Посестра – ЛІТавиця\n«Гей, на бога, що за дивне диво?\nНе знайшов юнак з ким побрататись,\nне знайшов між хлопців побратима,\nне знайшов межи дівчат посестри,\nа надибав… вілу білу в горах»\nЛеся Українка. «Віла-посестра»\nЗ превеликим жалем повідомляємо, що наданий Вами зразок не вдалося ідентифікувати через відсутність збігу у базі даних. З Вашого дозволу, ми можемо відправити екземпляр до ЛОПУ (Лабораторії Орнітології Півдня України) для подальшого дослідження або ж повернути його Вам. Власними силами нам вдалося виявити, що найближчу схожість зразок демонструє з Ornimegalonyx oteroi, також відомим як орнімегалонікс, нині вимерлим видом сов. Чекаємо на Вашу відповідь.\nВетеринарна клініка «Перелісник»\nНіч видалася неспокійною. Нестямно тріщали кулемети, здіймалася курява від переміщень важкої військової техніки. Час-від-часу вибухи озаряли пітьму вогняними загравами до самого неба. Але це коїлося десь вдалині, на кілометр, а то й два південніше. Натомість їм випала нагода перепочити.\nСпершись на їхній БМП-У «Шквал», командир екіпажу переглядав щось у телефоні. Тонкі потріскані вуста цього немолодого чоловіка розчаровано кривилися.\nТим часом двоє його підлеглих палко сперечалися, бризкаючи слиною і мало не хапаючи одне одного за барки.\n– Та зрозумій ти, що нам зараз сильна влада потрібна! – заявляв кремезний Петро, що незрозуміло як з його статурою зробився водієм «Шквалу». Він зняв каску і довгий чуб звисав з його голомозої голови, спадаючи на плече. – Не час теревенити, діяти треба! А вони знають, що робити і свої ідеали не зрадять. До останнього боротимуться! Бо час українському народу сказати своє слово. Люди ж бо за них!\n– Вибори свідчать інше, – нагадав його опонент, основний стрілець Вахтанг, чиє носате смагляве обличчя блищало від поту. Петро знітився.\n– То все політичні чвари, – буркнув він і, вже впевненіше, додав: – Підступи ворогів! Люди їх підтримують, бо вони висловлюють думку народу.\n– Більшість українського народу це літні жінки, тоді як твоя улюблена партія майже повністю з чоловіків молодого та середнього віку складається, – пояснив грузин. – Ти справді вважаєш, що їхні думки співпадають? Статистику не обманеш, Петрику.\n– Я відійду, Лукаш Степанович? – попросив запасний стрілець. Командир неохоче відірвався від телефону, ковзнув по хлопцю поглядом і кивнув:\n– Звісно, Іване. Йди. Тільки зброю з собою візьми, мало що.\nЮнак підвівся, закинув за спину автомат і розчинився у темряві. Дорогою він підхопив з землі добряче пошарпаний м’яч для регбі. Решта поглянули йому вслід.\n– А знаєте, що я вам скажу, хлопчики? – раптом промовив Лукаш Степанович, коли солдат відійшов вже досить далеко. – Щоб ви там не патякали, та з нас чотирьох лише Іванко справжній патріот.\n– Чому це? – щиро здивувався Петро.\n– Бо він єдиний нічого не хоче від держави, – пояснив командир. – Себе послухайте: тільки й робите, що жалієтеся. Те вам не так, се вам не так. Та й я теж нічим не кращий, старий дурень. А цей хлопчина, скільки служимо разом, жодного разу не пожалівся. Й головне ж бачу, що йому все тут обридле, але тримається і не ниє. Якби більше таких як він було, давно б жили краще, ніж у Європі.\n– Відколи це покірно гнути спину і тягнути лямку стало чеснотою? – гмикнув Вахтанг. – На одному терпінні прогресу не досягнеш.\n– А з постійними претензіями війни не виграєш! – зло кинув чоловік. – Ось, бачив я інтерв’ю з одним, який погрожував зі зброєю проти своїх виступити. Це, по-вашому, патріот? Я довше вас живу, хлоп’ятка, і вмію відрізняти потреби від бажань. Перші мають задовольнятися, а другі нікого, крім вас, не обходять.\n– А ви самі чому воювати пішли? – поцікавився водій.\n– Щоб вас, дурнів, не вбили в перший же день, – невесело посміхнувся командир. – Поглянь на мою сивину, Петре. У мене родина, онучці нещодавно чотири рочки виповнилося. Я пам’ятаю, що трапляється, коли зникає країна і не хочу, щоб це пізнали вони.\nВіддалившись на пристойну відстань, Іван навмання жбурнув м’яч у темряву і навіть не здивувався, отримавши його назад.\n– Так і знав, що ти чекатимеш, – усміхнувся він. – Скучила за мною? Стривай, спершу я тебе погодую, бо знову забуду.\nВін дістав з кишені невелику бляшанку тушонки, відкрив її і кинув. Почувся механічний скрегіт, що змусив хлопця скривитися, а потім йому під ноги впала понівечена жерстянка.\n– Делікатність не твій сильний бік, – відзначив Іван, знову жбурляючи м’яча. – Що ти, до речі, їси тут, коли я тебе не підгодовую? З іншого боку, а що ти їла вдома, до зустрічі зі мною? Мабуть, мені краще цього не знати. В жінці має лишатися таємниця, як гадаєш?\nВідповіддю йому був особливо сильно запушений м’яч, від поштовху якого юнак ледь втримався на ногах.\n– Обережніше, – попрохав він. – Не всі з нас пекельною совою вродилися! Але знаєш я не проти, що ти сильніша, адже ми на одному боці. Ті хлопці, біля «Шквалу», теж зі мною на одному боці, але це дещо інше. Вони не знають мене і вважають мовчуном. Насправді не вони одні, навіть мама так і думала, але ж хіба це правда? З тобою я взагалі не замовкаю. Бо бодай одному з нас є що сказати іншому.\nІван підкрутив м’яч і запустив його вгору, цілячи надто високо, щоб людина могла впіймати. Але його подруга була ким завгодно, але точно не людиною і відбитий м’яч полетів йому прямо в обличчя.\n– Я веду до того, що вони мені побратими, товариші, але не друзі, – зловивши м’яча, продовжив Іван. – А ти мій найкращий друг. Мені ні з ким не було так добре як з тобою. І я хотів спитати… ти вийдеш за мене? Ні, не звертай уваги. Це тупо. Я сам не розумію, що патякаю. Просто… пообіцяй, що ми повернемося додому разом. Більшого мені не потрібно.\n– Ти що, сам з собою балакаєш? – пролунало раптом позаду. Здригнувшись, Іван обернувся і побачив остовпілого Петра. Якийсь час вони мовчки дивилися одне на одного, а потім водій пробурмотів: «Дивак!» і почалапав у кущі. Полегшено зітхнувши, Іван міцно стиснув золотий кулон зі своїм святим покровителем, Іоанном-Воїном, і підняв очі до неба, марно сподіваючись розгледіти серед зір крилатий силует.\n– Отож, він мені й каже: «Вахтанге, якщо я застав тебе в ліжку своєї дочки, ти маєш стати мені зятем». А я йому на те: «А якби ти мене в ліжку дружини знайшов, ким би ми одне одному зробилися?»\nСтрілець гучно розреготався, сполохавши чимало дрібної живності, що таїлася у високій сухій траві. Іван з ввічливості всміхнувся, зацьковано озираючись. БМП відстала від колони і, спинившись на ночівлю, командир відправив їх з Вахтангом у розвідку. Нічого підозрілого солдати не помітили, тож поверталися розслаблені, передчуваючи ситну вечерю. Але оскільки стрімко темніло і ковдру небес вже всіяли перші бліді цятки зір, Іван непокоївся. Він вірив, що їй вистачить клепки не видати себе, проте все одно побоювався. Хто знає, що трапиться, якщо хтось з побратимів помітить рух у темряві?\n– Але насправді так поводитися, звісна річ, не варто, – продовжив Вахтанг, не помічаючи його нервовість. – Жінок поважати треба, бо кожна з них чиясь мати, сестра чи дружина. Як війна скінчиться, обов’язково одружуся. Знайду собі кралю, всім на заздрість, і народимо гарненьких діточок. До речі, в тебе дівчина є?\n– В деякому сенсі, – неуважно відповів Іван. Щось нило у нього всередині, не даючи веселитися подібно товаришу. Погане передчуття? Раптом його осяяло, що хвилюється він зовсім не через неї.\n– Френдзона? – припустив грузин. – Ти схожий на того, кого тримають у френдзоні. Це зовсім не так безнадійно, як прийнято вважати, головне вчасно вийти. Бодай дівчинка симпатична?\n– Важко сказати, – чесно відповів Іван. Тривога пульсувала у нього в скронях, вистукуючи «SOS» крихітними молоточками. «Що зі мною діється? – розгублено подумав він, торкаючись Іоанна-Воїна у пошуках підтримки. – Чи не захворів бува?»\n– Тобто «важко сказати»? – розгубився Вахтанг. – Зазвичай в таких випадках інше кажуть… О, а ось і наші!\nЩойно вони вийшли до «Шквалу», як тривожне відчуття Івана завило сигнальною сиреною. Начебто, нічого незвичайного: Лукаш Степанович і Петро стоять перед броньовиком, очікуючи їхнього повернення. Якось надто близько і незугарно стоять. І ще чомусь в жодного з них немає зброї…\nДоки його мозок осягнув це, з-за машини вигулькнув озброєний незнайомець у камуфляжі, а інший, в цивільному, скочив на броню. Вони з Вахтангом потягнулися до зброї, але черга по землі змусила їх завмерти.\n– Стояти! Киньте автомати, інакше покладемо і вас, і ваших дружків! – пролунало звідкись ззаду.\n– Пробачте, хлопці! Вони нас зненацька застали! – здоровань Петро ледь не плакав від образи. «Камуфляжний» вдарив його прикладом під ребра:\nЗнявши зброю і поклавши її на землю, Іван з Вахтангом очікували неминучого. Позаду тріщала стерня під ногами третього терориста, який наближався до них. Раптом Іван з несподіваною ясністю збагнув, що ВОНА тут.\nВін не знав звідки це взяв, але міг заприсягнутися, що не побачив. Вона вміла ховатися. Очі хлопця шалено бігали, шукаючи шлях до порятунку. Її присутність все тільки ускладнювала, але можливо… можливо це була їхня остання надія.\nЗважившись, Іван зробив крок вперед. Терорист на броні одразу взяв його на мушку.\n– Жити набридло, вилупку? – глузливо поцікавився він. – То нам все одно всі ви не треба…\nДоговорити чоловік не встиг, бо несподівано перед ним безшумно промайнула темна тінь, а наступної миті він сповз з БМП, заливши її багрянцем.\n– Що за хрінь? – мабуть, це мало прозвучати розлючено, але вийшло більше схоже на жалісний писк. «Вийшло!» – подумав Іван, падаючи на землю і тягнучи за собою Вахтанга. Кулі просвистіли над їхніми головами. Схопивши автомат, юнак пересмикнув затвор, розвернувся і вистрілив навмання. Третій терорист, якого він так і не встигнув розгледіти, повалився у траву.\n«Камуфляжний» теж приєднався до своїх спільників у світі мертвих, дивлячись прямо перед собою округленими від жаху скляними очима. Витерши ніж об його хакі, Лукаш Степанович звелів:\n– За зброю, швидко! Зайняти оборону, спина до спини!\nІван і оком не встиг змигнути, як його побратими вже стояли купою, тримаючи автомати наготові і цілячись у щось незриме. Нервовий Петро навіть кілька разів вистрілив, супроводжуючи кожну кулю добірною лайкою.\n– А тобі що, особливе запрошення потрібне, Йване? – гримнув командир. Петро вистрілив ще раз.\n– Не стріляйте! – вигукнув Іван, перш ніж збагнув, що говорить. – Вона своя!\n– Ця почвара? – не повірив водій.\n– Вона? – перепитав Вахтанг.\nНатомість Лукаш Степанович опустив автомат, жестом звелів зробити те саме решті й, запаливши, видихнув дим просто в обличчя Івану. Хлопець помітив, що пальці командира тремтять, ледве тримаючи цигарку.\nКоли Іван завершив розказувати, троє військових дивилися на нього, роззявивши роти від подиву. Першим отямився Вахтанг:\n– То у вас сексу не було?\n– Хворий збоченцю, це все, що тебе цікавить? – вибухнув Петро. – Це ж казна що! Такого просто бути не може.\nВін намагався розлютитися, але Іван добре бачив, що насправді здоровань страшенно наляканий. Водій тремтів всім тілом і, не встоявши на хитких ногах, сів просто на землю.\n– Я до того, що ти не можеш бути певен, що воно жіночої статі, еге ж? – по дурнуватій посмішці Вахтанга, посірілому обличчю і нездоровому блиску в очах було зрозуміло, що це така його неадекватна реакція на переляк.\n– Може, вона з іншої планети? – Петро тримав у роті незапалену цигарку, водночас клацаючи запальничкою у витягнутій під прямим кутом руці. – Або чорнобильський мутант? Чи хтось з давньослов’янських богів?\n– Не знаю, – зізнався Іван. – Мені мало що про неї відомо. Навіть як вона виглядає я не в курсі.\n– А яка різниця? – Лукаш Степанович викинув недопалок і той крихітним метеором згаснув у мороці. – Я ось скажу: сьогодні вона нас врятувала й особисто мені більшого не треба. Якщо Іван їй довіряє, а ми довіряємо йому, то і в неї мусимо повірити, хіба ні? А прибульці, мутанти і всілякі мавки-нявки справи не стосуються.\n– Але ж вона не людина, – зауважив водій. Командир співчутливо зиркнув на нього згори вниз.\n– Це лише її додаткова чеснота, – заявив він. – Ти колись чув, щоб хтось, крім людей, зраджував та обманював? Отож-бо. А тепер годі ляси точити, відпочили й збираймося. Місце тут неспокійне, тож завантажуємося в Потерча і поїхали.