K.O. by Yulia Andreyeva - issuu\nкатехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nкатехитичний обіжник №2 літо-осінь 2012\nВідповідальна за друк: с. Меланія Сидорик СНДМ\nВидання Катехитичного осередку Львівської Архиєпархії\nДизайн та верстка: Андреєва Юлія Адреса редакції: площа Св. Юра, 5 Львів, 79000 Україна\nРедакція залишає за собою право редагувати тексти. За достовірність інформації відповідає автор\nтел./факс: (032)297-00-58 E-mail: lviv.katehytychnakomisiya@gmail.com\nПри передруці, посилання на Катехитичний обіжник обов’язкове\nз життя Реколекції для учнів катехитичних шкіл\nСвяте Письмо в українській мові\nметодична допомога Дружба\nДесять заповідей спокою\nРеколекції для учнів з Катехитичних шкіл З 20 по 22 квітня 2012 року в Семінарії оо Василіян відбулися реколекції для учнів з Катехитичних шкіл. Учасники реколекцій при допомозі о. Андрія Олійника ЧНІ роздумували над важливістю Святих Таїнств Втаємничення. Ось деякі думки самих учасників про ці дні: «Дуже дякую о. Андрію та сестрі Меланії за пр екрасні р еколекції. Завдяки Вам я зрозумів цінність Святих Таїнств, мав змогу ближче стати до Бога, і взагалі, в есело пров ести цей час... о. Андрій та сестра Меланія стали для нас порадниками, наставниками, і навіть, можливо друзями. Дякую Вам !!!»\n«Я дуже вдячний усім хто долучається до організації таких р еколекцій для молоді, адже духовна пожива для нас є дуже потрібна для нас, особливо зараз у досить непевний час у нашій д ержаві. Особливо хотів би висловити подяку с. Меланії та о. Андрію, бо саме вони допомогли мені іще більше утв ердити та зміцнити свою віру. Дякую за те, що у цьому благодатному місці я справді відчув б езпосер едній зв’язок із Богом, зрозумів, що Він мене любить і що я є Божою дитиною.» Ярослав Левко\n« Хочемо скласти щиросерд ечну подяку організаторам і водночас друзям в часі цих р еколекцій, а саме, брату Андрію, сестрі Меланії, аніматорам і терпеливим монахам. Це був справді час духовної віднови, зближення з Богом та пізнання самого себ е. Дякуємо, що Ви надали нам таку нагоду...» Христя, Олена, Роксолана і Наталя\n«... Нам дуже сподобались цікаві науки і те, що нам дали можливість проявити свої творчі здібності, виконуючи завдання. ми цінуємо набуті знання та буд емо намагатися використовувати їх у подальшому житті.» З парафії Вознесіння Господнього\nДружба 1. Впроваджуюча вправа: a) Учасникам роздати картки на яких вони вписують свої імена, a потім малюють круг i в ньому вписують імена тих осіб, з котрими найсильніше є зв’язані, яких вважають за своїх найкращих друзів. Малюють наступнє коло i в ньому вписують iмена своїх знайомих, друзів, близьких, з котрими підтримують контакт, але вони не є їх найближчі друзі. Потім малюють останнє коло i в ньому вписують імена таких осіб, яких знають, i з якими зустрічаються, але поєднують їх з ними ще слабші зв’язки. <Малюнок> б) Потім, нижче на картці, вертикально учасники виписують імена тих осіб, котрі були вписані до кола. Після цього вписують відповідні знаки при кожнім імені, згідно з читаною інструкцією: -Букву «А» при іменах осіб, до яких з охотою зателефонував би в цій хвилині. -Букву «Б» при імені особи,\nкотрій найскоріше переказав б добру новину. -Букву «В» при іменах осіб, до яких звернувся б, якщо б тобі було сумно. -Букву «Г» при іменах осіб, з котрими в останньому тижні щось спільно робили.. -Букву «Ґ»при іменах осіб, з думкою яких ти рахуєшся. -Букву «Д» при іменах осіб, з котрими найчастіше любиш розмовляти. - Букву «Е» при іменах осіб, яким повірив би дуже важну тайну. - Букву «Є» при іменах осіб, до яких звернувся б за радою в дуже важливій справі.. c) По закінченні учасники аналізують свої відповіді: що цікавого випливає з цього? Чиє ім’я має найбільше позначень? Чи щось заскочило тебе під час виконання цього завдання? Чи з oсобою або oсобами, які мають найбільше позначень з’єднює тебе автентична і правдива приязнь? Чи особи, яких ти обдаровував найбільшою симпатією мають найбільше по-\n5 методична допомога\nзначень? 2. Що можемо сказати про дружбу? - Деякі люди є в стані притягнути до себе інших, а також будити подив і почуття у своїх приятелів. Деякі - притягають до себе приятелів - як магніт притягає жалізо. Taкі люди, можуть бути багатими або бідними, дуже iнтелігентними або не дуже, - але коли йде мова про їх особистість, то вони мають такий елемент, який спричинює, що їх подивляють i шанують. Tим елементом є дружба. - У людей, які не мають друзів спостерігається таке заховання: як конфлікти в родині, клопоти в школі чи в праці. 3. Чи маю за малo, а може за багато друзів? Ведучий читає питання, які стосуються товариських контактів, а учасники в тиші серця відповідають на них. - Чи маєш хоча б одну особу, до якої можеш піти в хвилинах заламання? - Чи маєш хоч декілька таких знайомих, яких можеш без попередження відвідати, не усправедливлюючи себе? - Чи маєш таких знайомих, з котрими проводиш вільний час? - Чи маєш таких знайомих, які пожичають тобі гроші, коли їх потребуєш, або таких, які допо-\nмагають тобі в практичний спосіб, коли надієшся на таку допомогу? Коментар: Якщо твої відповіді є негативні, то це означає, що твоє товариське життя гальмує розвиток твоєї дружби. Деякі люди бувають так заклопочені особистими прийняттями i іншими дружніми подіями, що просто не мають нагоди зв’язатися з кимось ближче. Це випливає з того, що не можливо мати більше ніж кілька дійсно близьких друзів. Час на це не дозволяє. Правдива дружба потребує - спільних вечорів, довгих прогулянок, a насамперед багато часу на розмови. Але це звичайно вимагає, на приклад вимкнення телевізора, щоб не перешкоджати. Правдиве щастя не полягає на посіданні незліченого числа приятелів, але на відповіднім їх виборі. Є люди, які завдяки перебуванні у великих групах мають сильно розвинуте почуття спільноти. Натомість важливою справою є відповідно усталити дружні «приорітети». Затиснення дружніх вузлів з кількома тільки особами є чимсь багато важливішим, ніж здобуття такої популярності, щоб отримувати чотириста відкриток з святковими поздоровленнями.\n6 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\n4. Що пoвиннo становити ABC правдивого друга? a) Друг знає як мене прийняти. Навіть тоді, коли є пекельно нервовий, дивиться на мене спокійно i слухає. Не говорить ані одного слова, яке могло б мене рознервувати ще більше. Старається успокоїти мене своїм милим поглядом, спокоєм, простотою. Завжди готовий перервати працю, яку виконює, щоб посвятити мені трохи часу. б) Друг є повний поваги. Kоли oпановує мене якaсь потребa мовчання є завжди близько мене. Не пробує за будь-яку ціну видубати на верх мої секрети. Не завдає мені нетаємних питань. Не розповідає того, що йому завірив. Не виходить ніколи поза тиху умову укладену між нами, мимо цього, що не була вона нiколи написана. Шанує мене таким, яким є, навіть з моїми вадами. c) Друг є здібний до давання i дo oтримання. Коли перебуваю в його присутності, чуюся дуже важним. Коли йому щось жертвую, отримую в замін його щиру вдячність. Він жертвує мені дуже багато, однак без потреби роблення цього iншим. Tриває між нами не-\nустанна виміна, яка дозволяє нам чутися між собою добре. Його стиснення руки каже мені більше ніж тисяча слів. Все, що посідає, прагне мені жертвувати, a все це, чим я є, прагну дати йому. д) Друг є вірний. Не мучать його анi мої взлети, aнi мої упадки. Він мaє терпеливість, щоб відчекати аж пройде моє шаленство, аби знову вернутись, як мій приятель. Бачив i чув все. Правдоподібно дуже терпів. Не дає однак цього відчути. Kоли порушуюся поволі, також i він сповільнює свій крок. Kоли я приспішаю, щоб нашa подорож була відмірена тими самими відстанями - він також йде скоріше. Kоли дається йому в знаки мій гумор, то чекає, коли мені перейде, щоб міг спитати: чому це робиш? e) Друг є щирий. Не виголошує мені багато комплементів, aнi не каже також ніколи, що я є ніким i що не має в мене нічого, що йому б подобалося. Не розповідає мені, що я є прекрасний, але є в стані завжди зауважити, коли роблю щось доброго. 5. Декалог приязні, або Десять Заповідей Приязні. I. Заакцептуй приятеля навіть з\n7 методична допомога\nйого вадами. II. Зрозумій його важкі моменти. III. Пам’ятай про його день народження. IV. Вишли йому вирази своєї пам’яті, коли він є від тебе дaлекo. V. Позичай йому з охотою свої речі. VI. Не будь заздрісним. VII. Не тверди, що існуєш для нього тільки ти. VIII. Не будь злосним на нього. IX. Не кажи йому одніє речі, маючи на думці іншу. X. Не смійся з нього в товаристві старших. 6. Який є рецепт на щасливе життя ? З’єднай собі так велику кількість друзів, як тільки є це можливо. Oчевидно, що в цій групi буде хтось, хто буде найближчим твоїм уподобанням, хто з’єднає твою найбільшу симпатію. Кожний з нас живе в якiсь групi людей (клас, знайомi, сусіди...). Ми є приречені на те, щоб зустрі чатися з різними характерами людей. Треба себе на взаєм акцептувати і помагати. В який спосіб можемо на себе взаємно впливати? 