,5 млрд грн, грудень - 8,6 млрд грн. Мінфін зазначає, що в першому кварталі при плановому обсязі виплат в 125,6 млрд грн і плані запозичень в 125,9 млрд грн йому вдалося залучити 112,4 млрд грн: план внутрішніх запозичень виконаний майже повністю - 87,3 млрд грн з 90, 5 млрд грн, тоді як зовнішніх - на 71%: 25,2 млрд грн з 35,4 млрд грн.\nУ Києві п'яного водія, який спровокував ДТП і кидався на людей, прив'язали до стовпа.\nУ п'ятницю, 12 квітня, в Києві на автозаправці п'яного винуватця ДТП прив'язали до стовпа. Про це повідомляє паблік «Київ Оперативний». Згідно з відомостями очевидців, нетвереза пара (чоловік і жінка) на автомобілі Ford заїхала на АЗС ОККО на Кільцевій і в'їхала в машину Toyota. «Вийшли і почали качати" права ", він поліз з кулаками за що трохи отримав і був прив'язаний до стовпа, а мала - нападати з порожньою пляшкою з-під горілки. На щастя її вдалося швидко заспокоїти і вона пішла спати в машину », - йдеться в повідомленні. Згодом на місце події були викликані правоохоронці. Коли правоохоронці приїхали на місце ДТП, чоловік вже був не прив'язаний.\nБаштанські поліцейські вилучили у місцевого мешканця близько трьох кілограмів канабісу.\nДо Баштанського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області надійшла інформація, що мешканець одного з сіл району зберігає наркотичні засоби за місцем проживання. Отримавши дозвіл суду, поліцейські провели санкціонований обшук у домоволодінні зловмисника та вилучили полімерну ємність об’ємом шість літрів, яка була заповнена подрібненою речовиною, схожою на канабіс, загальною вагою близько трьох кілограмів. Зі слів господаря, наркоречовину він зберігав виключно для власного вживання. Слідчими Баштанського відділу поліції розпочато кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 309 КК України «Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту», санкція якої передбачає покарання від штрафу до позбавлення волі на строк до трьох років. Після проведення експертизи вирішуватиметься питання щодо притягнення зловмисника до кримінальної відповідальності. Триває слідство.\nЗнову шахраї!!! Мешканка Центрального району Миколаїва збагатила шахраїв на 70 тисяч гривень!\n11 квітня близько 18:45 до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області звернувся місцевий мешканець з повідомленням про те, що його матір стала жертвою шахрайських дій. Зі слів потерпілої, їй зателефонував невідомий, який представився працівником поліції та повідомив, що нібито син заявниці знаходиться у відділку поліції за вчинення злочину і потрібно заплатити певну суму грошей, інакше його буде притягнуто до кримінальної відповідальності. Не роздумуючи, жінка погодилася на всі умови і через деякий час до її будинку прийшов невідомий, якому старенька передала 70 000 гривень. Лише після цього зателефонувала синові та дізналася, що з ним все гаразд. Слідчим відділенням Центрального відділу поліції розпочато кримінальне провадження за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України «Шахрайство», санкція якої передбачає покарання від накладання штрафу до обмеження волі на строк до трьох років. Шановні громадяни! Поліція вкотре застерігає – будьте обережними під час здійснення грошових розрахунків із незнайомцями, особливо, якщо це пов’язано із покупкою-продажем товару через мережу інтернет або у телефонному режимі. Якщо ви все ж таки стали жертвами шахрайських схем, терміново звертайтесь до найближчого відділу поліції або телефонуйте за номером «102».