\nПотерчам вони лагідно кликали свій броньовик, аби відрізняти машину серед решти. Назву свою «Шквал» отримав тому що коли його партію освячували перед передачею солдатам, священнику несподівано зробилося зле і кілька БМП зосталися непохрещеними. Дехто сприйняв це за недобрий знак, але Лукаш Степанович вважав, що якщо забобонів не можна уникнути, їх треба обернути собі на користь.\nСолдати швидко кинулися до машини, хоча Вахтанг та Петро постійно позирали вгору і лише всередині «Шквалу» полегшено зітхнули. Заревів двигун, важку БМП затрусило і невдовзі вона рушила ґрунтовкою, здіймаючи хмари куряви.\nНа ночівлю спинилися за чотири кілометри, коли Петро почав куняти за кермом. Розбили табір. Вирішили не вечеряти, розподілили чати і зобов’язали когось одного залишатися всередині «Шквалу». Відкритого звісно, аби не спаритися.\nПершому чатувати випало Івану. Петро, якого перестало хилити в сон, щойно вони спинилися, склав йому компанію.\n– Скажи, вона там? – запитав він Івана, невизначено вказавши у темряву. Юнак кивнув:\n– Так. Я її не бачу, але вона має бути там. Вона завжди поряд, принаймні вночі.\n– Моторошно, – зіщулився водій.\n– Навпаки, – усміхнувся юнак. – Спокійно.\n– Як скажеш, – крекнув здоровань і, охоплений цікавістю, несподівано спитав: – Слухай, а як її називати взагалі?\n– Гадки не маю, – зізнався юнак. – Я раніше «гостя» кликав, але зараз це вже не актуально.\n– Зовсім не актуально, – погодився Петро і, зморщив чоло, напружено міркуючи: – Слухай, ось ми четверо між собою бойові побратими, правильно?\n– Правильно, – погодився Іван.\n– А вона нас сьогодні врятувала, – вів далі водій. – Отже і вона наша… побратимка.\n– Немає такого слова, – заперечив Іван.\n– Тоді нехай буде Посестра, – заявив Петро. – Якщо є побратим, то має і посестра бути, хіба я не правий? Репрезентація, як любить казати Вахтанг.\n– Ну ж бо, ще трішки! Тримайся, Потерча! – благав Лукаш Степанович, перекрикуючи рев двигуна та грім вибухів. Броньовик пірнав на зритій ритвинами дорозі, мов хлипкий рибальський човен у штормовому морі. Кермо виривалося з рук і Петру ледве вдавалося його утримувати, не те що вести важку машину. Кулі цокотіли об сталеву обшивку, немов град по даху. А потім раптовий спалах осліпив їх і світ навкруг закрутився.\nКоли Іван отямився, то побачив небо. Чорне нічне небо, всіяне розсипом зір. «Надто пізно. Вона може накоїти дурниць», – злякано подумав хлопець і лише потім згадав про себе. Чомусь дуже пекло обличчя і світ бачився якимось інакшим. Вужчим, немов він підглядав у нього через шпарину. Торкнувшись лівого ока, юнак здригнувся і поглянув на пальці, побачивши на них щось темне й масне, більше схоже на дьоготь, ніж кров. Поряд хтось стогнав, здається, Петро. Нестерпно боліла кожна клітина тіла, але Іван змусив себе підвестися. В ту ж мить, мов нізвідки, вигулькнув Вахтанг.\n– Живий, друже? – по смаглявому обличчю грузина стікала цівка крові, але в цілому він виглядав досить жвавим. – Допоможи Петра витягнути.\nЮнак кивнув. Вдвох вони підхопили водія під руки і потягнули, визволяючи з понівеченого броньовика. Потерча лежало на боку і відірваний вибухом дах здавався відкритою раною, яка вже не загоїться. Всередині зостався Лукаш Степанович, загиблий при падінні. Іванові вистачило одного погляду на його перекручене, немов пропущене крізь м’ясорубку, тіло, притиснуте зверху шматком броні, щоб збагнути, що командир не жилець.\nПетру теж добряче дісталося. Нижче колін його стиснуті ноги перетворилися на суцільний кривавий фарш і, нічого не тямлячи в медицині, всі троє розуміли, що він на них більше не стоятиме. Найдивніше, що замість того, щоб волати від болю чи бодай шоку, водій лише тихо стогнав, повторюючи:\n– Дякую вам, хлопці, дякую. Голосуйте за…\n– Бісів фанатик! Навіть у такому стані агітує, – невесело розсміявся Вахтанг. Раптом за пагорбом замиготіли промені ліхтарів.\n– Ешмак! – вилаявся грузин. – Хапаймо його й побігли! Попереджаю, Петрику, буде боляче.\nПідхопивши Петра, вони потягнули його, ледь не біжучи. Водій стогнав і лаявся, але що йому зоставалося? Озирнувшись, Іван побачив, що за ними тягнеться кривавий слід.\n– Який же ти в біса важкий! – вигукнув Вахтанг, знесилено падаючи у високу траву. Іван, який останні метри ледь тьопав, повалився поряд. Мокра від поту форма липнула до тіла, бронежилет, здавалося, важив цілу тонну, а серце гупало так, наче ладне було от-от вистрибнути з грудей. Трохи перепочивши, він насмілився підняти голову й озирнутися.\nПопри всі їхні старання, їм не вдалося відірватися від переслідувачів. Промені ліхтариків ковзали травою дедалі ближче, вже можна було чітко розчути голоси з немісцевою вимовою. Світло з’явилося і з протилежного боку, куди вони бігли. Схоже, втікачів взяли у кільце.\n– Покиньте мене, хлопці, й біжіть, – прошепотів Петро, не розплющуючи очей. Іван з Вахтангом перезирнулися, зрозумівши одне одного без слів.\nЯкщо грузин зоставить їх, у нього буде шанс врятуватися. Він травмувався найлегше і зуміє вийти з оточення та дістатися до своїх. Особливо, якщо побратими йому допоможуть і відволічуть на себе увагу.\n– Потроху відповзай, – прошепотів Іван. – Коли будеш досить далеко, я влаштую шоу і їм буде не до тебе.\nНічого не відповівши, Вахтанг поповз. Іван рахував від ста у зворотному порядку, даючи йому можливість віддалитися. Та на «тридцяти семи» раптом почув автоматну чергу і відчайдушне:\n– Спіймайте мене, мама дзаглі!\nНа мить він оглухнув від стрілянини. Насмілившись визирнути, побачив як Вахтанг смішно підстрибнув і повалився у високу траву. Після цього постріли стихнули.\nРаптом все навкруг залило неживим білим світлом. Це вже був не ліхтар, а щось значно потужніше. Невже їхній екіпаж вартий таких турбот?\n– Виходь! Виходь! – лунало звідусіль. Постріли скошували траву, зривали землю, раз куля промайнула зовсім поряд, ледь його не зачепивши. Та з цього Іван збагнув, що у них з Петром ще є шанс. Терористи стріляють навмання і, якщо сидіти тихо, то вони просто втомляться та підуть. А тоді вже поміркуємо як дістатися своїх.\nТа ці радісні перспективи розбилися на друзки, щойно Іван збагнув одну просту річ: Посестра тут. Він знову відчув їй, як тоді, у засідці. Більше того, юнак не сумнівався, що вона так само знає де він. І не дасть його образити.\nЦього разу ворогів забагато і ефект несподіванки та жах, що вона вселяє у людей, її не врятують. Тож якщо вона нападе, то її застрелять, як щойно Вахтанга. А вона нападе, якщо вирішить, що він у небезпеці. І якщо ці покидьки не вгомоняться найближчім часом, так неодмінно й трапиться.\nНапруження зробилося таким нестерпним, що відчувалося у кістках. Повітря обпікало гортань, наче він намагався вдихнути отруйні випари. Іван стиснув золотого Іоанна-Воїна і поглянув на Петра. Водій лежав з заплющеними очима, чи то знепритомнівши, чи то сконавши.\n– Пробач мене, Петре, – прошепотів юнак і рішуче підвівся.\n– Не стріляйте, хлопці, я беззбройний, – запевняв він, осліплений направленим в обличчя світлом. Дурнувато всміхаючись, Іван сподівався, що його награна приязність обдурить Посестру і вбереже їй життя. Про те, що трапиться потім, він намагався не думати.\nКараульний крокував подвір’ям, з насолодою вдихаючи свіже нічне повітря. Після пропахлої потом, брудом, цигарками, сечею та лайном неофіційної в’язниці воно смакувалося особливо приємно, наче вишукане вино. Вдалині вгадувалися обриси териконів, де він часто грався в дитинстві. Зараз діти туди вже не бігають. Вони ніде вже не бігають, особливо після того як школу обстріляли. На перше вересня, щоб їх! І як тільки так близько підібралися, бандерівці хрінові! Все ніяк не заспокоються, не зоставлять їх у спокої. Є своя влада, своя армія, навіть власна назва є, отже це окрема держава, не лізьте!\nХоча, звісно, той жах, що чиниться у їхніх казематах це не виправдовує. Та й немає там бандерівців, лише один і той дезертир. А загалом сидять свої, місцеві. Є кілька журналістів і політиків, але здебільшого пияки та боржники. Відпрацьовують завдані збитки, приносять користь молодій країні. Це правильно, звісна річ, проте він не настільки наївний, щоб не помічати, що в деяких охоронців зовсім гальма відсутні. І що позбиткуватися над кимось для них важливіше, ніж порядок на вулицях підтримувати. І що жінок зовсім не до тої роботи силують, яка описана в інструкціях. А іноді й не лише жінок…\n«Отримаю премію і звільнюся», – вирішив він, відганяючи тривожні думки. А як притиснуть, то які до нього претензії? Він найнятий для охорони території, що відбувається на ній його не обходить. Нічого не чув, нічого не бачив, нічого нікому не скаже. Он, навіть поліцаїв, які німцям служили, якщо вони в серйозних злочинах не забруднилися, карали м’яко. І це при Сталіні!\nРаптом караульний помітив якийсь згорток, ледь підсвічений світлом найближчого ліхтарного стовпа. Підійшовши, він побачив, що це мертва вівчарка з розпанаханим черевом. Опустившись на коліна, караульний торкнувся рукою її шерсті і долоня одразу змокріла від крові.\n– Руся… – прошепотів чоловік, захлеснутий жалем, незрівняним з муками совісті за причетність до страждань десятків невинно ув’язнених. – Хто ж тебе так понівечив?\nЧорна тінь впала на нього, зануривши у морок. Караульний ледь встиг підняти погляд, як впав на землю поряд з собакою. Кров хльостала з його розсіченого горла.\nІржаві металеві двері здригнулися від потужного удару, сполохавши в’язнів. Якби бідолашні могли, вони б скупчилися біля протилежної стіни, але в переповненому крихітному приміщенні людям й так доводилося лежати одне на одному, тож лише найближчі зуміли трохи відповзти. Наступний удар зірвав двері з петель, проте вони якимось дивом встояли. А потім нічого не сталося.\nМинуло кілька тягучих хвилин, які переляканим бранцям видалися годинами. Секунди у камері відмірялися водою, що крапала зі старих труб, десь обпікаюче гаряча, в інших місцях по-криничному холодна, але однаково нестерпна для нещасливців, змушених спати під ними. Про більші проміжки часу сповіщали візити охоронців з їжею, розрахованою у кращому разі на половину ув’язнених, за яку доводилося розплачуватися походом на допит чи «роботу». Але нічого подібного раніше не траплялося.\nДвадцяти дворічна Лариса, яка після трьох місяців у в’язниці виглядала щонайменше на сорок, зважилася першою. Вона підійшла до дверей і спробувала їх відсунути. Її ослаблим кволим рукам це спершу не вдалося, дівчина заточилася і на мить їй здалося, що двері от-от впадуть на неї і задавлять. Це була б дійсно безглузда загибель, гідна премії Дарвіна. Але тут на допомогу кинулися інші ув’язнені, підтримавши і її, і двері. Разом їм вдалося відсунути проклятий шмат металу, що перегороджував шлях до свободи.\nВизирнувши в коридор, Лариса спершу поглянула наліво. Решту камер ніхто не відчиняв, хоча там теж були в’язні і їхня доля була нічим не кращою. Подекуди навіть гіршою. Про технічну комірку, перероблену у карцер для справжніх військовополонених, вона намагалася навіть не думати.\nЗлякані зойки і бідкання, вперемішку з нервовими істеричними смішками, змусили її обернутися. Праворуч весь коридор і кімнату охоронців над ним заливала кров, патьоками стікаючи зі стін і збираючись у калюжі на потрісканій бетонній підлозі. Де-не-де лежали незграбно вигнуті понівечені тіла, подекуди розірвані на шматки. Лариса впізнала охоронців і катів, та, хоча не могла радіти чужим смертям, розуміла ейфорію, які охопила деяких в’язнів. Від погляду на круглу, мов м’яч з вухами, голомозу голову найбільшого садиста, що нині валялася за крок від його тіла, навіть їй дещо полегшало. Це було неправильно, але справедливо, згідно того самого первісного поняття справедливості, закладеного в принцип «око за око». Він давно віджив своє, але коли люди дичавіють, то гуманізму важко до них достукатися.\nЛариса не була настільки оптимістичною, щоб вірити, що їх врятували українські військові. Вони надто далеко від лінії фронту, до України звідси не дістатися. Радше за все це інше угруповання, такі ж покидьки, які щось не поділили з їхніми утримувачами. Що ж, теж непогано. Якщо ці «рятівники» здумають зобразити героїв, вона слухняно усміхатиметься і дякуватиме їм на камери мобільних та телевізійні. Що завгодно, аби тільки не повернутися у камеру підвальну. Але все одно щось не сходиться. Навіщо було влаштовувати таку бійню?