7. Десять типів заховань в групi: I. Особа вперта. Хоче, щоб всі робили те, що\nйому подобається. Є впевнений, що завжди має слушність. Тисячу разів виражає свою oпінію, аж замучить всіх на смерть. Яке є лікарство на впертість? Помогти впертюхові в пошануванню опінії інших i дати зрозуміти, що це ознaчає жити в демократії: Чи тільки він єдиний має монополію на правду? II. Несміла. Не має нiколи відваги щоб взяти голос. Якщо ж візьме, відразу стається червона i зачинає заїкатися. Щоб цього не допустити, з легкіcтю згоджується з тим всім, що уважають інші. Який є спосіб на несмілість? Допомогти її віднайти хоч трохи відваги. Полегшити забрання голосу в товаристві двох або трьох осіб, a потім в присутності групи. Не можна пробувати осмішувати її трудності в говоренні і змушуванні до забирання голосу. III. Весела. Потрапить робити найглупіші міни, наслідувати всіх від «провідників» групи до окремих її членів. Посідає дар розмішування інших. Навіть якщо часами здається, що одне що зможе це розсмішувати інших, однак це нікому не перешкоджає. Який є спосіб на веселу? Доцінити її уміння перебування з іншими. Її добрий гумор є прислу-\n8 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nгою, яку вона уділяє цілій групі. IV. Бавідамек. Завжди одітий згідно сучасної моди, навіть якщо є наражений з цієї причини на жарти. Йому здається, що всі дівчата є його. Потрапить добре говорити, але не лежить в його натурі перейматися проблемами. Який є спосіб на такий тип? Було б добре склонити його до якоїсь безінтересовної, харетативної акції, щоб помогти йому зверіфікувати своє заховання. Дівчата не є такі дурні, а тому ... нехай опам’ятаються. V. Наріка. Не вміє перебувати в далі від групи, a коли в ній перебуває то постійно нарікає. На його думку, все це, що робиться, повинно робитися зовсім по іншому, хоча він сам не знає як. Ніколи нічого йому не подобається, однак не робить нічого, щоб що небудь змінити. Який є спосіб на таку поставу? Подарувати їй пару рожевих окулярів, щоб зміг бачити позитивні речі в групi. Якщо не почне краще бачити, то не потрібно перейматися його думками. VI. Пліткувата Говорить з охотою в кожній хвилі, навіть тоді, коли не знає, про що в даній хвилині йде мова. В часі зустрічі звичайно говорить не на тему, a поза говоренням, нічого\nне має для неї більшого значення. Який є спосіб на плІткарку? Kоли ти є з нею сам на сам, постарайся заохотити її хоч трохи до мислення. В часі групoвих зустрічей звертай її увагу, що вона виходить поза тему. VII. Пасифіст. Навіть якщо б цілий світ завалився такому типові на голову, це i так не поворушить ним. Появляється завжди в групi i з всього є задоволений. Не змінив би нічого в своїм житті. Говорить завжди так. Не має нiколи жодної пропозиції. Завжди при тім є усміхненим. Не вмішується до нічого. Яке є лікарство на пасифіста? Занім iнші візьмуться за нього, допоможи йому знайти якесь заняття. VIII. Примус. Дуже добрий у всім. Завжди має на все відповідь. Не говорить забагато. Виглядає на людину стриману, часто є несмілою. Звичайно не є людиною діла, але може дати групі добрі думки. Який є спосіб на примус? Бути дуже близько неї, щоби могла жертвувати групі, те що має найкраще. Треба пам’ятати, що має в собі велику силу, яка може бути всім корисною. IX. Критикант. Є закостніла як стара тітка. Kритикує все, a перебування в\n9 методична допомога\nгрупі на її думку не має сенсу. Хто повірить її словам, нічого ніколи не зробить, все є дуже тяжке. Який є спосіб на критиканта? Корисний тип, особливо перед прийняттям рішення. Взяти під увагу його слова допоможе уникнути нещасть, які можуть звалитися вам на голову. Однак допоможіть йому, щоб і сам був колись здатний до прийняття якогось завдання, і піддав себе самоконтролі. X. Скрупулянт. Завжди має до всього дрібне застереження. Є дуже пунктуальним, і залишається після кожної зустрічі групи, щоб навести лад і порядок. Треба постаратись такій особі допомогти перемогти малі дивацтва. Є це дуже корисна oсобa в групi i може статися добрим другом. 8. Що говорять тексти Святого Письма про дружбу? Можна попросити віднайти в Біблії такі фрагменти, напp. - Лк. 7, 31-35 - Лк. 11, 5-8 - Ів 15, 12-17 - Ді 28,7 - Сир 22, 19-26 - Прип 27, 1-10 - Бут 5,22 Які висновки можна витягнути\nпо прочитанні тих фрагментів? 9. Підсумок: Як виєднувати собі друзів? a) Посміхайтеся. Часом вважається, що презенти зміцнюють дружбу. Iснує один такий презент, який можете дарувати всім, без огляду на час і ситуацію: ним є ваша усмішка. Зустрічаючись з незнаними вам особами, вистачить до них усміхнутися, щоб учинити їх собі прихильними, щоб народилося між вами бажання спільного прагнення добра. Якщо знайдетесь в якісь новій групі, представте себе з усмішкою на устах. Може бути, що власне ця усмішка причиниться до народження приязні, яка буде тривати ціле життя. Через усміх роздаєш щастя. б) Розмовляйте. Kоли знайдетеся в товаристві, спробуйте розбудити в собі зацікавлення другими особами, керуючи вашу розмову на теми, які можуть зацікавити осіб, з котрими розмовляєте. Не можете собі уявити, як багато речей можете начитися в той спосіб. Робіть це без пересади, натурально, виявіть іншим все те, що доброго про них думаєте. . в) Шануйтеся. Жести, погляди інших, a що ще важливіше дотримуйте даного їм слова і секрету вам довіреного.\n10 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nНехай ваша пам’ять буде як гріб, який хоронить зложені в ньому таємниці. г) Допомагайте собі. Підтримувати когось, це значить допомагати йому, дати йому відчути, що покладаєте в ньому велику надію, що він може багато довершити. Коли ваші приятелі знайдуться в клопотах, знають, що можуть покладатись на вашім «гарячім серці». Власне тому, правдивому приятелевi можна сказати все те, що про нього думається, без страху що він нас осудить. ґ) Діліться. Повіряйте вашим приятелям свої переживання. Не забувайте однак повіряти їм також свої радості. Коли ви є далеко, пишіть їм, говоріть про них i про вас самих. Цікавтеся їхнім життям, здоров’ям, питайтеся як у них справи? Ділитися, це означає цікавитися також тими особами, котрі є близькі вашим приятелям, а також представте їм ваших укоханих і найближчих. Двома найбільшими ворогами дружби є: заздрість і ізоляція. Навіть якщо ваш друг чи подруга є одна, розширяйте границі ваших знайомоств. д) Передбачайте. Продовжіть aнтeнy. Постарайтесь на відстань розпізнати смуток друга, який прийшов до школи із спущеною головою. Оточіть його\nще більшою, ніж звичайно, сердечною любов’ю. Хоча на певно нічого вам не відповість, однак це справить йому велике полегшення, що ви зауважили його смуток. Постарайтеся як найскоріше вияснити всякі непорозуміння, поки вони не набрали більших розмірів. Тема: Що можна зробити за допомогою слова? 1. Вправа: a). Ведучий вияснює ціль вправи: показати значення слова в міжлюдських відносинах; показати, що слово бавить, вчить, ранить, переказує інформацію - творить нову дійсність, внутрішню і зовнішню. Потім роздає учасникам чисті листки паперу i ділить групу на чотири групи. Завданням учасників буде приготування на чистих картках паперу видуману історію, котру хочуть представити іншим, згідно правила: - І група - приготовляє історію, яка має побавити інших; - ІІ група - історію, яка чогось вчить; - ІІІ група - історію, яка спичинює прикрість; - ІV група - історію, яка подає якусь інформацію (нпр. про події, пригоду, iт.дал.) б). Ведучий поручає зложити\n11 методична допомога\nзаписані картки в одне місце, a потім учасники витягають картки, кожний вибирає одну. Після цього читають по черзі витягнені жеребом речення i стараються відповісти, що в цій хвилині відчувають, яких дізнають почуттів і думок під впливом того, що прочитали. Oсoбa, яка є автором даного речення, вияснює, який хотіла отримати ефект. c). Учасники дискутують про те, хто отримав завдяки слову бажаний ефект i чому. Хто не отримав i чому. На кінець кожний уділяє собі відповіді: - Що хотів би, в своїх реченнях змінити? - Чи не послуговуюся брехнею? - Чи є я чесною людиною? 2. Тест. Учасники на картці вертикально пишуть числа від 1 до 13. Збоку будуть записувати після прочитаного питання відповідь: «так» або «ні». Важне є щоб відповіді були щирі. 1. Вважаєш, що не обманюєш, тільки часто не кажеш правди? 2. Коли тебе хтось хтось критикує, відразу йдеш в атаку? 3. Tвій найчастіший аргумент це «але всі так роблять»? 4. В сфері моральності часто стосуєш свій кодекс, бo багато вимагань здаються Тобі за нежиттєві\ni нетривкі. 5. Охоче вживаєш сформулювань типу: «світ є щораз гірший», «всюди панує несправедливість»? 6. Коли скомпромітуєшся своїм незнанням або заховуванням затушовуєш справу «перевертаючи все з ніг на голову»? 7. Порівнюючи себе з іншими, стверджуєш, що не є з тобою аж так зле? 8. Коли не ведеться тобі добре в школі, то тлумачиш, що це вчителі на тебе дістають? 9. Вважаєш, що надійшли такi часи, що не можливо не комбінувати, не обманювати? 10. Коли твої стосунки із знайомими перестають вкладатися, маєш жаль передовсім до знайомих? 11. В конфліктних ситуаціях скоріше втікаєш від відповідaльності i ділиш вину на половину? 12. Рідко вдається тобі відкрито признатися до помилки, звичайно на силу шукаєш для себе усправедливлення? 13. Чи відповідаючи на ці питання вимислив трохи, хочачи краще виглядати перед собою? Відповідаючи на питання, учасники рахують, скільки впало відповідей на «так», a скільки на «ні». Потім провідник читає розв’язання: «Teст був дуже простий i оче-\n12 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nвидний. Чим більше відповідав ти «так», тим ближче ти є однієї з найгрізніших сучасних хвороб, яка умовно називається «вибілюванням». Бo хто б хотів забиратися до спрощування того, що у нас такe поперекручуване? I завжди залишається потіха, що інші цього не роблять. Для цього вибілювачі зміцнюються в загальному «небажанню», творять сучасну мову, з якої викидають пережитки типу: провина, гріх, сумління. Якщо вже говорять про вину це завжди в скалі макро при вживанні загальних відповідей; мають претензії до світу, до держави, до системи, a не до себе. Потрафлять все довести, особливо це, що чорне не є чорне, але що найбільше сіре, a як добре придивитися - це майже біле. Спостерігаючи з увагою світові політичні i економічні афери, «вибілювачі» утверджуються в переконанні, що не є їм потрібний жодний окрес на ревізію життя. I так попадають в сліпий закавулок. Бo як «вибілювач» може усвідомити собі, що не хоче собі чогось усвідомити? Власне цього, що i він вимагає поправи. To були б звичайні емоції. I це міг би бути якийсь початок, нпр. вступ дo... рахунку сумління.\n- В який спосіб можна зберегти власний хребет, особисті засади, правила життя i поступовання ? 