\nЗ охоронцями покінчили без жодного пострілу. Більше того, як зауважила значно пізніше п’ятдесятирічна фельдшер, що опинилася у підвалі, бо її синові не пощастило піти в армію якраз перед Революцією Гідності і потрапити у частину аж на Полтавщині: «Це й не ножами чи сокирами зробили. Тільки дикий звір так пошматувати міг. Не вовк, бо чітко кігті видно. Може, ведмідь…» Але звідки тут взятися ведмедеві і куди він, незримий для всіх, подівся? А головне питання: навіщо?\nТа все ж один застрелений знайшовся. Біля самого виходу назовні, вбитий кулею, випущеною його ж товаришем. Лариса опустилася поряд з ним навколішки і зірвала зв’язку ключів з його поясу.\n– Треба решту випустити, – пояснила вона, змушуючи себе востаннє повернутися назад, у остогидлу смердючу в’язницю. Дехто з колишніх бранців слідував за нею, інші просто відсувалися, а деякі навіть відштовхували, поспішаючи дременути якомога далі. Це змусило дівчину подумати, що вона б не хотіла опинитися в якійсь іншій камері.\nКоли вони тікали (якщо це, звісна річ, можна назвати втечею, адже більшість ув’язнених ледь переставляли ноги, а декого навіть довелося нести), Лариса раптом спинилася. Вдалині, ледь підсвічену світлом найближчого ліхтаря вона помітила високу бочкувату постать. Надто високу, як їй потім згадалося. Невідомий просто стояв і пильно дивився на юрбу втікачів, а потім несподівано зник, безшумно розчинившись у темряві.\nМобільний задзеленчав, змусивши всіх чоловіків здригнутися. Низькорослий чеченець, бородатий настільки, що з волосся визирали тільки темні очі і горбатий ніс, вимкнув будильник і оголосив:\n– Привал, джигіти! У мене молитва.\n– Не варто, Усамо, – впівголоса попрохав командир. Хоча формально він керував загоном, чеченець був кадровим російським військовим і чхати хотів на вказівки вчорашнього шахтаря. – Місце ненадійне. Може, через годинку-півтори помолишся?\nУсама раптом схопився за руків’я кинджалу, що заміняв йому армійський ніж, і посунув на чоловіка. Той незграбно позадкував, аж доки не наштовхнувся спиною на дерево.\n– Ти вважаєш себе настільки важливим, що просиш Аллаха зачекати, гяуре? – запитав чеченець, дивлячись на нього знизу вгору. – Ні? Я так і думав. Запам’ятайте, джигіти: земне життя коротке, а потойбічне вічне, тож бійтеся не смерті, а того, що після неї. А ще ми випереджаємо графік, тому невеличка пауза нам якраз з руки. Відпочиньте поки.\nВін рушив прямісінько в підлісок, проламуючись крізь кущі і лаючись, коли колючі гілки намагалися видряпати йому очі. Розгублені ополченці зосталися на стежці, звідусіль оточеній високими деревами і густими чагарниками, в зелені яких де-не-де вже проглядала жовтизна.\nВіддалившись на пристойну відстань, Усама притулив автомат до дерева, зняв поклажу, по мобільному додатку визначив напрямок до Мекки (і після цього хтось ще заявлятиме, що іслам відстала релігія?) і розстелив саджжад. Опустившись на коліна, він повільно опустив обличчя у розкриті долоні й саме цієї миті здалеку почулися тріскотня пострілів, лайка та крики поранених. Але його це вже не турбувало. В цілому світі він зостався на самоті з Богом.\nЗавершивши молитву, Усама важко підвівся. Затерплі коліна нили і, почувши пересмикування затвору, чоловік ледь не впав. Обернувшись, чеченець побачив направлений на нього автомат і капітана Косача, що його тримав.\n– Ой, я тебе прошу! – нітрохи не злякавшись, посміхнувся Усама. – Опусти іграшку, доки не поранився.\nПоки підлеглі Косача перебирали амуніцію та розбиралися з полоненими, Усама старанно перераховував видані капітаном гроші.\n– Так, стривай, а чому останні кілька сотень у євро? – невдоволено запитав чеченець. – Я так-то й не проти, грошики гарненькі, але ми на доляри домовлялися.\n– Що видали, тим і плачу, – відрізав Косач, навіть не приховуючи злість. – У нас зараз нелегкі часи в країні, тож перебирати не доводиться.\n– А коли вони легкими були? – глузливо гмикнув Усама. – Якщо на мене готівка знайшлася, то й щоб кризу подолати вистачить. Потрусіть решту своїх багатіїв, в них ще вдосталь золотих батонів зосталося.\n– Не час зараз олігархів трусити, – відказав капітан. – Твоїх колег турнемо на батьківщину, своїх покидьків провчімо, а там й за решту проблем візьмемося. От що, ти мені зуби не заговорюй, а відпрацьовуй платню. Показуй, де там вільна ділянка.\nВін відкрив інтерактивну мапу на планшеті і тицьнув чеченцеві. Бородань невдоволено скривився:\n– Ох вже ці високі технології! Нічогісінько не впізнаю. Збільш! Ще збільш. Шайтан! А тепер зменш. Оце вона. Відсіль, десь по відсіль. Але щоб ви там не готували, провертайте свою операцію швидше, бо в штабі не дурні сидять і діра в обороні вічно вас не чекатиме.\n– В штабі республік чи російському? – поцікавився Косач. Усама здивовано зиркнув на нього:\n– А тобі яка різниця, капітане? На війні ворог це кожен, хто хоче твоєї смерті, а інше розумніших людей турбота. Наше діло маленьке, а багато думатимеш тільки проблем собі наживеш.\n– Цікава філософія, – гидливо скривився Косач. – Це вона тебе до зради довела?\n– Якої зради, капітане? – награно здивувався чеченець. – Ти ж бо на росіянина більше від мене схожий! Я патріот своєї землі і раптом розпочнеться Третя Кавказька, то Україна першою нас підтримає. Якщо, звісно, європейські господарі проти не будуть.\n– Немає в неї господарів, Усамо, – спохмурнілий капітан рушив до своїх. – На відміну від тебе, якому золотий телець дорожчий Батьківщини. Бувай.\n– Ще побачимось, капітане! – гукнув йому вслід чеченець. – З тобою приємно мати справу.\n– Йди до біса!\nЗ насолодою відсьорбнувши свіжозвареної кави, співробітник ДРУ поглянув на Усаму, що розслаблено розвалився навпроти. Чеченець широко усміхнувся йому, блиснувши з-під бороди міцними білими зубами.\n– Прочитав твій рапорт, – розвідник постукав по пластиковій теці. – Справді все вдалося?\n– Як по маслу пройшло, – самовдоволено підтвердив Усама. – Згодував бандерлогам вашу дезу чітко по інструкціям. Але не можу гарантувати, що вони проковтнуть наживку, не перевіривши.\n– Нехай перевіряють скільки завгодно, – заспокоїв його ДРУшник, поправляючи окуляри. – Справу зроблено, решта нас з тобою не обходить. Скажи-но, а чому ти взагалі погоджуєшся на такі завдання? Це ж не лише небезпечна, а й невдячна робота. Один провал – і тебе навіки заклеймлять зрадником.\n– Людська думка мене не хвилює, – відказав Усама. – Маєш знати, читав ж бо мою справу. А причина… мені нудно. Завжди було, скільки себе пам’ятаю. В аулі було нудно, рятували лише молитви і чвари з сусідами. В армії було нудно, та, на щастя, в ній тобі завжди знайдуть чим зайнятися. Навіть на війні нудно, щойно збагнеш, як все влаштовано. Біжиш, стріляєш, ховаєшся. Щойно я до чогось звикну, як воно мені одразу набридає.\n– Що ж, тоді добре, що я підготував тобі нове завдання, зовсім не схоже на попереднє, – усміхнувся розвідник, дістаючи одну зі своїх тек, – Чув про неофіційні в’язниці місцевих? Так ось, останнім часом хтось взявся розоряти ці смарт-концтабори, – він розреготався власному жарту, що здався йому дуже дотепним. – В’язнів випускає на волю, охорону відправляє на той світ. З вельми пізнаваним почерком, маю зазначити! Нечисленні свідки нічого суттєвого розповісти не можуть і, схоже, не брешуть. А нещодавно ставки підвищили, напавши вже на справжню в’язницю. З тим же результатом. То як, візьмешся?\n– Це ж місцеві розборки, максимум диверсанти, – скривився Усама, немов відкусивши лимона. – У вас мають бути люди для цього.\n– Почекай з висновками, доки не побачиш знімки, – ДРУшник простягнув йому теку. – Не схоже це на диверсантів.\nЧеченець швидко пробігся світлинами з понівеченими тілами, що немов змагалися між собою у жорстокості травм. Надовго зупинився на одному, де на шкірі мерця чітко виднілися сліди пазурів.\n– А ось це вже цікаво, – посміхнувся він.\nНестерпний, пронизуючий до самісінького єства душі БІЛЬ був єдиним, що він відчував останнім часом. Скільки це, «останнім часом»? Він не знав. В нього не було годинника. В нього взагалі не було нічого, крім БОЛЮ та темряви. ТЕМРЯВА. В ній було щось заспокійливе. З нею його пов’язували радісні спогади. В ній таїлася Посестра.\nПочувши скрип дверей, Іван не побачив нічого, крім розмитої пістрявої плями, в якій ледь вгадувалася людська постать. Звуки, що видавав візитер, не одразу склалися в слова, вимовлені з сильним кавказьким акцентом:\n– …і щойно фото побачив, то одразу про тебе згадав. Бо як ми тебе взяли, то ці шрамики примітив. Тоді ти не відповів, а я наполягати не став, але тепер ситуація змінилася. Ти вже стикався з ним і зостався живим, то скажи: що воно таке і чого хоче?\nЯкби в Івана вистачило сил, він би розсміявся. Натомість хлопець тільки закашлявся.\n– Я нічого вам не розповім, – прошепотів він, сам дивуючись тому, наскільки слабким і тихим звучить його голос. – І тим більше не допомагатиму.\n– О, тут ти помиляєшся, гяуре! Джигіти, заходьте, – звелів Усама. – Я сходжу пообідаю, а ви доти розважтися. Робіть з ним що завгодно, лише одна умова: пацан має жити. Якщо сконає, ви пожалкуєте, що взагалі на світ народилися. До зустрічі, Ваню!\nНічне чергування у в’язниці видалося спокійним. Караульний на вежі, звісно, сварив підвищені заходи безпеки, але понаднормові це завжди приємно. Позіхнувши, він махнув рукою колезі на сусідній вишці і отримав такий же знак у відповідь. Розвернувся, пройшовся «п’ятачком» і, обернувшись назад, обомлів. На сусідній вежі нікого не було.\n«Я ж всього на кілька секунд відвернувся!» – злякано подумав він, потягнувшись до кнопки тривоги. Та перш ніж охоронець її торкнувся, смерть з небес настигнула і його.\nЗвісно, за кілька хвилин сирена вже відчайдушно завивала, радше збільшуючи паніку, ніж допомагаючи. Охоронці скупчилися на в’язничному подвір’ї, яке чомусь раніше здавалося їм крихітним, а нині нагадувало футбольний стадіон. Вони відчайдушно стріляли у небо, сподіваючись вразити щось незриме. Раптом згори на них впало тіло, змусивши й без того наляканих вертухаїв кинутися врозтіч. Хтось відчинив ворота і, покидавши зброю, нажахані охоронці стрімголов дременули, не розбираючи дороги. Дехто спинився лише на світанку.\nПосестра увірвалася всередину. Вона виривала двері, пробивала стіни та йшла далі, не звертаючи уваги на переляканих в’язнів. «Не той. Знову не той». Але він має бути тут, вона це знає. Вона відчуває його.\nТі з охоронців, яким не пощастило опинитися всередині, або зберігали життя, склавши зброю, або гинули від її кігтів. Так тривало доки в черговій камері вона не впізнала блиск знайомого золотого кулона. І тоді пролунав постріл.\nУсама завмер, тримаючи зброю наготові. Він не сумнівався, що влучив. Неможливо було промазати в таку здоровецьку почвару, що ледь вміщалася у дверній проймі. І він бачив як згаснули її жахливі палаючі очі. Але чому тоді не чутно звуку падіння? І чому тварюку взагалі не видно?\n– Ти живе? – не спромігся нінащо розумніше чолов’яга. Наступної миті автомат вирвали у нього з рук. Накинутий на плече ремінь розірвався легко, мов нитка. Наступним з нього зірвали бронежилет і страшні пазурі вп’ялися йому в груди, безжально шматуючи беззахисне тіло. Істота віджбурнула його, пробивши чеченцем стіну і викинувши назовні.\n– Це ти? – промовив слабкий, ледь чутний голос з нар. – Я знаю, що це ти. Прийшла, нарешті. Тепер не заперечуватимеш, що запала на мене?\nПалаючі жовто-зеленим вогнем очі Посестри бачили в темряві все до найменших дрібниць. Іван нагадував обтягнутий шкірою скелет, в якому невідомо як ще тліло життя. Замість очей в нього чорніли криваві очиці, ліва нога обривалася на рівні коліна. Неодноразово зламані пальці не змогли б втримати і пір’їну й досі кровили після недавнього допиту. Подекуди рани і садна загноїлися та нестерпно смерділи.\n– Як бачиш, ти трохи забарилася, – змучено усміхнувся він. – Не вийде в нас дотримати обіцянки.\nЩось холодне торкнулося його руки. Пробігшись знайомими обрисами, Іван впізнав свого святого покровителя, зірваного з шиї Усами.\n– Дякую, – прошепотів він. – Ти все ж зрозуміла, як багато він для мене важить? Добре, що мама пішла до всього цього і не плакатиме за мною. А от ти, думаю, їй би сподобалася. Можна тебе наостанок торкнутися?\nЮнак несміливо простягнув руку, все ще очікуючи, що вхопить порожнечу. Натомість його скалічені пальці занурилися у м’яке пухке пір’я.\n– Приємно. Не знав, що ти така ніжна. Ми мов паралельні прямі у геометрії Лобачевського: перетнулися, хоча й не повинні були, – мовив він і раптом попрохав: – Забери мене додому. Ти ж розумієш?