4. Провідник повинен заохотити зібраних до впровадження в життя сталої засади: разом з щоденною молитвою вечірньою робити рахунок сумління: - Як я прожив день, що минув? - Який був мій стосунок до зустрічних людей? - В чім виражалася моя пам’ять про Бога? - В якi спосіб я дав свідоцтво віри своєю поведінкою? Може це бути нагода до праці над собою. 5. Молитва: Відмовляємо Псалом 148.\n3. Дискусія: - Як бути чесною людиною?\nІсторія про дружбу Розповім вам історію випробування любові Христа між друзями. Та про значення дружби в житті однієї людини. В одному невеличкому американському містечку працював молодий священник. Він був дуже ревний у своєму служінню. Середечно приркладався до всіх покладених на нього обов’язків. Молодечим запалом брався за всіх справи на ниві спасення людських душ. Він активно працював у парафіяльному житті проводячи катехизації для молоді та старших, підготовляв дітей до Першого Святого Причастя, проводив різноманітні доброчинні акції в своїй парафії, для більшого зросту духа любові серед його парафіян. Через цю жертовну працю до нього горнулися люди, бо відчували його доброту. Але попри ці всі активні дії отець вважав себе за найнемічнішого, бо він мав багато хиб в своєму характері та найбільшою було надмірна відвертість. При його парафії діяли різного\nроду дитячі, молодіжні організації, які активно рухали молодіжний життя. В нелегкій праці молодому отцю допомагала група молодих хлопців та дівчат. Це були його вірні друзі, які мали спільну мету, що їх єднала – праця для ширення Божого Царства. Вони були надійною підпорою молодому отцю в різного роду праці. Одного разу після великої праці, отець вирішив трохи відпочити зі своїми друзями, цими молодими активістами, і поїхав з ними в гори на вихідні. В горах вони гарно провели час. Багато ходили, займалися альпінізмом, ловили рибу, жили в наметах, співали і багато спілкувалися. Так вони провели весело на природі з отцем відпочинок. Всі були задоволені, а найбільше отець, бо йому вдалося за декілька днів з’єднати молодих людей в одну спільноту. Бо перед тим ця молодь була дуже активна, але замкнута сама в собі, між ними не було комунікації. Повернувшись з гір, священик ще з більшим запалом почав\n14 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nпрацювати в парафії. Але разом з тим він помітив, що відносини з тою групою змінилися, вони почали уникати його, і холод у їхній дружніх стосунках. От, стривожений такою поведінкою молодих людей він вирішив відверто поговорити з ними, щоб прояснити ситуацію. Тож вони зібралися після недільної літургії на каву і заразом, щоб прояснити ситуацію. На початку вони не хотіли підтримати розмови з отцем, але крок за кроком вони почали відкриватись. І тут все вияснилось. Вияснилось, що почало руйнувати їхню дружбу. І тим виявився отець. Вони сказали йому що втратили довіру до нього через те що він в горах невдало пожартував, використовуючи певну інформацію з приватної розмови. Вони втратили до нього довіру.\nЦе було велике потрясіння для нього, оскільки через свою неміч над якою працював, він втратив своїх вірних друзів. Він важко переживав це і не знав як можна віднайти давню довіру, а заразом і дружбу…\nЕстафети Естафета з елементами спортивних ігор «М`яч у кільце» Команди вишикувані в колону по одному перед баскетбольними щитами на відстані 2—3 м. За сигналом перший номер кидає м’яч в кільце, потім кладе м’яч, а другий гравець підхоплює його і теж кидає в кільце і т.д. Виграє команда, яка набрала більшу кількість влучень. Гравець, який не влучив у кошик, повинен, спіймавши м’яч, оббігти з ним стійку щита і лише тоді передати м’яч наступному гравцеві. «Баскетбольний слалом» Склад команди до 10 чоловік. Команди вишикувані за лінією старту, в руках у перших номерів баскетбольні м’ячі. Після сигналу учасники з веденням м’яча оббігають «вісімкою» вертикальні стійки, що розташовані на відстані 1—2м одна від одної. Потім,\nрухаючись вперед, перекидають м’яч через горизонтальну планку (натягнутий шнур), ловлять його, кидають у стінку, знову ловлять і кидають у кільце. Після влучення (число спроб необмежене) учасник перекидає м’яч назад наступному гравцеві, а сам повертається до команди. «Шайбу!» Склад команди 10—12 чоловік. Команди вишикувані в колону по одному, в руках у направляючих хокейні ключки і на підлозі по шайбі. Перед кожною командою вздовж прямої лінії стоять 2—3 стійки, а на протилежному боці майданчика — ворота. Після сигналу перші номери біжать із шайбою, обводять стійки, виконують кидок по воротах, потім бігом повертаються назад, передають ключку наступному учаснику. Щоб запобігти виникненню пауз у грі використовується кілька шайб.\n16 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nЕстафети з колективними діями «Хто швидше?» Команди вишикувані в шеренги. Перед кожною командою поставлено по дві стійки висотою 50—60 см, між ними «дверний проміжок». Після сигналу гравці кожної команди почергово швидко пробігають «двері» і перешиковуються у свою шеренгу на протилежному боці майданчика. «Парні гонки» Команда вишикувала в колону по одному. Направляючі — перший і другий номери - стоять у парі. Після сигналу перша пара рухається умовленим способом до протилежної лінії. Перший залишається за лінією, другий повертається назад і виконує завдання з третім номером, потім сам залишається на місці, а третій номер повертається за партнером і т. д. Способи переміщення: бігом, тримаючись за руки; боком, приставними кроками, обличчям один до одного, тримаючись за руки; те саме, стоячи один за одним, тримаючи партнера за пояс; стрибками на двох ногах, обхопивши один одного.\n«Сороконіжки» Команди шикуються в колону по одному перед лінією старту і розподіляються на групи по 3—5 чоловік. За командою «Приготуватися!» всі учасники першої групи присідають, тримаючи руки на поясі. За командою «Марш!» вони умовним кроком чи стрибками проходять навприсядки установлену дистанцію, зберігаючи з’єднання і не встаючи. Те саме повторюють учасники другої групи і т.д. Виграє команда, учасники якої першими перейдуть фінішну лінію, не порушуючи встановлених правил.\nЕстафети комічного характеру «Каракатиця» Команди вишикувані в колони по одному. Направляючі у вихідному положенні — упор сидячи. За сигналом вони трішки піднімають таз і швидко пересуваються в упорі на руках До лінії, розташованої на відстані 5—6м від старту. Як тільки ноги пе-ретнуть фінішну лінію, гравці встають і бігом повертаються назад, стаючи в кінець колони, а рух починають другі учасники.\n17 методична допомога\n«Розсипав — збери» Команди вишикувані на старті. В руках у перших номерів по коробці, в якій знаходяться 10—12 тенісних м’ячів. За сигналом учасник підбігає до обруча, що лежить на підлозі на відстані 5—6 м від старту, висипає всередину вміст своєї коробки і швидко відносить її назад, передаючи другому учаснику. Той біжить до обруча і, зібравши розсипані м’ячі в коробку, повертається і передає її наступному учаснику, який знову висипає м’ячі в обручі т.д. Ігри в приміщенні і на відкритому просторі для дітей різного віку\nКомплекс рухливих ігор для дітей 10-12 років Дві команди стають паралельно колонами. Перед ними на відстані п’яти кроків малюють лінію. У кожній команді є «заєць», «вовк», «пантера», «тигр», «лев». За командою звірята біжать вперед, оббігають прапорець і повертаються на своє місце. Хто на зворотному шляху перетне контрольну лінію, приносить своїй команді І очко. Звірят викликають у будь-якому порядку, тому необхідно бути\nдуже уважним. Тривалість старту 3 – 4 хвилини. «Пінгвіни з м’ячем» Дві команди шикуються в колони за лінією старту. На відстані 10м від неї—прапорці. Після сигналу перші номери затискають між колінами один волейбольний м ‘яч, другий тримають у руках 1 рухаються до прапорця (діти перехиляються з ноги на ногу, як пінгвіни). Коли перший учасник дістанеться прапорця, він передає у свою команду два м’ячі: один— ударом ноги, другий — кидком руками. Сам стає у кінець своєї команди. Гра закінчується, коли всі «пінгвіни» виконають завдання, а м’ячі знову повернуться до першого номера. Порушенням вважається втрата м’яча під час бігу і прийом м’яча гравцем, який заступив за лінію старту. «Повітряний міст» Команди шикуються колонами за зростом (попереду—найменші) паралельно одна одній. На відстані 3—4 м від них малюють лінію, до якої виходять капітани команд з волейбольними м’ячами в руках. Після сигналу кожний капітан кидає м’яч першому гравцю своєї команди і той ловить його, а потім швидко повертається назад і\n18 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nприсідає. М’яч від капітана летить до другого гравця, який робить те саме і т. д. Гра закінчується, коли останній гравець передає м’яч капітану і той піднімає його вгору. Гру повторюють 2—3 рази; Якщо м’яч упав на землю, його можна підняти і продовжити гру. Виграє та команда, яка швидше побудує «повітряний міст». «Естафети-паровозики» Перед командами, які стоять у колонах, малюють лінію, а на відстані 10м від неї ставлять прапорець. За сигналом до прапорця біжать перші гравці. Вони оббігають прапорець, повертаються до своєї команди, оббігають її і знову біжать до прапорця. Коли ці гравці порівняються зі стартовою лінією, до них приєднуються другі номери (беруть перших за талію). Тепер гравці вдвох оббігають прапорець, а потім усю команду. Гра закінчується після виконання завдання всією командою.