\nПосестра нахилилася над ним і обережно взяла хлопця на руки.\nШкутильгаючи, закривавлений Усама брів до в’язниці, коли раптом почув:\n– Ай! Обережно! Пусти! Пусти!\nПочвара приземлилася неподалік, тримаючи ледь живого в’язня на руках. Чеченець потягнувся до пістолета і подумки вилаявся, намацавши порожню кобуру. Випав! А така вдала нагода!\n– Вибач, це мій перший політ, – винувато промовив Іван. – Мабуть, і останній. Злітай, я готовий.\n«Не втечете, пташечки!» – подумав Усама, кидаючись зі спини і з розмаху вганяючи Посестрі кинджал у загривок. Змахнувши могутніми крилами, істота злетіла, але чеченець міцно тримався, обхопивши її руками та ногами. За мить вони опинилися серед хмар, а потім клацнув могутній дзьоб і вниз полетіла відкушена кисть Усами.\nОскаженілий чеченець спробував вкусити її, але лише наковтався пір’я. Посестра не могла скинути його, змушена утримувати Івана і тому почала стрімко знижуватися. Земля наближалася з неймовірною швидкістю і, коли до неї зоставалося менше десяти метрів, істота несподівано зробила пірует та пішла на підйом. Застигнутий зненацька, Усама не втримався і зірвався.\nВін гепнувся з неба прямісінько посеред військового табору, ледь не втрапивши у багаття. Харкнув кров’ю, здається, на чиїсь берці і лише потім підняв очі. Його обступили похмурі озброєні чоловіки у камуфляжі, прикрашеному жовто-блакитними нашивками.\n– Слава Україні! – вигукнув чеченець, дурнувато всміхаючись.\n– Героям слава, – похмуро відгукнувся капітан Косач, хапаючи його за барки.\nПосестра з Іваном приземлилися посеред лісу. Юнака дрібно трясло і дихання виривалося з його горла уривчасто та через силу, немов він вдавився. Рятівниця вклала його на м’яку траву і винувато завмерла.\n– Не картай себе, – заспокоїв її юнак. – Ми вже в Україні. Я це відчуваю.\nІстота нахилялася до нього дедалі ближче й ближче, аж доки її пір’я не торкнулися його шкіри. Тоді вона розкрила свої величезні крила, обгорнувши їх обох і сховавши від усього світу.\n– Проведи мене до мами, – попрохав Іван і вдихнув востаннє. На його змореному обличчі застигла світла щаслива усмішка.\nА потім крила розгорнулися і нестямний крик пронісся землею. Було в ньому щось від плачу, гіркого й тужливого, щось від грому, оглушливого і могутнього, й щось від лебединої пісні, прощальної та єдиної. Він зірвав листя з дерев, налякав лісових та польових звірів, побив шибки в хатах, змусив людей по обидва боки фронту стрепенутися і схопитися за зброю. Капітан Косач вражено поглянув на скаліченого чеченця, якого й досі тримав за барки.\n– Ми ще не закінчили, кхахьп! – вигукнув Усама і відключився.\nСніг тихо порипував під підошвами, а в присмерку роїлися, виблискуючи, крихітні білі мухи. На жаль, за кілька кроків цю ідилічну зимову картину псували вкраплення червоного і понівечені мертві тіла. Єдиний вцілілий, помітивши загін озброєних чоловіків, одразу ж віджбурнув автомат і побіг до них.\n– Я здаюся, хлопчики, здаюся! – бурмотів він. Кров патьоками стікала з трьох паралельних смуг, що навскоси перетинали його обличчя. – Я здаюся, я все розповім. Тільки заберіть мене туди, де воно не дістане.\nКапітан Косач жестом звелів відвести бідолаху до табору. Поглянувши вгору, він раптом помітив стрімку крилату тінь, що промайнула у вихорі сніжинок. Чи може йому просто здалося?\nПопередній записНазад Ніч Комети\nНаступний записНаступн. Моя подруга Квітка\nПосестра: 14 коментарів\n14 Червня, 2021 о 0:37\nТвір сподобався. От хотілося десь підсвідомо в ролі Посестри бачити когось живого, хай і такого химерного.\nНаскільки розумію, заради участі в конкурсі і втрапляння в ліміт Ви поступилися частиною тексту. Часом під час читання виникало враження, що чогось бракує. Мені особливо бракувало передісторії – спогадів Івана про початок і розвиток приязні з Посестрою, хай навіть лише мазками. Так, вона постать таємнича, але от хочеться іще чогось, щоби її домалювати для себе. Цікаво, чи є ця передісторія в “режисерській версії”?\nІ, як уже зауважив Фантом, чеченець вийшов справді якийсь безсмертний. І хоча й Ваш аргумент на це прочитала, усе ж висловлю, що маю на думці. Супергерой проти суперзлодія – так, можливо, але якщо Усама візьме хитрістю, а не просто супервезінням, це буде вдалим контрастом і виглядатиме вірогідніше, наскільки це можна сказати про фантастичний твір. Але це лише моя читацька думка, а вирішувати Вам 🙂\n14 Червня, 2021 о 3:18\nВи абсолютно праві: саме предісторію знайомства Івана з Посестрою й довелося викинути. Не знаю, наскільки це правильно з художньої точки зору, та я хотів зробити конкурсний текст якомога ближчим до поеми, тож зосередився на військовій частині.\nЩодо Усами, то він проявляє хитрість: чекає у камері Івана і навіть вдягає його кулон (важливість якого через скорочення, мабуть, не така помітна). Втім, звісно, можна було вигадати й щось винахідливіше, поміркую над цим.\n11 Червня, 2021 о 22:45\nВітаю. Начебто й непогане оповідання, але я вже щонайменше три схожих на цьому конкурсі прочитав. Мабуть, виставлю Вам, бремінським музикам, однакову оцінку, тільки поки що не знаю яку саме.\nP. S. А ще мені здається екіпаж БМП-У “Шквал” складається всього з трьох чоловік і запасний стрілець в ньому не передбачений.\n12 Червня, 2021 о 11:28\nДумаю, я навіть здогадуюся, які саме твори Ви маєте на увазі. Як на мене, попри схожі елементи, вони всі кардинально різні і тому їх не варто судити скопом. Втім, це Ваше право, головне визначтеся з оцінкою до 15-ого.\nЩодо БМП: Ви, мабуть, Вікіпедію користувалися? Бо якби копнули глибше, а саме в технічну документацію, то знали б, що там вказано: Екіпаж 3 (4) чоловіка. Тобто, 3 це необхідний мінімум, але запасний стрілець може бути присутнім як з міркувань підстраховки, так і проходити навчання (з тексту помітно, що решта екіпажу ставляться до Івана як молодшого), щоб згодом перейти до іншого екіпажу. Ну, або ж все можна списати на війну, яка вносить свої корективи.\n8 Червня, 2021 о 23:24\nЗагалом, враження позитивні. Тематика актуальна і потрібна. Ідейно сподобалося. Фінал – емоційно сильний. Але надто багато такого, що їх дуже псує.\nЛогіка дещо шкутильгає. От із першою появою Посестри, приміром. Якого дива одне Потерча шугає фронтом? Якось не дуже зрозуміло.\nРозбивка сцен відсутня, перехід взагалі не зрозумілий. Ясно, що просто забракло знаків на зірочки, але бодай тильду ніхто не відміняв 😉\nФокальний персонаж у вас Іван. І першу половину оповідання все чудово. А далі фокал стрибає, немов навіжений: караульний – Лариса – усама – ДРУшник – знову Іван. З урахуванням відсутньої розбивки сцен круговерть виходить ще та, доводиться перечитувати, поки второпаєш, що відбулося.\nЗайві сцени, і такі, що можна б скоротити. Як от із Усамою і Косачем – сцена сюжет не рухає аж ніяк. Чи з Ларисою, яку можна було б добряче скоротити.\nЛогіка Посестри. Вона відчуває Івана, напевно, чуття обмежено відстанню, але, гадаю, в межах в’язниці відчула б його. Але ні, послідовно трощить в’язниці, допоки не знаходить. Якось, не дуже відповідає задекларованим здібностям.\nЛогічний ляп у фіналі, де Посестра знаходить Івана і шматує Усаму. А на виході Усама знову намагається спинити їх, хоча пережити шматування теоретично не міг. Але він навіть падіння з десятиметрової висоти переживає. Прямо, супергерой голівудівський 🙂\nАле повторюся, незважаючи на ці огріхи, потенціал оповідання має.\n9 Червня, 2021 о 1:52\nОго, скільки зауважень! Приємно, що твір не лише читають, а й думають над ним. Що ж, спробую, по можливості відповісти:\n“Логіка дещо шкутильгає. От із першою появою Посестри, приміром. Якого дива одне Потерча шугає фронтом? Якось не дуже зрозуміло.”\nНачебто, ж згадується, що вони відбилися від колони. Ну, не дарма ж проклята БМП! А насправді це я здуру написав “Тепер”, хоча з тексту очевидно, що це ранній період війни, а тому й бойові дії агресивніші і пересування хаотичніше.\n“Розбивка сцен відсутня, перехід взагалі не зрозумілий. Ясно, що просто забракло знаків на зірочки, але бодай тильду ніхто не відміняв ”\nБула, але не пережила завантаження. Якщо пам’ятаєте, то в умовах конкурсу обіцяли можливість редагування, але якось не зрослося. Потраплю в збірку обов’язково все виправлю, гарантую.\n“Фокальний персонаж у вас Іван. І першу половину оповідання все чудово. А далі фокал стрибає, немов навіжений: караульний – Лариса – усама – ДРУшник – знову Іван. З урахуванням відсутньої розбивки сцен круговерть виходить ще та, доводиться перечитувати, поки второпаєш, що відбулося.”\nЦе справді цікаво. Насправді тут очевидно, що я мусив якось викручуватися після його полону, бо ж Іван випадає з тексту, як і герой оригінальної поеми, а Посестра має зоставатися максимально таємничою. Особисто мені це здалося найбільш цікавим виходом, адже хіба не для того ми читаємо книжки, щоб опинитися в чужій шкурі? Тож чим більше, тим, якщо й не краще, то явно цікавіше. А от над розбивкою обов’язково попрацюю.\n“Зайві сцени, і такі, що можна б скоротити. Як от із Усамою і Косачем – сцена сюжет не рухає аж ніяк. Чи з Ларисою, яку можна було б добряче скоротити.”\nЯ й так добряче скоротив. Сцена з Косачем (окрім пасхалки, звісно) показує Усаму безпосередньо в дії, підкреслюючи його нахабність та відчайдушність. Не будь її, не Ви, так хтось інший нагадав мені б про “показувати, а не розказувати”. По суті, він основний антагоніст, тому заслуговує розкриття. До речі, я також не дуже розумію, чому ви окремо виділили ДРУшника, хоча він явно персонаж-функція, необхідний лише, щоб видати чеченцю нове завдання. Ну, й ще мені було цікаво змусити ставлення читача до Усами змінюватися впродовж тексту, звідси й вся ця лінія потрійного агента.\nВ деякому сенсі це також стосується Лариси. Читач співпереживає їй через страждання, але готовність співпрацювати з такими ж покидьками, як її утримувачі, аби тільки не вертатися в камеру, кидає тінь на світлий образ невинної мучениці. І водночас додає їй життя. Принаймні, на мою думку.\n“Логіка Посестри. Вона відчуває Івана, напевно, чуття обмежено відстанню, але, гадаю, в межах в’язниці відчула б його. Але ні, послідовно трощить в’язниці, допоки не знаходить. Якось, не дуже відповідає задекларованим здібностям.”\nДарма так гадаєте. Вони відчували одне одного лише на дуже близькій відстані, значно меншій, ніж навіть підпільні в’язниці. Вона бачила, що його забрали, а наступної ночі не змогла знайти і почала шукати.\nАбо ж, можливий інший варіант. Івана могли перевозити з однієї в’язниці в іншу як цінного бранця. Таке практикується, особливо якщо в якусь мить ним зацікавилися росіяни. В одному з тимчасових місць утримання Посестра втратила слід, тож почала пошуки навмання.\nА є ще й третя версія. Ніде не сказано, що Ларису визволила саме Посестра. Так, Посестра явно створіння, якого не існує в реальному світі, та, разом з тим, значно менш потойбічна, ніж герої “Золотого Соколу” чи “Вогника у степу”. А отже, як мінімум в неї мали бути батьки. Тож рід її, нехай і очевидно рідкісний, не факт, що обмежується однією особиною. Ну, а якщо ми примемо, що їх кілька, то мотиви можуть також різнитися.\n“Логічний ляп у фіналі, де Посестра знаходить Івана і шматує Усаму. А на виході Усама знову намагається спинити їх, хоча пережити шматування теоретично не міг. Але він навіть падіння з десятиметрової висоти переживає. Прямо, супергерой голівудівський ”\nЯ б висловився “живучий гад”. Насправді, ми просто по-різному дивимося на ситуацію. Я люблю детективи і вони навчили мене, що якщо смерть не означена, то персонаж живий, навіть якщо він проковтнув гранату і через секунду взірвався. Якби Усама був мертвий, я б написав: “Істота віджбурнула його, пробивши мерцем стіну і викинувши назовні.” А щодо надзвичайної живучості чеченця, то його супротивник створіння за межею людського розуміння, тож повинен відповідати. Ну, й люди і не на таке здатні: в Північній Кароліні он кілька місяців тому чоловік з 300-метрової висоти впав та вижив. Порівняно з цим десять метрів взагалі несерйозно. Плюс, у фіналі Усама все ж відключається, тож можете трактувати, що він все ж загнувся.\n“Успіхів та наснаги!”\nНаснаги в мене вистачає, а успіх від Вас залежить. Дякую за такий розгорнутий коментар. Сподіваюся, моя відповідь дещо прояснить. Був радий увазі.\n4 Червня, 2021 о 17:19\nСподобалося, дуже приємне враження. На мій смак я б трохи підрихтувала деякі фрази, особливо пояснення, але і без цього оповідання гарне.\n5 Червня, 2021 о 0:33\nОх, Ви й уявити не можете скільки я відшукав невдалих місць вже після того як виклав. Хоча тричи перечитував! За можливості усе виправляю, тому, якщо потраплю у збірку, там буде значно професійніша та вишуканіша версія. Дякую вам за відгук та підтримку!\nДмитро з Полісся :\n31 Травня, 2021 о 18:23\nЧудово і прекрасно! Дякую за оповідання.\nНастільки захопився текстом, що “виловив” лише один хибодрук: “Двадцяти дворічна Лариса”, числівник тут наче має бути одним словом.\nОдне тільки питання: що за “наданий Вами зразок” мався на увазі в пролозі? Перо?\n2 Червня, 2021 о 0:19\nТак, перо. В повному варіанті це вказувалося, але сюди потрапив лише лист задля назви клініки. Люблю фан-сервіс, є така слабкість.\nЩодо “двадцятидворічної” інтернет підтверджує, що треба писати злитно (хоча іноді пропонує ще “х” додати), але мій Ворд проти. Виправив, але ще побачимо, може, хтось з інших коментаторів знає напевно.\nДякую за поміч і схвальний відгук. Радий, що Вам сподобалося!\n31 Травня, 2021 о 15:57\nМені сподобалася ідея, і як використано твір Лесі. Гарна аналогія. Бажаю удачі на конкурсі.\n2 Червня, 2021 о 0:20\nДякую. Радий, що зміг Вас порадувати. Вам теж всього найкращого!\n30 Травня, 2021 о 23:24\nЦе дуже круто. Трохи запафосним здався перший діалог Петра й Вахтанга. але все решта просто неймовірне. Дуже дотепно й талановито обіграно поему, оця Посестра – круть, і кінцівка – там, де вона закричала, так гарно відсилає до рядків поеми. Краса!\n2 Червня, 2021 о 0:22\nДякую. Радий, що сподобалося. Діалог ще обрізаний, я просто одразу хотів задати особистості, бо ж зовсім недовго поряд з цими персонажами пробудемо. Дуже люблю цю поему і радий, що вдалося оттак віддати їй шану.\nАвтор твору до Найсильніше коріння\nАнна до В печері Змія.\nАнна до Космiчнi топирiки iз сузip’я “Z”\nАнна до Вечір на Івана Купала


Усиновлення - це любов назавжди. Всеукраїнська акція - WCU - Жiночий консорцiум України\nГоловна / Новини / Усиновлення - це любов назавжди. Всеукраїнська акція\nУсиновлення - це любов назавжди. Всеукраїнська акція\n28 вересня об 11:00 відбудеться прес-конференція на тему: «Усиновлення - це любов назавжди» (Зала 1).\nУчасники: Микола Кулеба - Уповноважений президента України з прав дитини; Олександра Чуркіна - заступник міністра з питань європейської інтеграції; Руслан Колбаса - директор Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення; Леонід Лебедєв - голова Благодійного Фонду «Зміни одне життя - Україна»; представник публічного акціонерного товариства «Укрпошта».\nКоротко. День усиновлення в Україні щорічно відзначається в останній день вересня. Свято встановлено в Україні згідно з Указом Президента України від 27 листопада 2008 року № 1088/2008.\nЗ метою привернення уваги до питання влаштування на виховання в сім'ї громадян України дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (усиновлення, опіка, піклування, прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу) проводиться всеукраїнська акція «Усиновлення - це любов назавжди», яка відбудеться одночасно в усіх регіонах України.\nДовідково. На сьогодні на обліку дітей, які можуть бути усиновлені, в Україні перебуває понад 17 тисяч дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. За період з 2008 по 2017 роки було усиновлено 27 035 дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, з них: громадянами України - 18 748.\nПозитивні успіхи за останні роки - усиновлення дітей родинними групами. Так, у 2017 році 188 сімей громадян України усиновили дітей з братами та сестрами (по 2 дітей - 160, по 3 та більше дітей - 28).\nДжерело: УКРІНФОРМ 27 вересня 2018


Втрати АТО серпень 2017: імена усіх воїнів АТО, які загинули у серпні | Новини на Gazeta.ua\nСубота, 02 вересня 2017 18:20\nНам відомо про 14 воїнів, які загинули у бою. Інформація про деяких - неповна.\nНаймолодшим із загиблих воїнів було по 20 років, найстаршому - 42.\nЧотирьох бійців Україна втратила 8 серпня - найбільше за добу. Того ж дня 9 воїнів були поранені.\nзагинули 10 бійців, 77 - отримали поранення.\n795 разів російсько-окупаційні війська порушували режим "тиші".\nродом: із Кам'янця-Подільського Хмельницької області\nРостислав "Добрий" Доброшинський\nЗагинув від кулі снайпера поблизу Новозванівки Попаснянського району на Луганщині. Служив у 8-му батальйоні "Поділля" 10-ї бригади.\n"Для мене мій Ростислав не був. Він є і назавжди залишиться живим. Я не можу про нього говорити у минулому часі. Мій рідний та єдиний брат назавжди залишиться 20-річним Героєм, котрий пішов захищати сім'ю, Батьківщину, бо вважав це своїм обов'язком. Він навіть казав мені: "Сістер, хто, як не я?"", - розповіла сестра, 24-річна Ірина Доброшинська.\nУперше на війну поїхав у 2016-му. Воював під Мар'їнкою. Там отримав контузію. Лікувався у госпіталях Дніпра та Львова.\nНа війні Ростислава охрестили "Добрим". Позивний якнайкраще характеризував юнака. Життєрадісний, щирий і завжди усміхнений.\n"Мала завтра писати звіт про передачу, яку сьогодні отримали хлопці. Не можу. Ти так радів сюрпризу, який тримаєш у руках, й усміхаєшся, як дитина улюбленій каші. А я так і не подарувала тобі годинник. Прости, Ростиславе, не вберегли ми тебе", - написала в соцмережі місцева волонтерка Тетяна Кошелєва.\n"В останню його відпустку ми з ним спілкувались щодо того, чи планує він продовжувати контракт. Він сказав, що точно хоче йти далі цим шляхом, бо це "його".\n"Ми познайомилися у Білій Церкві, наприкінці 2015-го, - розповів друг Микола Сорочук. - Коли я прийшов на контракт, Ростик прийшов на 6 днів раніше. Потім були полігони, навчання, катання по всій країні. Перша ротація. Потім знову полігони. І єдині обличчя, які ти бачиш біля себе постійно, це не лиця сестри чи матері, як було раніше у житті до армії, тут ти бачиш лише братів по зброї. Тому за весь час нашої спільної служби ми не потоваришували, а поріднились. Всі, хто знають Ростислава, коли згадують, завжди звучить фраза "він мені був як брат". Я за весь час служби з ним такого не скажу! "Як" - я не кажу. Він був мені братом, якого не замінити. Тому що таких людей як він просто немає! Він із тих людей, яких за декілька хвилин спілкування можна назвати другом".\nРостислав Доброшинський - наймолодший у Кам'янці загиблий учасник АТО.\nПоховали воїна на Алеї Слави міського кладовища у рідному Кам'янці-Подільському.\nВолодимир "Зевс" ЗЕЙЛИК\nЗагинув неподалік Мар'їнки на Донеччині під час бойової стрільби з міномета. Служив за контрактом водієм у 46-му батальйоні спецпризначення "Донбас-Україна". пішов до армії як тільки йому виповнилося 18. Потім вирішив підписати контракт на службу.\n"Володимир на бойових виїздах завжди був поруч. Наш батальйон дружний, усі один за одного. Тому частина душі пішла разом із ним", - сказав боєць "Вовк".\n"Із Вовчиком разом почали служити, - пригадував побратим Богдан. - Здружилися, обидва - із Львівщини. Він був життєрадісний. У бійців нерідко виникає дратівливість. А за ним такого не помічав. Непогано ганяв у футбол - кілька разів зіграли разом. Володимир захоплювався фотографією. Хотів у телефоні зберегти всі моменти - і хороші, і неприємні. Він любив машини. Мріяв про власну. Був розумний хлопець. Після війни планував отримати військову освіту. До кінця контракту йому залишалося три місяці".\n"Позивний у нього був Зейлик, Вова. Він себе називав Зевс. Але в основному його називали Вова зі Львова. Це була людина-молодець. Він ніколи не занепадав духом, а завжди усміхався. Я шкодую, що його не відвоював, є моя вина в тому, що його не вберіг. Запам'ятав його пост у Facebook, коли він був у відпустці: "Хочу назад. Знову поїду. Там друзі. І за Україну треба воювати", - розповів Вголосу командир Дмитро Кічу.\nЗагинув поблизу Мар'їнки Донецької області від кулі снайпера. Старший солдат, служив старшим навідником у 46-му батальйоні спецпризначення "Донбас-Україна".\nПісля закінчення Криворізького гірничо-металургійного ліцею працював електрозварювальником у ТОВ "МК-Монтаж". На військову службу за контрактом пішов у листопаді 2016-го.\n28 вересня В'ячеславу виповнився б 31.\nЗагинув неподалік Мар'їнки на Донеччині під час бойової стрільби з міномета разом із Володимиром Зейликом. Служив у 46-му батальйоні спецпризначення "Донбас-Україна".\nЗагинув поблизу Водяного на Донеччині внаслідок кульового поранення у живіт. Служив у 9-му батальйоні "Вінниця" 59-ї бригади.\nСвою військову кар'єру розпочав у службі правопорядку "Сармат". У 2016 році майже п'ять місяців працював у військовій комендатурі міста Покровськ Донецької області. На початку 2017-го, у лютому, хлопця перевели до лав 59-ї бригади.\n"Він ще й раніше хотів служити, але за віком ми не могли його призвати. А коли Костянтин став повнолітнім, відразу пішов на контракт. За цей час у зоні АТО пережив найскладніші моменти", - розповів військовий комісар Костянтин Павленко.\nПідірвався на міні з "розтяжкою" під час обстеження "сірої зони" неподалік селища Піски Ясинуватського району Донецької області. Служив молодшим сержантом, командиром розвідувального відділення у 57-й бригаді.\nІгор закінчив Дніпровське училище МВС України. Згодом - Національну академію МВС.\n"Своя смерть це не про тебе друже. Сьогодні в зоні АТО загинув на розтяжці Ігор Шаповал, відчайдух, справжній офіцер з яскравим чоловічим характером, мєнт до мізку кісток, талановитий опер родом з 90-их. А ще — справжній патріот! А ще — батько! А ще — син! А ще Герой! Маю честь бути твоїм другом, брате! Вічна пам'ять", - написав Дмитро Ткачонок.\nПідірвався на міні з "розтяжкою" неподалік Авдіївки на Донеччині. Солдат, був заступником командира БМП у 72-й бригаді.\nЗакінчивши школу, Валерій пішов вчитися в училище. Там освоїв спеціальність "маляр-штукатур". У лютому 2016-го - підписав контракт на службу у ЗС України.\n"Мене завжди вражала риса дуже малої жменьки людей - віддати найцінніше що у нього є, а саме - своє життя за інших, - написав Андрій Рижков. - У США в 21 рік повноліття тільки починається, а Валерій уже пройшов і вогонь, і пекло боїв, і жахи війни. Царство Небесне хлопцеві, нехай він буде Ангелом-Хранителем для своїх родичів і оберігає їх також, як оберігав всіх нас".\n"Місця всім на лавках не вистачило і худорлявий Валерій сидів прямо на кузові.- згодом розповів журналіст Анатолій Гаєвський. - Веселий, товариський, скромний і охайний. Виглядав, наче студент. Я подумав, що йому, стрункому і засмаглому в бейсболці "Nike", варто водити дівчат пісочними пляжами, а не керувати гарматою БМП-2. За своє коротке життя Валерій багато чого не встиг: закінчити ВНЗ, в якому навчався, створити родину. Проте, зрозумів речі, часом неосяжні для багатьох зрілих його співвітчизників - обов'язок боронити себе, свою країну, свій народ".\nПісля закінчення школи хлопець вчився у Бучацькому училищі, там освоїв професію "будівельника".\nЗгодом була строкова служба в армії, контракт зі ЗС України і з травня 2017-го - служба на Сході.\n"Старанна, розумна, вихована дитина,- розповіла вчителька Ольга Стадник. - Відзивався на чужий біль. Все комусь завжди хотів допомогти, ніколи не відмовляв".\nЗагинув поблизу Широкиного Волноваського району Донецької області. Був молодшим сержантом 3-ї роти 11-го батальйону "Київська Русь" 59-ї бригади.\n"Був нашим кращим поваром, - розповів заступник командира ротиСергій Шевчук. - Наша рота - одна сім'я. Тому загибель Сашка трагічна для усіх".\nНа прощанні зі своїм побратимом спілка учасників АТО міста Подільськ "Честь та Слава" у присутності представників міськвиконкому ініціювала перейменувати вулицю радянського генерала Кузовкова на честь Олександра Згуєвича. Саме на цій вулиці проживав воїн.\n"Надійний, відважний,досвідчений, - згадували про нього побратими. - Коли треба завжди виручав, йшов у бій без страху. Любив жартувати і завжди був усміхнений, незважаючи ні на що".\n"Мінометний обстріл почався, як завжди, раптово. Сергій був на чергуванні, і саме в цей момент прилетіла міна", - розповіли його друзі, 20 та 21-річні Олексій та Денис, які в той момент були поруч і миттю повідомили медикам і кинулися надавати першу допомогу пораненому товаришу.