\nКомплекс рухливих ігор для дітей 13-14 років «Канат» Команди розташовуються на\nпротилежних сторонах майданчика за лініями. Перпендикулярно до середньої лінії кладуть канат довжиною 4—6 м. За сигналом гравці біжать до каната, щоб заволодіти ним і перетягти на свою сторону, суперник намагається зробити те саме. У боротьбі виграє найбільш спритна команда. Гру проводять з різних вихідних положень: стоячи спиною до каната, сидячи по-турецьки. За однакових результатів надається третя спроба. «Переправа в обручах» Команди вишикувані в колону по одному. Перед стартовою лінією стоїть направляючий і тримає в руках гімна¬стичний обруч. Після сигналу обруч одягають на пояс два перших гравці і швидко перебігають на протилежний бік майданчика (дистанція до 10— 15м). Перший номер залишається за фінішною лінією, а другий, не знімаючи обруча, швидко повертається назад і повторює завдання з третім номером. Потім він сам залишається на протилежному «березі», а «переправу» наступного учасника здійснює третій номер і т.д. Виграє команда, яка першою закінчить переправу. «Принеси м`яч» «Команди вишикувані в коло-\n19 методична допомога\nну по одному чи в шеренгу перед лінією старту. На протилежному боці майданчика, навпроти кожної команди, лежить коробка з м’ячами по кількості гравців у команді. За сигналом перший номер біжить до коробки, бере один м’яч і бігом, повертається назад на своє місце, передаючи естафету наступному учаснику. Другий номер повторює те саме і т.д. Естафета закінчується тоді, коли принесе свій м’яч і стане в колону останній гравець. «Бар`єрний біг» Команди вишикувані на стартовій лінії. Поперек дистанції через кожні 4—5 м натягнуті три—п’ять довгих еластичних мотузок. Після сигналу учасники почергово проходять дистанцію туди і назад, перестрибуючи через бар’єри. За торкання шнура команда отримує штрафне очко. Висота бар’єрів варіюється залежно від віку і підготовленості учасників. Перемагає команда, яка першою закінчить естафету і допустить найменшу кількість помилок. «Хто далі стрибне?» Склад команд — 8—10 чоловік. Команди вишикувані у шеренги обличчям один до одного, між ними дві стрибкові смуги. Перші номери стають за стартовою ліні-\nєю і виконують стрибок у довжину з місця і т.д. за номерами. «Естафета зі скакалками» Команди вишикувані в колону по одному, в руках у направляючих короткі скакалки. Після сигналу перші номери починають переміщення, стрибаючи обумовленим способом через скакалку. Обійшовши прапорець, що знаходиться на відстані 6—8 м від лінії старту, повертаються назад, передають скакалку наступним номерам. Умови естафети: під час переміщення з урахуванням відстані зробити 8—12 обертів скакалки. Способи стрибків: «качалочки» — на два кроки один оберт скакалки; бігом — на кожен біговий крок один оберт скакалки. «Снайпери» Склад команди 6—8 чоловік. Команди вишикувані у шеренги за 1,5—2м перед лінією кидання, у кожного учасника в руках по два тенісних м’ячі. На відстані 5—8м від лінії кидання знаходиться мішень. Після сигналу гравці почергово виходять вперед і виконують по два кидки в ціль. Виграє команда, яка влучила більшу кількість разів і витратила при цьому меншу кількість м’ячів. Методичний посібник «Барви сонячного літа»\n20 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nСценарій спортивного свята Місце проведення - спортивний зал. Змагання проводяться між командами «Ромашка» та «Дружба». На свято запрошені учні початкових класів. Судді — запрошені вчителі. Розпочинається змагання знайомством команд з присутніми. Гра проходить у вигляді естафет між командами «Ромашка» і «Дружба». 1 естафета. «Передача прапорців» В командах розподіляються на перший-другий. Перші номери розміщуються у дві колони поряд. Другі напроти них на відстані 20—25 метрів. Перші номери стартують, в них прапорці. За сигналом стартуючі біжать до других номерів своїх же команд, які у цей час стартують, і передають партнерам прапорці, а самі стають замикаючими в. колонах других номерів. Одержавши прапорці, другі номери біжать до перших номерів своїх команд, на старті передають їм прапорці і стають в кінці їхніх колон. Команда, яка раніше закінчить таке переміщення номерів — перемагає.\n2 естафета. «Естафета з обручами» Дві команди за сигналом (по одному від кожної команди) біжать до півфінішної прямої. На бігу потрібно пролізти крізь обруч, а потім другий обруч підняти над головою, покласти на підлогу. Залишивши обручі, гравці повертаються на старт, минаючи обручі, що лежать на дорозі. Перемогу здобуває команда, гравець якої раніше буде на старті. 3 естафета. «Звивиста доріжка» Перед учасниками розкладені прапорці на відстані 4—5 кроків один від одного. З кожної команди гравець веде м’яч ногою вздовж ряду прапорців, почергово огинаючи їх: один ліворуч, інший праворуч. На зворотному шляху гравець робить те саме. Якщо зіб’є прапорець, має покласти його на місце і продовжувати гру. Хто виконав швидше, той переможець. 4 естафета. Кожен з гравців повинен пронести м’яч, який зажатий між колінами, підстрибуючи до фінішу і назад. 5 естафета. «Перестрибни через канаву». Крейдою проводиться дві паралельні лінії на відстані півметра\n15 методична допомога\nодна від одної — це «канава». За 5 метрів шикуються команди. Учасники гри повинні з зав’язаними очима перестрибнути цю «канаву», не наступивши на лінію. Виграє та команда, в якій більшість школярів зуміли виконати це завдання.\nнамотують пояси собі на талію і відразу ж розмотують. Потім це ж повторюють товариші, які стоять за ними. Ті в свою чергу передають естафету наступним, а самі стають на їхні місця. Перемагає та команда, гравці якої швидше намотають, розмотають пояс.\n6 естафета. «Естафета з м’ячем» Капітани команд по черзі кидають м’яч своїм товаришам (першому, другому і т. д.). Зловивши м’яч і віддавши його капітанові, гравці займають місце позаду своєї команди. Виграє та команда, в якій раніше першим буде знову той, хто починав гру.\n7 естафета. «Тік-так» Коли лунає 1 свисток, команда «Ромашка» кричить «тік», 2 свистки — «Дружба» — «так». Спочатку відгукуються правильно, а потім помиляються. Перемагає та команда, яка найменше помилилась. 8 естафета. «Пояс» Гравці шикуються один за другим. На відстані З— 5 метрів від них стають дві дівчинки. Кожна з них тримає пояс за кінець, так щоб інший кінець звисав. За сигналом ведучого перші з команд. підбігають до дівчат, підхоплюють звисаючі кінці поясів, швидко\nІгри на місцевості (з досвіду роботи Котелевського центру РДЮТ ) «Захист мосту» Для гри необхідно збудувати перекидний місток через струмок! Мостом може слугувати гімнастична колода. Коли міст уже «збудований», учасники гри поділяються на дві команди. Одна команда наступає, тобто намагається перейти через місток, а інша його захищає. Захисники розміщаються в 5—7 м від переправи, в руках кожного з них по два тенісних м’ячики. За сигналом керівника наступаючі по одному біжать до мосту, їхня мета — якомога швидше перебігти на протилежний бік. Захисники кидають у «перебіжчиків» м’ячі або шишки, а ті, в свою чергу, намагаються вивернутися або спіймати м’яч, за що отримують п’ять балів. Той, хто перебрався через міст на інший бік, отримує три бали. Якщо ж м’яч\nпотрапив у гравця, то він вибуває з боротьби. Гра закінчується, як тільки гравці використали свої «боєприпаси», кинули по два м’ячі. В іншому варіанті гри захисники розміщуються по обидва боки від мосту. У цьому разі можна піднімати м’ячі, що перелетіли з іншого боку, і знову кидати в перебігаючих. Після закінчення перебіжки підраховуються бали кожної команди. Після цього гравці міняються ролями. Переможця визначають, підрахувавши бали — штурму та оборони. «Естафета марафонців» Для естафети керівник вибирає два пункти, відстань між якими 1,5 км. Для того, щоб з одного пункта потрапити до іншого, потрібно пройти через невеликий ліс, перебратися через яр, пройти через чагарник, ялинник тощо.\n23 методична допомога\nУсі учасники естафети розподіляються на 2—4 команди по 12—15 осіб. Капітани розставляють гравців між стартом і фінішем з розрахунком, щоб кожний з них під час естафети пробігав не більше 100—150 м. Важкі ділянки скорочують до 80—100 м, рівні відрізки дистанції збільшують до 150 м. У середині дистанції, на старті і на фініші свої місця займають судді. Дається сигнал, і перші номери команд направляються вперед. Кожний намагається якомога швидше пробігти свій відрізок шляху і передати естафетну паличку товаришеві по команді. Переможе та команда, яка першою суддям надала естафетну паличку. Перемога залежатиме від вдалої розстановки гравців на дистанції, вміння юних марафонців долати перешкоди і правильно розподіляти сили під час бігу. «Лісове п’ятиборство» У цій грі беруть участь 6—8 дітей одного віку. Хлопчики й дівчатка змагаються окремо. Вибирають ділянку пересіченої місцевості довжиною 400—600 м з таким розрахунком, щоб маршрут мав форму кола, тобто старт і фініш знаходилися поруч. Пересічений рельєф доповнюють декількома перешкодами, котрі учасники\nдолатимуть у ході гри. На старт вирушають гравці за жеребом, з інтервалом у 60 секунд. Кожний учасник має на спині номер. Перший етап. Пробігти 60 м лісовою стежкою і стрибнути у «вікно», зроблене з двох жердинок або між деревами. Другий етап. Оббігти з правого і лівого боків (зиг-загом) десять дерев, перев’язаних стрічкою. Третій етап. Проповзти попластунськи коридором, який утворено з 5—6 жердин, прикріплених до кілочків. Довжина такого коридора 6—7 м, висота 50 см. Потім за допомогою жердини перестрибнути через канаву шириною в два метри. Четвертий етап. Пробігти по перекинутій через струмок (або рівчак) колоді, з розгону перестрибнути рівчак шириною 1,5 м. П’ятий етап. Пробігти по пеньках, біля яких лежать шишки. Потім кинути десять шишок і влучити ними у дерево, продовжуючи при цьому бігти до фінішу. Підсумки змагання п’ятиборців підводять за часом, затраченим учасником на подолання дистанції. Судді на етапах нараховують гравцям штрафні секунди за помилки під час подолання перешкод і за неточні влучання в ціль.