\n"Хлопці зробили все правильно, як їх вчили: наклали джути на поранені кінцівки, закрили чистим рани на тілі, поклали Сергія на ноші і бігом, найкоротшою стежкою, понесли його окопами до нашої броньованої "медички", що вже летіла назустріч. Тут-таки, в цілковитій темряві, ноші поклали в машину, де я під час руху наполегливо намагатися врятувати бійця. Вже потім, у стабілізаційному центрі, куди ми примчали, хірург сказав, що хлопець помер ще там, в окопі... Смерть була миттєва і безболісна; але ми не знали того, і рятували його, як живого, до останнього сподіваючись, що ось зараз він прийде до тями; часом нам навіть здавалося, що ми відчуваємо у нього слабкий пульс", - сказав медпрацівник батальйону.\n"Фастів, зустрічай, він повернется назавжди. Він більше ніколи і нікуди не піде. Фастів, загинув твій синок", "Подивіться в ці очі. Він теж хотів жити у мирі, відпочивати та насолоджуватися життям. А був на війні. Заради того, щоб ми могли поки що жити у мирі", "Помирати у такому віці неправильно і несправедливо. Єдиний мамин син. Найкращий син", - писали у мережі користувачі.\n"Він завжди умів знаходити позитив і умів ним ділитися, - розповіла військовий психолог Світлана Світлячок. - Він знаходив слова так,щоб можна було переключитися і думати про щось інше. Востаннє ми бачилися на позиції "Зеніт", це під Донецьком. І навіть тим, дуже дуже близько до ворога, він не втрачав свого доброго настрою".\n"На День Незалежності хтось радісно махатиме руками на параді, а хтось мовчки ковтатиме сльози, йдучи за труною загиблого воїна", - написала Тетяна Барвінська.\nСергій "Лоза" ВОЙТЕР\nВін служив молодшим сержантом у 16-му батальйоні "Полтава" 58-ї бригади.\n"Сергій народився в Росії у військовому гарнізоні. Навчався в Свердловській області РФ. Проходив службу в ГРУ (Головне розвідувальне управління - Gazeta.ua). Був кадровий російським офіцером. В Росії одружився, там в нього народилася донька. Після переїзду до України родина оселилася в Лохвиці на Полтавщині, звідки були родом батьки. Останній час Сергій Войтер мешкав з дружиною Лубнах Полтавської області. На війну Сергій пішов добровольцем ще 2014 року. Пройшов Іловайськ і Дебальцеве. Воював у батальйоні "Донбас". Потім підписав контракт і продовжив службу у 58-й бригаді. Служив у званні молодшого сержанта на посаді командира 2-го мотопіхотного відділення 1-го мотопіхотного взводу 3-ї мотопіхотної роти 16-го батальйону "Полтава", - розповіли побратими.\nГеннадій "Зона" ЛЕВИЦЬКИЙ\nродом: із села Мар'ївка Доманівського району Миколаївської області\nАндрій "Зона" Левицький\nЗагинув у бою з ворожою ДРГ поблизу Мар'їнки на Донеччині. Доброволець УДА.\nЗараз ви читаєте новину «Пам'ятаємо: імена усіх воїнів АТО, які загинули у серпні». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nСША заморозили $100 млн військової допомоги для України 1 Переглядів: 639


Студопедия — Організація оперативного контролю за станом охорони праці на залізничному транспорті\nОрганізація оперативного контролю за станом охорони праці на залізничному транспорті\nОсновним видом контролю за станом охорони праці є оперативний контроль, який здійснюється адміністрацією і трудовим колективом через уповноважених трудового колективу з питань охорони праці, а також із залученням представників профспілкових організацій та наставників в структурних підрозділах залізниці, де вони введені згідно галузевих нормативних актів.\nОперативний контроль за станом охорони праці проводиться від окремих робочих місць до підприємства в цілому і складається з трьохступеневого контролю безпосередньо в підрозділах та контролю, що проводиться вищими інстанціями - дирекціями залізничних перевезень, галузевими службами та керівництвом залізниці.\nОсновною метою оперативного контролю є: своєчасне виявлення порушень правил та норм охорони праці з прийняттям оперативних заходів по їх усуненню та попередженню виробничого травматизму; оцінка рівня безпеки працюючих при технологічних процесах та відповідності робочих місць, обладнання, машин і механізмів, а також засобів захисту вимогам нормативних актів з охорони праці.\nПри виявленні порушень правил техніки безпеки та норм охорони праці, що можуть привести до травмування працюючих працівник, що виявив їх, повинен повідомити про них керівника робіт, який негайно приймає необхідні заходи по їх усуненню, а при неможливості цього - приймає додаткові заходи по забезпеченню безпечного виконання робіт і доповідає безпосередньому керівнику підрозділу.\nНа місці робіт з працівниками, які допустили порушення норм охорони праці, проводиться позаплановий інструктаж з відміткою в наряді, журналі оперативного контролю після прибуття на місце дислокації підрозділу (бригади).\nЯкщо виявляються недоліки, які можуть привести до аварійної ситуації, загрожують здоров’ю або ведуть до травмування працюючих роботи повинні бути негайно призупинені з прийняттям заходів по їх негайному усуненню. Про зупинку повідомляється вищому керівнику, місце огороджується і забезпечуються заходи по попередженню проникнення сторонніх осіб.\nДопуск до продовження робіт проводиться після повної ліквідації недоліків.\nЗаписи по кожному ступеню оперативного контролю робляться в окремих журналах. Журнал оперативного контролю 1-го ступеню знаходиться у керівника робіт, призначеного наказом по структурному підрозділу (при змінному графіку роботи - у керівника зміни), журнал оперативного контролю 2-го ступеню знаходиться у керівника, відповідального за проведення контролю по 2-му ступеню. Журнал оперативного контролю 3-го ступеню знаходиться в службі охорони праці або у відповідального за охорону праці структурного підрозділу. Термін зберігання журналів – 1 рік після виконання заходів по усуненню недоліків.\nПри необхідності дирекції залізничних перевезень, галузеві служби та структурні підрозділи залізниці розробляють для своїх підрозділів, згідно з даним Положенням, конкретні схеми організації оперативного контролю за станом охорони праці.\nПорядок проведення трьохступеневого контролю.\nПерший ступінь трьохступеневого контролю здійснюють майстри, бригадири, старші оглядачі вагонів, старші електромеханіки, електромеханіки, начальники поїздів, маневрові диспетчери, чергові по станціях, а на станціях позакласних та 1-го класу додатково: старші прийомоздавачі вантажу і багажу, старші оператори станційно-технологічних центрів, тобто керівники робіт, змін та інших аналогічних підрозділів разом із уповноваженими трудового колективу з питань охорони праці і представниками профспілки.\nПерший ступінь трьохступеневого контролю проводять кожний робочий день (зміну) перед початком та на протязі робочого дня (зміни) в умовах робіт з підвищеною небезпекою.\nНа роботах не пов’язаних з підвищеною небезпекою не рідше двох разів на тиждень.\nПід час проведення першого ступеня трьохступеневого контролю перевіряють:\n- стан здоров’я та готовність до роботи самих виконавців, наявність і стан спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту;\n- наявність у працюючих посвідчень;\n- наявність і правильність оформлення наряд-допусків на право виконання робіт;\n- стан робочих місць, огороджень, настилів, підмостків, площадок, відсутність сторонніх предметів, вільність шляхів службових проходів та проїздів, рівень освітлення, роботу вентиляційних пристроїв;\n- маршрути безпечного проходу по коліях або через них, місця, де повинні знаходитись працівники під час пропуску рухомого складу;\nв процесі роботи:\n- правильність огородження місця роботи, наявність сигналістів, сигналів та сигнальних засобів, а також записів у відповідних журналах про місце й час виконання робіт;\n- проведення цільового та інших видів інструктажів, наявність підписів проінструктованих робітників;\n- наявність на робочих місцях інструкцій з охорони праці;\n- наявність засобів пожежогасіння;\n- виконання працівниками правил техніки безпеки, ПТЕ залізниць, ПТЕ і ПБЕ електроустановок споживачів, правил електробезпеки при роботі з електроінструментами та пристроями;\n- безпечність технологічного устаткування.\nРезультати перевірки заносяться в журнали обліку перевірок першого ступеня трьохступеневого контролю за станом охорони праці, які ведуть керівники змін, бригад, груп і інших підрозділів, що входять до складу виробничої дільниці, цеху і т.і.\nВ журналі вказують дату перевірки, прізвища й посади контролюючих, виявлені недоліки (в т.ч. прізвища працівників, які порушили вимоги техніки безпеки й охорони праці). Про недоліки, які були усунені в ході перевірки, робиться запис: "Недоліки усунені під час перевірки". Запис підтверджується підписом осіб, що приймали участь у перевірці. Про недоліки, які неможливо усунути в процесі робочого дня (зміни), контролюючий повинен повідомити свого безпосереднього керівника, зробивши при цьому запис про дату, час передачі повідомлення та прізвище особи, яка прийняла повідомлення.\nЯкщо недоліків до початку роботи не було виявлено, то запис в журналі робиться шляхом вказівки прізвища перевіряючого, дати і часу перевірки.\nДругий ступінь трьохступеневого контролю здійснює комісія (не менше 2-х чоловік) під головуванням керівників цехів, дільниць, виконробів, старших майстрів, старших електромеханіків та інших керівників згідно з наказом по структурному підрозділу за участю представника профспілки (цехкому або профгрупи підрозділу) уповноваженого трудового колективу з питань охорони праці підрозділу. На станціях позакласних, 1-го та 2-го класу комісію очолюють заступники начальника станції, а на решті станцій - начальники станцій. При необхідності включення в комісію інших спеціалістів це обумовлюється в наказі по структурному підрозділу.\nДругий ступінь трьохступеневого контролю проводять щотижнево, а в підрозділах малочисельних і виконуючих постійно однотипні роботи не рідше двох разів на місяць - (через тиждень). Конкретні дні перевірок підрозділів встановлюються наказом (розпорядженням) по структурному підрозділу.\nПри проведенні другого ступеню трьохступеневого контролю перевіряють організацію і ефективність проведення першого ступеню контролю, виконання заходів по охороні праці в бригадах, змінах та інших аналогічних підрозділах, а також:\n- регулярність проведення першого ступеню контролю, наявність необхідних записів в журналі, терміни усунення виявлених недоліків;\n- виконання заходів, намічених за підсумками попередніх перевірок другого та третього ступенів;\n- виконання заходів за приписами органів нагляду;\n- своєчасність і якість проведення первинних, повторних і цільових інструктажів;\n- наявність відповідних записів у журналах проведення інструктажів;\n- виконання наказів і розпоряджень керівництва структурного підрозділу з охорони праці, виданих після останньої перевірки по III ступеню контролю;\n- стан утримування санітарно-побутових приміщень, вентиляції, опалення, освітлення;\n- ведення наочної агітації по охороні праці;\n- дотримування вимог безпеки на робочих місцях під час експлуатації устаткування, верстатного парку, додержання технологічного процесу;\n- наявність засобів для надання першої допомоги.\nРезультати перевірки записуються в журналі другого ступеню контролю. В журналі проставляють дату перевірки, прізвища і посади членів комісії, виявлені недоліки та заходи, які необхідно прийняти для їх усунення.\nПо недоліках, виявлених під час перевірки, вказуються терміни їх усунення і відповідальних за виконання.\nПро недоліки, які не можуть бути ліквідовані силами підрозділу, його керівник доповідає безпосередньому керівництву для прийняття заходів по їх усуненню, про що робить запис в журналі оперативного контролю, де вказується дата і кому передано повідомлення. Запис у журналі повинен бути підписаний головою і членами комісії.\nЯкщо під час перевірки були виявлені недоліки, які повинні були бути виявленими під час проведення першого ступеню трьохступеневого контролю, комісія зобов'язана дати належну оцінку роботі першого ступеню контролю.\nТретій ступінь трьохступеневого контролю проводиться в четвертий тиждень кожного місяця комісійно під головуванням керівника відокремленого структурного підрозділу згідно з графіком перевірок, який складається з урахуванням кількості підрозділів, що підлягають перевірці. До складу комісії повинні входити інженер з охорони праці, головні спеціалісти, голова або представник профспілкового комітету. До складу комісії при необхідності включаються інші спеціалісти.