\n24 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\n«Боротьба за прапорці» Для проведення гри вибирають дві галявини на відстані 200—300 м одна від одної і на кожній встановлюють по десять прапорців. На галявині однієї команди вони—синього кольору, а другої — оранжевого. У грі беруть участь дві команди по 15 дітей. У кожній з них п’ять дітей — «вартові», інші — «розвідники». Гра починається за сигналом сурми. «Вартові» охороняють по два прапорці, розміщених у 8—10 метрах один від одного. «Розвідники» намагаються непомітно потрапити на галявину суперника, захопити прапорці й перенести у свій табір. По дорозі до своєї галявини їх можуть «заквачити» і відібрати прапорець. Для цього достатньо торкнутися гравця рукою. Той, хто втратив прапорець, а також гравець, якого «заквачив» «вартовий», вважається полоненим. За кожного з них, за правилами гри, команда повертає суперникові один прапорець. Гра триває, допоки одна з команд не здобуде чотири «ворожих» прапорці. Можна грати, засікаючи час, наприклад одну годину, після чого треба підвести підсумки. Таким чином переможця визначають за кількістю прапорців, які здобули гравці.\n«Крокоміри» На початку гри всі гравці вимірюють середню довжину свого кроку. Для цього певну відстань, наприклад 100 м, потрібно пройти, рахуючи кроки, а потім цю відстань поділити на кількість зроблених кроків. Мета гри — дізнатися, хто з дітей найточніше може визначити відстань між двома точками: стовпами, деревами або прапорцями. У центрі галявини або футбольного поля — прапорець, від якого по п’яти-шести радіусах розміщені прапорці на різній відстані від центра (але довжина цих різних відстаней відома керівникові). Усі гравці розподіляються на пари, отримують олівці, папір і, користуючись кроком як міркою, визначають відстань до вказаного прапорця. Виграє та пара, яка найточніше зробить вимір. Потім дають завдання кожній парі визначити відстань від центра до кожного прапорця. Визначають переможця у кожній парі, а потім і серед усіх учасників гри. «Телефон без дроту» Гравці розподіляються на дві команди, одна з яких йде до лісу. Це «зв’язківці». Вони розміщуються за 10—15 кроків один від одного. Керівник дає останньому\n25 методична допомога\nв такому ланцюгові «зв’язківцю» аркуш паперу, на якому вже написано 5—6 фраз, кожна з яких містить 5—6 слів. Наприклад, «завтра увечері — багаття старшого загону». Через 10—15 хвилин у ліс відправляється друга група. Це -«розвідники». За сигналом керівника останній «зв’язківець» передає «телефонограми». Слово за словом чітко вимовляє слова першої фрази сусідові. Той передає почуте далі. Таким чином, фраза проходить через «живий ланцюг» і доходить до останнього гравця, який записує таку «телефонограму». Закінчивши передачу першої фрази, останній зв’язківець відразу починає передавати наступну і т.д. Мета «розвідників» — непоміченими опинитися якомога ближче до зв’язківців і дізнатися, які фрази вони передають по телефону без дроту. Все почуте вони запам’ятовують або записують. Якщо «зв’язківець» помітить «розвідника» й назве його ім’я, той повинен залишити свій пост. Гра закінчується за сигналом керівника після того, як всі фрази будуть передані по телефону. Підводяться підсумки. Перемога на боці «розвідників» лише у тому випадку, якщо їм вдалося записати половину переданої інформації.\nПогоня за «Лисицею» Гра проводиться на місцевості з природними перешкодами. Серед 8—10 гравців вибирають «лисицю», а інші виконуватимуть роль «мисливців». «Лисиця» одягає через плече сумку з дрібними шматками паперу. Таких шматочків розміром 6x6 см в кожній сумці має бути не менше 100— 150 шт. У кожної «лисиці» папірці певного кольору. На відстані 2—3 км від центрального пункту (галявини) розмічають фініш. Туди заздалегідь відправляють двох—трьох суддів. «Лисиці» — спритні й витривалі бігуни. Через кожні 10—15 кроків вони «мітять» територію, викидаючи папірці й петляючи лісом, щоб переслідувачам важко було їх упіймати. При цьому вони тримаються недалеко один від одного, намагаються підтримувати між собою зв’язок, оскільки під час гри доводиться допомагати один одному, відволікаючи на себе увагу переслідувачів. «Лисицю» тоді вважають спійманою, якщо комусь із «мисливців» удасться її заплямити. За час погоні переслідувачі збирають папірці, які до цього викидали «лисиці», і на фініші здають їх керівникові. Гру продовжують до того часу, поки «лисиці», яких не вдалося спіймати, прибіжать до фінішу.\n26 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nАле якщо хоча б одна з них перетне фініш, то перемога на їхньому боці. «Мисливці» перемагають у тому разі, якщо «лисицям» не вдалося дійти до фінішу. «Квач у лісі» Для гри вибирають галявинку. Учасники розбігаються в різні боки від ведучого, який намагається наздогнати, доторкнутися і «заквачити» когось із них. Рятуючись від погоні, гравець підбігає до будь-якого дерева і торкається його. В такий момент його «заквачувати» не можна. Якщо ж ведучий хоче продовжити переслідування цього гравця, то йому потрібно голосно рахувати до п’яти, відходячи щоразу від дерева. Перш ніж рахунок закінчиться, той, хто стоїть біля дерева, відбігає, і погоня продовжується. Ведучим стає той, кого першим «заквачили». Можна провести гру, дещо змінивши її правила. Не можна «заквачувати» гравця, якщо його ноги не торкаються землі, тобто він стоїть на пеньку, висить на сучку або обхватує стовбур дерева руками і ногами. Можна влаштувати на галявині1 «квача-перетинача». У цьому випадку будь-хто з гравців, маючи бажання викрити товариша, перетинає дорогу ведучому. Після цьо-\nго він починає наздоганяти того, хто перетнув йому шлях. «Мисливці» - спортсмени Широко відома спортивна гра «Полювання на лисиць» з використанням радіотехніки. У нас джерелом звуку слугуватимуть дитячі голоси. Серед учасників вибирають п’ять гравців, які вміють гарно наслідувати голоси тварин і птахів. Керівник відводить їх у глиб лісу і розставляє у 70—80 метрах один від одного. Після цього керівник повертається на галявину до інших гравців (їх 8—10), у кожного з яких— планшет і компас. Це «мисливці»—спортсмени. Після сигналу сурми вони з інтервалом у п’ять хвилин по одному йдуть у ліс. Необхідно знайти всіх, хто заховався і час від часу подає звукові сигнали, наслідуючи тварин. Це перше завдання. А друге — визначити і нанести на свій аркуш паперу азимути і відстані між пунктами, звідки доносяться голоси «мешканців лісу». Пере¬ходити на інші місця їм не дозволяється. Вони подають один і той же сигнал постійно, приміром, один раз на хвилину. «Мисливець» спортсмен, знайшовши когось із гравців, відмічає його місцезнаходження, почувши інший сигнал, йде в тому напрям-\n27 методична допомога\nку за встановленим азимутом. Після сигналу сурми всі збираються на галявині. Керівник називає переможців, звіряючи інформацію, яку надали учасники гри. «Зустрічний маршрут» У грі беруть участь дві команди, у кожній з яких 8—12 дітей. Ділянку пересіченої місцевості вибирають раніше. Керівник вручає капітанам команд по конверту, в яких знаходяться маршрутні схеми шляху із зазначенням азимутів і відстаней. За умовами гри кожна команда піде одним і тим же маршрутом у протилежних напрямках. Цей шлях у 1000—1500 м з п’ятьмасімома етапами, є замкненою ламаною лінією, що проходить в лісі і в полі. Після сигналу керівника команди, зорієнтувавшись по компасу і визначивши азимути, виходять на маршрут. У кінці кожного етапу є суддя. Це орієнтир, за яким можна визначати правильність шляху. Він дає капітанові команди «перепустку» на право подальшого користування. Команда, що прийшла з протилежного боку, отримує «перепустку» іншого кольору. Після цього гравці визначають азимути наступного етапу і продовжуюють рух. У процесі гри команди обов’язково зустрінуться, оскільки\nйтимуть тим же шляхом. Виграє та команда, котра раніше повернеться на галявину і передасть керівникові всі отримані в дорозі кольорові «перепустки». Добре, якщо в кожній команді буде не один, а декілька компасів. У цьому випадку всі діти будуть активно залучені до гри.\nДесять заповідей спокою Івана Павла ІІ 1. Саме цей день я хочу прожити, не намагаючись одразу вирішити всі життєві проблеми. 2. Саме сьогодні зважатиму на свою поведінку: буду привітним до людей, не буду критикувати, виправляти чи вдосконалювати нікого, окрім себе. 3. Саме сьогодні буду щасливим, усвідомлюючи, що я створений для щастя не тільки у вічності, але й тепер. Є лише один світ. 4. Саме сьогодні підлаштуюся під обставини, не прагнучи, щоби вони підлаштовувалися до моїх бажань. 5. Саме сьогодні відведу кілька хвилин свого часу для читання. Як їжа потрібна тілові, так добра книжка потрібна для духовного життя. 6.Саме сьогодні зроблю якийсь добрий вчинок і нікому про це не скажу. 7. Саме сьогодні зроблю щось, до чого не маю жодного бажання. А коли почуватимусь ображеним, не виявлю цього. 8. Саме в цей день складу собі детальний план. Можливо, не буду його ретельно дотримуватися, але спробую виконати два правила: не буду поспішати і буду рішучим. 9. Саме сьогодні буду сильно вірити навіть коли б обставини схиляли мене до чогось протилежного. Бог піклується про мене так, ніби на світі більш нікого немає. 10. Саме сьогодні не буду нічого боятися. Особливо не лякатимусь радості та всього, що красиве. Не боятимусь вірити в Добро і за все дякувати. Адже все є Божим даром.\nБрейн-ринг на тему: «Святі Таїнства у житті Церкви» Мета: Зацікавити дітей та молодь до поглибленого вивчення основ християнської віри та впровадження їх у повсякденне життя через залучення до гри - змагань. Завдання: - вдосконалення знань учасників; - надати стимул для творчого та духовного розвитку молодому поколінню. Учасники гри є діти та молодь віком від 12 до 18 років сформовані у дві категорії: І категорія – 10 - 13 років ІІ категорія – 14 - 18 років Гра проводиться на рівнях: - парафіяльний – довільна дата; - деканальний – 20 жовтня 2012 року; - єпархіальний – 27 жовтня 2012 року; - всеукраїнський – 10 листопада 2012 року.