\nПри великій кількості підрозділів з метою їх більш повного охвату комісія може бути поділена на підкомісії, для чого в склад головної комісії включаються головний інженер або заступники керівника структурного підрозділу, як заступники голови головної комісії. Склад інших комісій обумовлюється в наказі про проведення 3-го ступеня контролю. На станціях 2-5 класів комісії очолюють заступники начальника дирекції, начальники (заступники начальника) відділів дирекції залізничних перевезень, ревізори руху та комерційні ревізори.\nМінімальний склад комісії - 3 чоловіки.\nВ структурних підрозділах, що мають велику кількість підпорядкованих дільниць (цехів), (10 і більше) перевірки по третьому ступеню проводяться згідно з графіком, складеним з таким розрахунком, щоб кожна станція, дільниця (цех) перевірялися не рідше одного разу в квартал. Цей графік являється складовою частиною річного плану заходів дирекції залізничних перевезень, структурного підрозділу з подальшого поліпшення умов і охорони праці. Графік затверджується керівником дирекції, структурного підрозділу і направляється керівникам станцій, дільниць (цехів) і членам комісій.\nНа третьому ступені оперативного контролю перевіряють організацію та ефективність проведення 1-го та ІІ-го ступенів оперативного контролю, виконання заходів з охорони праці на дільницях, в цехах та інших підрозділах, а також:\n- умови праці, утримування обладнання, стану засобів захисту й виконання робітниками безпечних прийомів на робочих місцях;\n- своєчасне проведення медичних оглядів;\n- проведення навчання, інструктажів, перевірки знань з охорони праці;\n- виконання заходів, намічених при попередній перевірці по всіх ступенях оперативного контролю;\n- виконання вимог безпеки праці на робочих місцях у виробничих приміщеннях, на території, при експлуатації обладнання;\n- виконання наказів і розпоряджень вище стоячих організацій, а також приписів органів нагляду за охороною праці;\n- виконання заходів по охороні праці, намічених комплексним планом, колективною угодою та іншими документами;\n- виконання заходів за матеріалами розслідування нещасних випадків та аварій;\n- наявність та правильність заповнення паспорта санітарно-технічного стану умов праці;\n- забезпеченість робітників спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту, їх використанням, станом, правильністю видачі, збереження, організація чищення і прання та ремонту спецодягу і взуття;\n- утримання санітарно-побутових приміщень і стан кабінетів та кутків з охорони праці;\n- стан наочної агітації, підготовленість персоналу до роботи в аварійних ситуаціях;\n- дотримання режиму праці й відпочинку працюючих.\nРезультати перевірок оформляються актом або записом в журналі оперативного контролю ІІІ ступеню з вказівкою виявлених недоліків, термінів їх усунення і відповідальних за їх виконання. Копії актів або виписки з журналу надаються керівникам підрозділів станцій, дільниць (цехів) для проведення заходів по усуненню виявлених недоліків та в службу охорони праці структурного підрозділу для узагальнення та розгляду на нараді у керівника.\nКомісійна перевірка по ІІІ-му ступеню трьохступеневого контролю в період проведення весіннього та осіннього громадського оглядів стану охорони праці проводиться за програмою громадського огляду на другому етапі.\nПідсумки перевірок по всіх ступенях контролю за станом охорони праці щомісячно розглядаються керівником структурного підрозділу на розширеній нараді за участю представників профспілок.\nНа підсумковій нараді керівник служби (сектору, відділу) охорони праці структурного підрозділу інформує присутніх про :\n- випадки порушення правил, норм і інструкцій з охорони праці;\n- стан охорони праці в виробничих підрозділах;\n- хід виконання заходів, приписів і рішень попередніх нарад;\n- дає пропозиції щодо притягнення до відповідальності керівників підрозділів, в яких допущено погіршення стану охорони праці, невиконання приписів, призупинення роботи обладнання, пристроїв та інше.\nРішення наради оформляються протоколом, а при необхідності видається наказ і доводиться до відому всіх працівників.\nВідповідальність за організацію й проведення оперативного контролю за станом охорони праці покладається на керівника структурного підрозділу.\nДата добавления: 2015-09-18; просмотров: 6714. Нарушение авторских прав


Google випустять власні смарт-годинники - Google, Android, Nexus\nСпецтемаПолитолог: надежды Тимошенко напрасны – отставки правительства Гройсмана не будет\nGoogle випустять власні смарт-годинники\nУ Google рoзпoвіли прo нaмір випускaти влaсні смaрт-гoдинники, які будуть прaцювaти нa oпeрaційній систeмі Android Wear. Прo цe рoзпoвіли в Android Police Джeрeлo пoвідoмляє прo випуск oдрaзу двoх пристрoїв: Angelfish і Swordfish. Їх нaзви дaють зрoзуміти прo їх принaлeжність дo лінійки Nexus.\nAngelfish будe викoнaний в Трьoхкнoпкoвa дизaйні і oтримaють мoнітoр сeрцeвoгo ритму, a тaкoж мoдулі LTE і GPS. У свoю чeргу, Swordfish будe відрізнятися кoмпaктним кoрпусoм з oднієї мeхaнічнoї кнoпкoю, a LTE будe присутній лишe в стaрших вaріaнтaх. Oснoвним зaвдaнням смaрт-гoдин Google пoвиннa стaти рoбoтa з гoлoсoвим пoмічникoм Google Assistant. Смaрт-гoдинник з серії Google Nexus відрізняються привaбливим дизaйнoм у стилі мінімaлізму, зaмість циферблaту тут встaнoвленo кoмпaктний дисплей квaдрaтнoї фoрми. Пристрій признaчaється для рoбoти в пaрі зі смaртфoнaми і плaншетними кoмп’ютерaми нa цій же системі. Зa дoпoмoгoю служби Google Sync гoдинник Nexus oтримують швидкий дoступ дo кoнтaктів, системaм пoвідoмлень і пoвідoмленнями зі «стaршoгo» пристрoю.


Їхали якось разом\nЩе до проводів сиділи ми з Надією Петровою на зупинці й чекали автобус на Красне. А потім разом їхали, обтяжені торбами з продуктами. Від Надії я дізнався, що на 26 квітня 2017 р. планується відкриття дошки пам’яті її загиблому на Донбасі сину Андрію. Пообіцяв прийти в цей день до школи, що й зробив, захопивши дорогою сусіда Василя Корнієнка.\nЦе коли одна країна хоче силою підкорити своїй волі іншу країну. Нам, українцям, не поталанило з Росією, агресію якої ми відчуваємо на собі вже ось три роки. Жадібність росіян до чужих земель і чужих багатств успадкована ними ще від Золотої орди, одним з улусів (областей) якої було Московське князівство, а потім царство.\nУ березні 2014 р. ми не могли повірити, що Росія розтопче всі міжнародні договори, розтопче свою клятвенну обіцянку вічної дружби з Україною і захопить Крим – частину нашої землі. Це сталося. Кремль озвучував свій намір розчленувати Україну, захопивши Лівобережжя і Південь. Путін казав: «Наші войска будут ідті за жєнщінамі і дєтьмі», — сам чув і дивувався, як таке можна говорити вголос. Згадаймо, у квітні і травні 2014 р. вони і спробували так робити, шматуючи наші державні прапори і встановлюючи свою владу у селах і містах Донбасу, прикриваючись так званими «ЛНР» і ДНР».\nТа знайшлися хлопці, які, подолавши природну нехіть до вбивств, стали знищувати ворогів, які прийшли на нашу землю. Оце вони й зупинили російського агресора. Це треба знати і пам’ятати.\nХто й що\nНаша тодішня армія була у напіврозпаді. Країною покотилися хвилі мобілізацій. Це сотні тисяч добровольців і мобілізованих врятували тоді Україну. Одним із них і був наш краснянин Андрій Петров. Він загинув на Донбасі у квітні 2016 р. – і стала мати без сина, жінка без чоловіка, маленький син без батька. Голова Обухівської РДА Туренко сказав мені коло школи, що таких загиблих воїнів з нашого району є 13. В Обухові біля Лукавиці на кладовищі майорать 7 державних прапорів. Там поховані наші воїни-обухівці. По селах теж увічнюють пам’ять полеглих за Україну в цій триваючій і нині війні за незалежність.\nПідприємець А. Войцехівський виділив кошти на пам’ятну дошку. За сприяння голови Красного Сергія Богатиренка і директора школи Зої Анатоліївни цю дошку виготовили і встановили на стіні школи. Ось вона ще закрита рожевою шматиною. Дивлюсь і бачу, що встановлена дошка височенько.\nНа 11=00 коло школи вже збираються люди. Стоять кілька машин. З Обухова приїхали крім голови РДА Туренка його заступник, секретар Обухівської міськради, начальник управління РДА Г. Чула і з Обухівського краєзнавчого музею п. Лідія. Ще бачу кількох незнайомих парубків у вишиванках. Це хлопці з газети «Радикал». Літерою П вишикувалися учні і вчительки у вишиванках. За ними стоять красняни.\nРазом нас зібралося на цей захід до сотні осіб. З Обухова приїхала і Ольга Тимко – мати загиблого на Донбасі свого сина Олега. Вона стоїть поруч з Надією. Цим матерям є про що разом помовчати.\nЖалібний мітинг розпочався із Державного Гімну. Співають учні, співаємо і ми, дорослі, разом з ними. Кращому учню школи Олександру Безкоровайному та ще одній учениці доручили вести цей мітинг. Заглядаючи у сценарний листочок, вони оголосили, що крім перерахованих мною вище на мітингу присутні депутат Обухівської райради Олена Корсун і священник отець Миколай (Кобець).\nОлександр Безкоровайний і Надія Петрова знімають покривало і ми бачимо на кам’яній дошці вирізьблений портрет її сина. Мати втирає сльози. До дошки підійшли в золотих ризах отець Миколай і дяк Микола. Проспівавши тричі «Христос воскресе із мертвих…», вони окропили дошку свяченою водою і тим освятили її.\nВиступи голови Обухівської РДА і секретаря Обухівської міськради були короткими але змістовними. Потім читала вірші Ольга Тимко. Вона розповіла, що її син Олег загинув на Донбасі у свої 30 років. Потім щиро говорила виконуюча обов’язки директора Обухівського краєзнавчого музею п. Лідія. Її слова просльозили скорботну матір. П. Лідія пообіцяла, що вона і музей будуть пам’ятати про героя-краснянина Андрія Петрова.\nЛіворуч Зоя Анатоліївна, праворуч Надія Петрова, по центру С. Богатиренко та учениці Катя і Аня (праворуч)\nСільський голова С. Богатиренко розповів, як він роздавав краснянам мобілізаційні повістки. Деякі ухилялися їх брати, «косили» від мобілізації. Декому довелося вручати повістку 5 раз. Андрій Петров отримав повістку і пішов, хоч мати плакала й казала, що в тебе ж он малий син. Він 54 дні проходив підготовку у військовому таборі на Волині й став помічником гранатометника. Воював і за нас, краснян, на Донбасі і в квітні 2016 р. загинув.\nВиступаючий висловив надію, що нашим учням вже не доведеться воювати, бо мир буде укладено раніше.\nЩо я сказав\nТрипілля від Красного за 10 км. Це правий берег Дніпра. А на лівому березі навпроти Трипілля є село Кілов. Отам могли бути окупанти. Ми реально цього боялися весною і влітку 2014 року. Вони могли дістати з «градів» і розбомбити Трипілля, знищити на кручі школу-інтернат, в якій я учився. Вони могли з «ураганів» дістати й наше Красне і наша красуня-школа була б знищена, як і всі мости і греблі. Була б знищена Українка і Трипільська ТЕС. На місці Обухова були б руїни. Окупанти не пожаліли б ні будинків, ні людей, як вони знищують нині Авдіївку і Широкине на Донбасі.\nЩоб цього не сталося, вийшли добровольці і мобілізовані, як наш краснянин Андрій Петров, стали зі зброєю і не пустили далі московську наволоч углиб України. Вони поклали своє життя за те, щоб тут зараз цвіли сади. Загиблим наш уклін і шана, а матерям героїв наше глибоке співчуття.\nВійна на Донбасі, а не АТО, триває. Старшокласникам-краснянцям треба гартувати тіло і дух, щоб бути готовим захистити незалежність України. Зараз іноді кажуть «мир треба за всяку ціну». Ні! Мир має стати переможним для України. І потім запитав: «Так?». Діти дружно відповіли «Так!».\nЗараз напишу, а ви прочитаєте. Росія є нашим споконвічним ворогом. Тому не треба ілюзій. Причиною ворожості є те, що ми з ними різні за природою. Будучи рядовим улусом Золотої Орди, Московське царство «приклеїло» нишком свою ординську історію до історії Київської Русі. Читайте історичні розвідки Володимира Білінського, наприклад, «Страна Моксель», «Открытие Великороссии». Там про цей злочин написано докладно. Незалежна Україна в очах росіян є загрозою існування їхньої країни, бо правда переможе і міф про «братню колиску» буде розвінчаний. Колись Павло Штепа написав був ще в 1968 р. (!) у книзі «Московство», що Україна заб’є осиковий кілок в могилу російської імперії. Колись я сміявся з цього, а зараз вірю, що так і станеться. Зараз у війні проти Росії Україну підтримує Захід і Схід і тому: або ставайте людьми, або загинете разом з своєю державою, отак би сказав я тим одурманеним, що «за парєбріком».