\nУмови конкурсу У певній парафії формується команда із 6 осіб (учнів парафіяльної катехитичної школи), яка приймає участь у деканальному рівні гри. Команда має свою власну назву і капітана команди. Під керівництвом отця Голови деканального катехитичного осередку, у визначений день відбувається деканальний рівень гри. Команди – переможці деканального рівня приймають участь у змаганнях єпархіального рівня. Під керівництвом Голови єпархіальної Катехитичної комісії, у визначений день (не пізніше 27 жовтня 2012 року) відбувається єпархіальний рівень гри. Команди – переможці єпархіального рівня приймають участь у змаганнях всеукраїнського рівня. Організація гри 1. У «Брейн - рингу» одночасно грають дві команди у кожній з яких 6 гравців.\n30 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\n2. Ведучий зачитує питання. Після того, як прочитано весь текст запитання подається команда «Час». Після звукового або світлового сигналу, команда може натиснути на кнопку або іншим способом повідомити про бажання відповісти на запитання, як це було обумовлено раніше. Якщо команда натиснула на кнопку до сигналу, фіксується «фальстарт» (заборона відповіді) і команда втрачає право відповідати на це запитання. У цьому випадку інша команда отримує 30 секунд на обдумування. Якщо обидві граючі команди натискають кнопки до сигналу, фальстарт фіксується тільки у команди, яка натиснула першою. 3. За правильну відповідь команда отримує один бал. 4. Якщо обидві команди відповідають неправильно, то за наступну правильну відповідь на запитання команда отримує два бали. 5. Якщо обидві команди двічі відповідають неправильно, то за наступну правильну відповідь на запитання команда отримує два бали. 6. Якщо обидві команди тричі відповідають неправильно, то вони дискваліфікуються і припиняють подальшу боротьбу. 7. Бій проводиться до того моменту, коли одна з команд відпо-\nвість на 5 запитань. 8. На обговорення версії відповіді виділяється 1 хвилина. 9. По закінченню 1 туру команда-переможець грає з командою – переможцем. Виграє та команда, яка дійде до фіналу. Також варто створити колегію із трьох суддів для того, щоб ведучий гри мав можливість звертатися до них під час вирішення спірних питань. Для участі на Всеукраїнському рівні Голова єпархіальної Катехитичної Комісії подає заявку на адресу Катехитичної комісії КГВА УГКЦ де вказано прізвище, ім’я кожного учасника команди до 30 жовтня 2012 року. Питання в часі гри будуть сформовані на основі методичного порадника «Святі Таїнства у житті Церкви» виданий Катехитичною комісією Києво-Галицького Верховного Архиєпископства УГКЦ та оргкомітетом організації та проведення Року Святих Таїнств.\nУпорядник: с. Юліана Дзюбата, мироносиця. – Львів: КК КГВА УГКЦ, 2012. – 112 с. http://www.ugcc.org. ua/2165.0.html\nУправліня часом Започатковуйте звички: (а) Використання часу Важливо, як ми використовуємо свій час. Якість лідерів вимірюється не кількістю наявного часу, а тим, як вони розпоряджаються тим часом. Найкращі лідери мають мало вільного часу, найгірші лідери мають багато вільного часу. У добі є лише 24 години, і лідери мають обмежений час на виконання своїх обов’язків. Багато людей мають багато справ, що борються між собою за час: навчання, робота, спорт, зустрічі з друзями, сімейні обов’язки, діяльність в церкві, кохання... Є тільки одне вирішення: менеджмент часу. Планування вимагає часу. Але якщо ми плануємо, ми маємо кращі результати. Люди, що розвинули здатність планувати свій час є більш ефективними та уникають багатьох причин для неспокою та вигорання у своєму житті. (б) Звички автоматизують процес: Увага! Щоб спланувати свій час\nнедостатньо послухати лекцію чи прочитати книжку. Знання теорії не значить, що ти це робиш на практиці. Необхідно мати звички. Один з учасників мого курсу сказав: „На слід мати звички. Я вже набув багато звичок самоорганізації, а над деякими ще треба попрацювати, щоб вони стали частиною моєї щоденної рутини.” Нам слід практикувати, доки ці поради не стануть звичками – так само як ми вчимося ходити, писати, друкувати, грати на гітарі, їздити на велосипеді, машині, чи грати у футбол. Коли ми формуємо звички, підсвідомо виконуємо певні завдання автоматично. Ця автоматика звільняє наш розум для того, щоб ми присвятили себе більш важливим завданням. Також позитивні звички зменшують непотрібну тривогу та напругу. Позитивні звички не можна здобути за один день. Необхідне тренування, самокритика та самодисципліна. Ми не маємо права координувати інших якщо ми не знаємо, як координувати себе. Ми не можемо відповідати за чужі\n32 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nжиття, якщо ми не можемо відповідати за своє. 2. Ведіть нотатки а. Основне правило: записуйте Не довіряйте своїй пам’яті, записуйте. Простий акт записування допомагає нам роз’яснити ідеї. Експерти однієї думки щодо планування: потрібно записувати зобов’язання, ідеї та мотивації для того, щоб представити їх на майбутніх зборах, використати при написанні промови чи статті, розвинути чітке бачення діяльності. Нотатки треба робити у момент натхнення, бо ідеї можуть зникнути. Вирішення проблеми ніхто не записав? Через кілька місяців про ідею згадали, але було вже занадто пізно. б. Використовуйте календар зустрічей чи щоденник: Зобов’язання, записані на окремих аркушах паперу губляться. Відсутність щоденника може означати забуті зобов’язання або зустрічі, призначені на один час. Також це може означати про брак часу для підготовки до зустрічі, промови, подорожі. Записник зустрічей є дуже важливим. Можна використовувати настільну велику книжку, але кишеньковий записник має таку перевагу, що його можна легко носити та узгоджувати записи. в. Де ми записуємо нові ідеї чи\nнагадування? Основний записник. Сам календар зустрічей не є ефективним. Нам слід переглядати різні зобов’язання та ідеї: поради, натхнення, телефонні дзвінки, те, що слід зробити і контакти мають бути організовані в основному записнику. Деякі люди роблять помилку, бо записують різні речі на різних аркушах паперу та залишають їх у різних місцях. Це є точна формула неефективності та хаосу. Якщо ви є у ситуації, коли немає вибору, то пересвідчіться. Що потім ви занесли усі дані у записник. Інші нотатки. Основні завдання з вашого записника мають бути розбиті на менші компоненти. Підготовка курсу, наприклад, може бути розбита на: розклад зустрічей, підготовка усіх письмових матеріалів, контакти з промовцями, резервування місця, підготовка промови... Певні зустрічі та зобов’язання можуть бути записані у інші плани на щодень. Люди використовують різні системи. Деякі люди використовують чисті сторінки у щоденнику для різних списків та планів. Інші надають перевагу картковій системі. Кожна особа має використовувати той спосіб, який їй найбільше підходить. Я особисто використовую карткову систему для наступних\n33 методична допомога\nсписків: основний план, щоденні плани, майбутні зобов’язання, телефонні дзвінки, ідеї, поради для нарад, справи які треба обговорити з іншими. Речі, які не є терміновими йдуть у плани на майбутнє. Дрібні речі групуються. Наприклад, ви можете запланувати зробити ряд телефонних дзвінків у певний час. Для розрізнення різних списків та планів можна використовувати картки різних кольорів. Таку кольорову картотеку легко застосовувати для пошуку необхідної інформації при прийнятті рішень. Однак, не є достатнім робити записи. При зустрічі Пол зізнався: „Я записую зобов’язання, але потім забуваю дивитися до щоденника.” Тому йому треба мати звичку звертатися до свого щоденника. 3. Майте пріоритети а. Вирізняйте пріоритетні справи поміж другорядних: Якщо є список зобов’язань, необхідний другий крок: Потрібно розрізняти між: пріоритетними та другорядними речами терміновими та невідкладними справами тим, що залежить від інших речей, з якими треба справитися спочатку тим, що можна залишити на потім.\nЦей крок вимагає організації зобов’язань у відповідність до їх важливості. Ми можемо приділити більше часу та уваги для більш важливих справ і не марнувати час на дрібниці. Ми не повинні збиватися з фокусу на важливих речах. Якщо ми розпорошуємо свою увагу, ми втрачаємо свої позиції. Якщо ми надаємо однакової важливості усім справам, ми не робимо нічого добре. Все робиться поверхнево. Ось в чому полягає причина занепаду діяльності певних молодіжних організацій. Компетентний лідер надає пріоритетності певним справам. Він знає, на чому сконцентрувати свій час та енергію, що і є характеристикою динамічного лідерства. Якщо немає пріоритетів, важливим стає те, що є терміновим. Термінові речі є, як правило, наслідком браку планування, імпровізації, неможливості передбачити певні ситуації. Лідера без пріоритетів можна порівняти з воротарем під час тренування, коли йому одночасно забивають кілька голів. Він намагається зловити всі м’ячі, а не може жодного. З іншого боку, планування має бути гнучким. Часом треба займатися і непередбаченими справами. „Я запланував вечір для підготовки тексту. Однак, раптово прийшов друг, щоб обговорити певну\n34 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nпроблему. Я мусів міняти плани,” – розповів лідер церковної спільноти. Неприйняття не передбачуваних справ може збільшувати тривогу і можливість вигорання. Робота в церкві базується на глибині людських стосунків. Ефективна організація має пам’ятати про цей аспект. б. Складайте щоденні плани: Починайте кожен день зі складання плану. Складайте його у порядку важливості. „День є найменшою частинкою і ним найлегше керувати при системному програмуванні нашого часу. Якщо ви не маєте контролю над щоденною рутиною, ви не зможете планувати довготермінову діяльність на місяць чи рік.” Таким чином нам слід планувати не тільки пасторальну діяльність але і навчання, роботу, життя в сім’ї, дозвілля... Складання списку зранку займає кілька хвилин. Його потрібно робити перед тим, як занурюємося в рутину. При складанні списку ми можемо стерти ті речі, які є вже зроблені і включити незавершені справи попереднього дня. в. Робіть одну справу в певний час: Починайте роботу з однієї справи. Переходьте до іншої, як тільки завершите з попередньою. Це збільшує концентрацію та якість роботи. Не залишайте найнудніші\nі найважчі справи на кінець. Ми завжди відкладаємо на потім важчі завдання та заміняємо їх тими, що приносять задоволення. У результаті найважчі і найважливіші завдання ніколи не робляться. Почніть завтра складати собі список і продовжуйте доти, доки це не переросте у звичку. Будьте вимогливі до себе на початку. Не робіть винятків. Вас здивує зміна. У вас будуть розвиватися спокій, розважливість та впевненість. Ви будете контролювати все, що відбуватиметься навколо вас. Під час певних подій ви не будете безпомічно бігати навколо. Запис зобов’язань та ідей веде до вивільнення та заспокоєння розуму. Тривогу змінить нормальна і здорова увага, що буде сприяти концентрації на тих справах, які треба зробити. Збільшиться рівень задоволення та мотивації. Зменшиться критика і збільшиться похвала. Організована особа стає лідером і ставиться до інших спокійно та впевнено. 4.Делегуйте Як тільки ви зробите список справ у порядку їх важливості, визначте, які завдання можуть бути виконані іншими. Централізація це мертвий вузол багатьох лідерів. Багато лідерів перегружені, бо вони не вміють делегувати. Ефективний лідер не той. Що\n35 методична допомога\nробить роботу за десятьох, а той, хто надихає десять осіб до роботи. Делегування повноважень є важливим способом економії часу. Делегування значить використання знання та досвіду інших. Так збільшується ефективність та формується нове лідерство. Делегування це мистецтво: і) Завдання слід роздавати у відповідності до людських вмінь та талантів. Не можна брати на особу рятувальника людину, яка не вміє плавати! іі) Мистецтво делегування полягає в тому, щоб чітко пояснити, що і доки слід зробити. Письмові інструкції уникають непорозуміння. ііі) Подальші дії: деякі координатор роблять помилку доручаючи завдання і не слідкуюси за тим, що відбувається. Компетентний лідер не втручається але слідкує за тим, як виконується завдання. 5. Визначте „крадіїв часу” Наступним кроком має бути вивчення робочих звичок, для того, щоб побачити, на що марнується час. Часто в кінці дня ви відчуваєте, що зробили дуже мало. Це знак, що десь були присутні „крадії часу”. Через кілька тижнів ви можете зрозуміти, на що марнуєте свій час: постійні переривання, витра-\nчання часу на неважливі справи, затримки з початком, брак делегування, самодисципліни, методики роботи. Одним з основних „крадіїв часу” можуть бути наради, які є марнослівними, без розпорядку, без конкретного часу на початку та в кінці, без координації та конкретних висновків. Як тільки ви визначите, на що марнуєте час, слід уникати цих факторів. 6. Введіть систему роботи з паперами Люди на керівних позиціях потребують системи ведення документації, текстів, написання листів, статтей, книжок, вирізок з газет. Лідери часто мають готувати промови, статті, тексти та пропозиції для курсів, дискусійних груп, місцевих газет. Важко зробити добру роботу без необхідних ресурсів. Ми економимо час та стаємо більш ефективними, якщо ми легко можемо знайти необхідну інформацію. Організованість не значить акуратність. Люди мають різні темпераменти. Деякі люблять працювати на чистому столі, а інші на заповненому стосами паперів. Обидва варіанти можуть бути організованими. Запитання, чи вони легко можуть знайти те, що їм потрібно. Якщо до вас надходять певні папери, ви можете викинути їх у\n36 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nкорзину зі сміттям, покласти їх у відповідну папку, або сортувати по поличках. Робота з паперами (написання листів, відповіді, призначення зустрічей, розклади для зустрічей) є серцем хорошої системи менеджменту. Деякі папери слід складати так, щоб потім їх було легко знайти. Часто ми боїмося їх десь покласти, щоб потім не могти знайти. Це проблема поганої організації роботи з паперами та файлами. Кожна папка має мати напис: кореспонденція, курси, промови, зустрічі, різне, адреси, фінанси. Статті та тексти можуть бути посортовані за такими рубриками: духовність, церква, психологія, соціальні проблеми, молодіжна культура. Ефективна пасторальна діяльність залежить від здатності молодіжного лідера визначати та знаходити інформацію у різних ситуаціях. Це можна зробити тільки за умови порядку у паперах. 7. Важливість підготовки а. Підготовка є секретною формулою успіху. Ісус говорить притчу про п’ять мудрих і п’ять дурних дів. (Мт 25:1-13). П’ятьом дурним дівам було заборонено приймати участь у весільній церемонії, бо вони побігли за маслом для ламп тоді, коли прибули їх женихи. Вони були не готові. Їх ставлення: залишмо це на остан-\nню хвилину, а потім щось придумаємо. В останню хвилину часто буває запізно. Секретом хорошої промови, зустрічі, курсу, конференції є підготовка. Підготовка має на увазі можливість дивитися вперед та передбачати необхідні кроки, а не залишати все на останню хвилину. Дивитися вперед значить записувати певні зобов’язання у порядку їх важливості. Але є і дальші кроки. Лідер має наперед планувати що і коли він буде робити перед тим, як прийде час на виконання. Молодіжний лідер це як футбольний гравець. Він завжди думає наперед. Хороший гравець зажди „читає” гру та передбачає. Куди впаде м’яч. Він намагається бути там перед тим і прийняти найкращу позицію, щоб відбити м’яча. б. Не відкладайте: Ворогом підготовки є відкладання на завтра те, що ми можемо зробити сьогодні. Анжела мала обновити документ зі з’їзду молоді. Документ слід було обговорити і затвердити для публікації. Це мало забрати пів години. Вона відкладала завдання цілий місяць і у день зустрічі не мала, що представити. Особа, що відкладає на завтра те, що можна зробити сьогодні, починає безконечний процес затримок та акумулювання роботи.\n37 методична допомога\nТак як кількість невиконаної роботи збільшується, неефективність зростає. Часом немає терміновості у виконанні певних завдань. Виникає загроза забути про завдання. Єпархіальна координаційна група вирішила підготувати внутрішні статути для єпархіальних асамблей на наступний рік. Пола попросили підготувати чернетку документу для обговорення на наступній зустрічі. Його також попросили розіслати копію усім членам комітету, щоб вони прийшли на обговорення підготовлені. Пол не записав собі цього завдання. Так як до наступної зустрічі залишалося ще кілька місяців, він вирішив відкласти підготовку. А потім забув про завдання. Під час зустрічі занадто багато часу було потрачено на складання тексту, а в кінці завдання залишилося невиконаним. Слід виробляти певну стратегію „не забування”, коли строки виконання завдання є великі. Деякі люди роблять нотатки на видному місці у календарі, туди ж і записують ідеї щодо виконання даного завдання. Часом люди відкладають справу, за яку бояться взятися, бо вона видається їм занадто складною. Тоді слід розбити завдання на маленькі і робити їх поступово.\nв. Користайтеся з малих відрізків часу: Не обов’язково виконувати завдання все одночасно. Припустимо, вам доручили підготувати навчальні матеріали для зустрічі чи школи. Є кілька стадій, над якими можна почати працювати завчасно: підбір відповідного матеріалу, читання матеріалу, запитання порад у колег, складання першого плану. Частина цієї роботи може бути виконана за малі проміжки часу: під час перерви на обід, поїздки у автобусі, чекання у черзі. Це дасть змогу вашій підсвідомості працювати. Підсвідомість часом може бути „генієм” і справлятися з такими завданнями, з якими неможливо справитися свідомо. Підсвідомість працює 24 години на добу, навіть коли ви спите. Вона запропонує нові ідеї вашому розуму. Якщо ви почнете зосереджуватися на темі, підсвідомість почне пошук і дослідження. Перевага роботи у малі проміжки часу полягає в тому, що підсвідомість має більше часу для аналізу інформації і нових ідей. г. Уникайте переривань: Деякі завдання вимагають ізоляції. Якщо я готую довгий текст і мене постійно переривають телефонні дзвінки і люди, що хочуть зі мною поговорити, я не можу сконцентруватися. Кожен раз як я повертаюся до справи, я трачу час на фокусуван-\n38 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nня. Важко зберегти концентрацію, запам’ятати план та послідовність ідей. Ізоляція необхідна для певних завдань, що вимагають більше концентрації та довшого періоду часу. У місцях, де ізолюватися від інших є важко, слід вибирати для цієї роботи такий час, коли переривань буде найменше. Люди запам’ятають, що у певний час тебе не можна турбувати. Ти можеш вставати раніше або залишатися на роботі після того, як всі підуть додому. Часом необхідним є попрацювати у незвичному для роботи місці: у домі друга, у місцевій бібліотеці, у домі відпочинку, у парафіяльному домі... д. Зберігайте свою мотивацію: Підготовка ґрунтовніших завдань може вимагати сильної мотивації для того, щоб залишатися відданим справі. Полум’я мотивації має завжди горіти, потрібно постійно переконувати себе у важливості тої роботи, яку ви робите і встановлювати конкретні завдання з конкретними термінами виконання. Не має значення, якщо терміни треба буде переглянути. Кінцеві терміни є важливими для збереження здорового тиску. Без цього тиску (створеного самостійно) ми ризикуємо ніколи не закінчити справи. Молодий студент завжди\nмає таку проблему. Впродовж року треба підготувати та вивчити так багато речей, що вкрай необхідно встановити певні цілі та терміни: „ Я прочитаю цю книжку наступного тижня; завтра я почну писати працю; наступного тижня почну підготовку до іспиту.” Я сам використовував такі принципи самомотивації при написанні моєї останньої книжки. На першому етапі я збирав матеріал, читав книжки (більше сотні), переглядав свої записи (ті, що назбирав за сім років), та вносив відповідні ідеї в комп’ютер. Я робив це протягом двох років поміж багатьох інших справ. Кожного дня, кожного тижня я мав вирішувати: яку книжку, який матеріал. Я мав встановити терміни для себе. Терміни робили певний тиск, тому я дотримувався своїх цілей. Задоволення від досягнення певних цілей збільшувало мотивацію. Після двох років я почав писати. Я проводив по кілька днів кожного тижня у домі відпочинку, щоб уникати переривань. Під час цієї другої стадії я мав визначити, які частини писати, як організовувати ідеї. Я почав з найлегшої частини, яка не була першою, бо дуже хотів побачити щось конкретне після стількох зусиль. Потім я працював окремо над кожною частиною, встановлюючи собі цілі щодня.