\nЩе один момент: нині в ЗМІ просувається теза, що Президент Порошенко зацікавлений в продовженні війни і не хоче миру. Це перевертання дійсності. Не від нього залежить завершення війни, а від Кремля, який її розпочав. Відкрийте очі: наш президент так «наживається на війні», що за три роки посивів. Позитивному образу України додає проведення Євробачення в Києві в травні-17 та встановлення безвізу з Європою у червні-17. Нашим спецслужбам слід потроїти свою пильність, бо від Росії можна чекати всього, навіть терактів, щоб применшити значення цих знакових подій.\nПеред завершенням мітингу зворушливо заспівали свої пісні дві дівчини, мабуть вони з Обухова.\nНа завершення ми ще раз проспівали Гімн. Голова Обухівської РДА довгенько говорив з Надією Петровою.\nЛіворуч О. Тимко, Туренко, Н. Петрова і секретар Обухівської міськради\nЯ підійшов до Ольги Тимко. Потім ми фотографувалися з учнями.\nЛюди довгенько не розходилися й обговорювали щойно побачене й почуте. Я зайшов на Низенькі гробки і в лівому секторі побачив наш жовто-блакитний прапор і пам’ятник Андрію Петрову.\nКраснянин з автоматом й досі стоїть на варті України, а його побратими стоять твердо на Донбасі.\nЗустрілися ми в Трипіллі 29.4.17 р. із Олександром Ігнатушею\nЖиття підкидає теми для статей. Як ось і цього разу, Чекаю, шановне товариство, на ваші відгуки\nЦим матерям є про що разом помовчати.\nПрочитала, добре написано. Дякую. Невже всі росіяни погані? Серед них же є і добрі люди?\nБільшість росіян є непоганими людьми — нагадую, що під цим терміном я розумію людей, які не роблять зла. Водночас, це не означає, що «непоганих» людей можна автоматично зараховувати до категорії «добрих». Бо щоб мати право називатися «доброю» людиною, треба робити добро.\nЗ-поміж росіян саме добрих людей — переважна меншість. Втім, така ж ситуація десь в середньому по всьому людству: переважна більшість — непогані люди, переважна меншість — добрі (ті, які вчиняють добре) + злі (ті, які роблять зле).\nСпасибі, п. Тимуре!\nШановна Зано, дякую тобі за цей коментар, за добре слово. На твоє запитання прошу відповісти друга Тимура\nБудучи рядовим улусом Золотої Орди, Московське царство «приклеїло» нишком свою ординську історію до історії Київської Русі.\nВсе дещо складніше. В сиву давнину Залісся було колонією Русі («книжкові», «кабінетні» назви — «Київська Русь», «Давня Русь»). Саме «руські люди» — русичі (не плутати із сучасними росіянами!!!) цивілізували Залісся, дали тамтешні князівські династії. Приклад: похований в Києво-Печерській лаврі великий київський князь Юрій Долгорукий з роду Мономаховичів заснував Москву. Але вже його син від матері-половчанки Андрій Боголюбський уславився розоренням і пограбуванням Києва, а також вивезенням знаменитої ікони Вишгородської Богоматері до себе у Володимир-Заліський (нині — Владимир Великий).\nОтже, ще до спалення Києва Бату-ханом в 1240 році давньоруські колонії Залісся поступово відпали від метрополії — Давньої Русі. А вже потім сталося завоювання їх монголо-татарами і перетворення на улус Золотої Орди з усіма подальшими наслідками…\nЯкщо підшукувати аналогії з наближеної до сучасності історії, то це схоже на англійську колонізацію Північної Америки з подальшим набуттям колоніями незалежності й утворенням США. Те, що Велика Британія і США розділені природним «кордоном» — Атлантичним океаном, завадило сучасним американцям називати і реально вважати себе себе «англійцями». Якби ця відстань була меншою — хтозна, як би склалася історія… Бо можна пригадати також Столітню війну: тоді англійські королі претендували на французький престол і не давали спокою Франції більш ніж століття (1337-1453 роки), аж доки все сяк-так залагодилося…\nВідносини між сучасними Україною й Росією ще більш напружені — бо нас розділяє не Атлантичний океан і не пролив Ла-Манш, а сухопутний кордон. Тому колишні наші колонії, яким давно пора жити власним життям, не залишатимуть у спокої свою колишню метрополію ще багато десятиліть поспіль. От до чого нам треба готуватися…\nШановний пане Тимуре, дякую вам ще раз за таке докладне пояснення про росіян і інші нації. Зараз я Готуюся до завтрашньої доповіді по Нікарагуа і ваші думки мені в цьому допомагають. Доброго вам здоров'я :)\nПринагідно ще раз звертаю Вашу увагу на мій матеріал «Хороші — нехороші, погані — непогані» — прочитайте його, щиро раджу!\nОй, Тимуре, та ти так гарно про все розказав. Ще й посилання зробив. Я б так не зміг. Ну, Зано, ти задоволена відповіддю на своє питання?\nЯ старався, дякую\nТаку концепцію бачення нашої минувшини я намагаюся донести до моїх (а тепер і до наших з Оленою) читачів.\nВчора 29.4.17 р. в Трипіллі на сороковинах зустрілися із актором кіно Олександром Ігнатушею. Згадали, як колись співали разом в Халеп'ї на фесті у Василя Трубая. Десь поділася вгорі в шапці коментарів іконка вставляння світлин. А хотів показати Ігнатушу.\nТе що зараз мені\nЩо як та незворотність у прірву веде і штовха,\nТо, йому, з тих висот,\n(Він почувши мабуть посміхнеться)\nЄ – марнота марнот…\nА він — там!..\nА мій друг у АТО: Заголовок посилання...\nГарно віршуєте, п Айбонде. А от мені більше подобається Олександр Навіжений із Дніпродзержинська.\nПрочитала тату я дві цікаві статті, одна про Радуницю, а ще про Пам'ятну Дошку у Красному. декілька слів про проводи, я завжди любила приїжджати у Красне, щоб побачити усіх близьких та рідних людей, а також помянути тих, кого з нами вже немає. Ми за поминальним обідом з близькими родичами хорошими та добрими словами згадуємо померлих.Декілька слів про наступну статтю, це дуже добре, що встановлюються Дошки та пам'ятники, ми та наші наступні покоління повинні пам'ятати про наших воїнів, які боронять нашу землю від російської навали.Ми переможемо, за нами правда.\nІ знову я бачу, що сьогодні 1.5.17 р. Десь коло 18=00 нас п'ятеро онлайн: Доброслав, Дзвінка, Тимур, Айбонд і я.\nТак сумно, що цвіт нації гине на війні! Я була певна, що Путін та Росія після Революції Гідності не залишать можливості гідно правити українському народу, ламаючи стару корумповану бюрократичну систему. На думку спадають два кадри у моїй пам'яті, перший- коли Яценюка зупинили, викликали з машини і сказали::«ніяких ескортів, зрозумів?» У відповідь було :«так». Та на віче, коли вийшла ЮляТ., точніше виїхала на сцену, пропіаритись, їй кричали «Юля-на пенсію!». І все це б сталося, якби цвіт нашої нації, наші велетні, красавці-хлопці залишилися б кожний у своєму місті та селі, щоб знищити змію-корупцію та стару систему. А вони пішли захищати нас від вторгнення нападників! І гинули, гинули…\nТак боляче! Але є надія, у наших героїв підростають сини та дочки, які не забудуть героїчних смертей їх ще зовсім молоденьких батьків і нам не дадуть!!! Так буде!!!\nДякую, Іринко, за щирі слова. Помітив, що ти змінила свою світлину. А що то за колони на задньому плані?\nЦе в неділю 30го квітня ми як Українська Громада в Лівані організували екскурсію до Баальбак, який знаходиться в долині Бекаа. До нас приєдналися дипломати Посольства та сам вельмишановний пан Посол Ігор Осташ. Була супер-екскурсія!!!\nНа світлині — вцілілий храм Бахуса на величезній території храмів та Баальбекської веранди. Найбільший храм Юпітера нажаль не вцілів, залишились тільки 6 колон. Зараз їх реставрують.\nА чи могли б Ви зробити для Світоча оглядовий матеріал про відвідання Баальбеку?!\nШановні друзі! Сьогодні в нас на СВІТОЧІ зареєструвався мій товариш з Лівану Імадеддін Раеф. Це перший україніст з-за кордону. Вітаю!\nТак, вже побачив, ми вже зафрендилися\nДруже мій! Ваша стаття сумна і завжди важко говорити про війну. Війна яка змінює долю мирних людей раз і на завжди. Багато матерів у нас теж як Ольга Тимко… Та настане мир у вас і у нас!\n" не пустили далі московську наволоч углиб України" — добре написано, головне що по факту, інакше і бути не може. За останні роки війни, ми Українці, стали на стільки єдині, що хто б на нас не напав та загрожував війною, у них нічого не вийде, нас не зламають!\nДякую друзям Імаду і Дмитру за коментарі, за добре слово. Хотів додати Дмитру +1за комент, а вийшло -1, бо смартфон, екран сенсорний і це треба примудритися, щоб великим пальцем попасти у маленький +. Хай-но напишу модератору.\nЦе у тебе час від часу стається


Beko HSA 47520 451 л - купити морозильний лар: ціни, відгуки, характеристики > вартість в магазинах України: Київ, Дніпро, Львів, Одеса\nМорозильний лар Beko HSA 47520 451 л\nвід 14 428 до 16 247 грн.\nвеликий об'ємшвидка заморозка\nМісткий і економічний морозильний лар з підвищеною холодопродуктивністю, доступною вартістю і надійним електромеханічним управлінням. Корисний об'єм традиційного прямокутному корпусу, фасади, кришка якого виготовлені зі сталі, становить 451 к. Позиціонується як продукт середньої цінової категорії, орієнтований на побутове і професійне застосування. Може встановлюватися в домашніх коморах, продуктових магазинах і МАФах, аптеках або медичних установах. Внутрішній простір морозильного ларя Beko HSA 47520 не має поділу на відсіки, а для зручності його використання в комплекті є набір металевих сітчастих кошиках. Морозильної камери можна розмістити значні кількості продуктів, яких буде достатньо для обслуговування потреб великої родини, чисельністю 10-13 чоловік. Він підійде для заморожування напівфабрикатів, м'яса, риби, птиці, овочів, фруктів, зелені та ін. Потужний компресор і статична система охолодження можуть заморожувати до 20 кг продуктів на добу. Завдяки кліматичним виконанням класу SN-T, скриню стабільно працює в літню спеку (до 43 °C), а якісна пенополимерная теплоізоляція забезпечує автономне збереження холоду до 36 год.\nКупити Beko HSA 47520 451 л\nТип: морозильный ларь / Габариты ШхВхГ, см: 155.5x86x67.5 / Управление: механическое / Класс энергопотребления: A+ / Мощность... щезамораживания, кг/сутки: 20 / Уровень шума, дБ: 44 / Объем камеры, л: 451\nморозильний лар, 457 л, швидка заморозка, робота в мороз, енергоспоживання A+, 85x150x74 см\nPrime CS 42149 M\nморозильний лар, 418 л, швидка заморозка, енергоспоживання A+, 82.5x141.6x75 см\nвід 13 512 грн.\nморозильний лар, 454 л, до -24 °C, швидка заморозка, енергоспоживання A+, 92х141х70 см\nДинаміка цін на Beko HSA 47520 451 л\nBeko HSA 47520 часто порівнюють\nE-Katalog — каталог описів і цін на побутову і комп'ютерну техніку, електроніку, товари для дому та офісу. Ми знаємо, де купити морозильні камери Beko HSA 47520 за найкращою ціною в інтернет-магазинах. В каталозі можна знайти всю необхідну для вибору інформацію — порівняння морозильних камер, підбір моделей за параметрами, детальні описи, пошук товару за назвою, відгуки користувачів, фотогалереї товарів, глосарій термінів, огляди, інструкції, рейтинг товарів, рекомендації експертів, каталог брендів і багато іншого. Передрук будь-яких матеріалів тільки за письмовою згодою редакції.


12.04.2022 16:39 «Агро Перспектива» (г. Киев) — Список товарів критичного імпорту постійно переглядається урядом України для того, аби забезпечити вітчизняну промисловість устаткуванням та сировиною. В майбутньому його подальше розширення буде залежати від стабільності фінансової системи держави.\nНа початку війни, яку розпочала росія проти України, уряд схвалив перелік товарів критичного імпорту, що потрібні державі в умовах воєнного часу. Його мета — обмежити виведення за кордон валюти та зміцнити нашу економіку.\n«Уряд тримає курс на виробничий протекціонізм. Йдеться про максимальне нарощення власного виробництва та імпортозаміщення там, де це можливо. Тому йдемо назустріч українській промисловості — працюємо з галузевими асоціаціями виробників та коригуємо список товарів критичного імпорту, якщо бачимо, що в цьому є потреба. В той же час, за рахунок такого регулювання ми запобігли надмірному витоку валюти з України, а, отже, й ослабленню економіки. В майбутньому перелік товарів критичного імпорту буде змінюватися залежно від того, наскільки успішно досягатимемо балансу між обсягами валютних оплат за кордон та обсягом валютних надходжень до країни. В ідеалі ці два показники повинні приблизно дорівнювати одне одному», — повідомив заступник міністра економіки Тарас Качка, говориться в повідомленні Мінекономіки.\n< Уряд замінив ліцензуванням заборону на експорт ВРХ рогатої худоби, м‘яса та субпродуктів з неї Все новости за\n12.04.2022 ТАС АГРО скоротить площі кукурудзи та збільшить площі під соняшником та соєю >