\n39 методична допомога\nВпродовж цих двох з половиною років я мав багато спокус покинути все. Я зібрав надзвичайно багато інформації. Це було багато роботи. Здавалося, їй нема кінця. Мені слід було попрацювати над своєю мотивацією. Мотивація це як паливо, без якого машина не поїде. Поділ на маленькі частинки, встановлення коротких термінів та довготривалих цілей, тиск часу та усвідомлення важливості роботи є фундаментальними для збереження мотивації на високому рівні. Встановлення кінцевих термінів: Кінцеві терміни необхідно встановлювати. Без їх тиску ми залишаємося на змилування закону Паркінсона: „Кількість роботи збільшується, щоб співпасти з наявним часом.” Якщо ми маємо тиждень на виконання певної роботи, ми використаємо тиждень. Якщо ми маємо рік на виконання тієї самої роботи, ми витратимо рік. Деякі лідери беруть на себе дуже важливі і серйозні справи, а потім не закінчують їх. Їх минуле життя заповнене покинутими проектами. и. Швидкісне читання: Швидкісне читання текстів, документів та книжок є важливим способом економії часу та збільшення ефективності. Важливо практикувати це вміння за допомогою наступних порад:\nі) Не рухайте головою так, ніби читаєте кожен рядок іі) Не рухайте губами, ніби ви вимовляєте те, що читаєте ііі) Не повертайтеся до того, що ви вже прочитали іу) Кожного разу як змінюєте фокус, збільшуйте об’єми читання, намагаючи прочитати групи слів у) Починайте з другого або третього слова кожного рядочка для того, щоб не марнувати периферійний зір на поля. і. Слідкуйте за ритмом свого тіла: Важливо зважати на ритм свого тіла. Протягом дня є спади і підйоми метаболізму нашого тіла. Є підйом та спад енергії. Наші гормони змінюються. Є часи, коли ми на піку, а є час, коли ми найменш продуктивні. Одні люди є жайворонки, а інші – сови. „Більшість продуктивності припадає на ранок. Впродовж усього дня важко досягти такого рівня. У вечері починається відомий період післяобідньої неактивності. Деякі люди намагаються зберегти активність за допомогою кави. Але це не вирішує проблеми. Потім, у другій половині вечора, після невеликого повернення активності, продуктивність іде на спад і проходить взагалі за кілька годин до півночі.” Цей ритм властивий більшості людей. Однак, є люди, яким\n40 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nнайкраще працюється увечері або вночі. Кожен лідер має визначити свій час найбільшої продуктивності. Цей ритм може також мінятися у різні періоди вашого життя. Ви можете перетворитися з жайворонка на сову. Може бути зручним планувати роботу, що вимагає найбільше концентрації та ясності думки, на періоди найбільшої продуктивності. Періоди меншої продуктивності можна використати для особистих контактів чи легшої роботи. 8. Систематичність та послідовність: Це єдиний спосіб, що гарантує успіх. а. Зберігайте бачення усього (бачення з вертольота) : Лідер, що працює з координаційною групою повинен мати глобальне бачення організації чи пасторальної діяльності, а не лише одного аспекту. Він не може турбуватися лише про завдання, що стоїть перед ним на даний момент. Лідер повинен бачити ліс, а не тільки дерева. Особа з глобальним баченням молодіжного апостольства може реально оцінити ситуацію; він знає ділянки, що працюють добре і ті, що потребують спеціальної уваги. Глобальне бачення всього, усіх ділянок є першим кроком до систематичної та послідовної\nроботи у церкві чи в соціальній роботі. б. Лідерські навики: Брак лідерських навичок є марнуванням часу. Лідер, який не знає, як оцінювати, планувати, приймати рішення, робити висновки витрачає багато часу (свого та інших). Інколи доводиться планувати три наради там, де можна все вирішити на одній. Така мультиплікація нарад є спричинена браком координації зустрічей, контролю за часом, підведення підсумків. Використання записника є важливим для економії часу та гарантом того, що нічого не забудеться. Записування усіх ваших зауважень сприятиме легкому пошуку усіх речей. Під час зустрічей та дискусій у людей зароджуються нові ідеї. Часом ці ідеї не пов’язані з тим, що ви зараз обговорюєте. Часом може бути не коректно і не педагогічно говорити про них у даний момент. Таким чином ви перебили б хід дискусії. Але якщо усім занотовувати свої нові ідеї, то пізніше можна знайти момент для того, щоб обговорити їх. в. Спілкування: Ми живемо у вік технологій і нам потрібно використовувати такі засоби, які допомагають найкраще поширювати інформацію. Різні засоби комунікації можуть допомогти\n41 методична допомога\nекономити час. Багато наших проектів провалюються через брак спілкування, погане спілкування чи запізніле спілкування. Листи: Спілкування за допомогою листів має перевагу в тому, що уникає багатозначності та непорозуміння, яке присутнє при усному спілкуванні. Через листи ми уникаємо непотрібних подорожей, досягаємо більшої кількості людей, мотивуємо та інформуємо молодь. Телефон, факс, електронна пошта: Більшість лідерів мають доступ до телефонів та Інтернету (вдома, на роботі, на вулиці, на парафії). Для деяких справ факс чи e-mail можуть зекономити час. За короткий час ми можемо проконсультуватися з іншими, передати інформацію, призначити зустріч. Деякі люди наносять візити тоді, коли найкраще було б користуватися телефоном чи електронною поштою. Використання телефону відрізняється від розмови віч-навіч. Нам потрібно наперед організувати свої думки, щоб зекономити кошти та час. Заплановані заходи: Багато часу можна зекономити, якщо використовувати ті події, що вже заплановані. Наприклад, на турнірі я зустрінуся з певними людьми. Я маю передати текст одному, обговорити проблему з іншим,\nзапросити на курс молоду особу, призначити зустріч. За короткий час можна вирішити багато справ, якщо мати це заплановано наперед. 9. Знати, коли потрібно сказати „Ні” Є моменти, коли нам слід казати ні. Лідери, що набирають занадто багато повноважень можуть всього не зробити, а також зашкодити своєму здоров’ю. Молоді люди часто є дуже здібні та щирі. Їм подобається те, що вони роблять. Вони відповідальні та талановиті, тому і отримують багато прохань та залучаються до багатьох речей. Запрошення часом є дуже привабливі і дуже важко є відмовитися. Лідер має вибирати, що приймати, а чому відмовляти. 10. Мати терпіння, до слабкостей інших: Модель лідерства, яку ми представляємо відрізняється від холодного професійного бізнес керівника, який ставиться до інших, як до складових великого механізму. Від лідера вимагається професійність – але у добрий спосіб. Він має бути толерантним. „Без розумного толерантного ставлення до помилок... неможливо мотивувати людей. У церковній та волонтерській роботі ми маємо надавати впевненості людям. Людська теплота є дуже важлива. Організаційні структури мають\n42 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nпоширювати дух спільноти, фундаментальний для життя згідно з Євангелієм. 11. Зберігайте баланс: Слід балансувати ефективність з симпатією. Деякі особистості мають тенденцію занадто сильно наголошувати на ефективності роботи і недооцінювати важливість неформальних розмов та дружби. Інші навпаки, впадають у протилежну крайність. Треба дотримуватися середини. Молоді ж люди є часто у ситуаціях, де все вирішують емоції. 12. Знати, як відновлювати сили: Щедрість та ідеалізм деяких людей можуть довести їх до того, що вони цілком забувають про себе і свою потребу відпочивати. Люди не машини. Вони потребують моментів відпочинку для того, щоб відновити свою енергію і уникнути вигорання. Одні відпочивають спілкуючись з іншими, деякі за допомогою сну, походів на пиво, в кіно, за допомогою спорту, музики. Дехто займається релаксацією та дихальними вправами. Виясніть, що найкраще для вас та включіть це до свого плану. 13. Розвивайте духовність, що дає смисл життю: Різні аспекти організованості людини є також частинами її духовності. Наше натхнення до справ відрізняється\nвід натхнення директора великої корпорації. Пасторальні практики не організовуються у такий же спосіб, як робота в банку. Тому ми говоримо про практики не лише самоорганізації але і про духовний розвиток. Це має бути інтегроване у наш життєвий план. Духовність, що дає смисл життю може бути сильною мотиваційною силою. Активізм без культивування внутрішнього світу веде до розтрачання сил. При стиканні з серйозними проблемами ми відчуваємо пустоту та знеохоту. Духовність дає нам внутрішню силу для зустрічі з викликами. Тому ми боремося так, ніби все залежить від нас, але знаємо, що все залежить від Бога. Мотивація не може залежати лише від хороших результатів. Незалежно від того, як ми організуємо себе, у нас завжди будуть моменти поразок і труднощів. Але духовні люди не панікують при стиканні з труднощами. Вони покладаються на вищу силу. Вони готові садити і збирати урожай для інших. Духовність Св. Павла показує нам приклад та зміст пасторальної роботи: „Я садив; Аполо поливав; але Господь, хто виростив.” Сьогодні психологи вивчають різні типи особистостей. Кожен тип має свої слабкі та сильні сторони. Є ділянки нашої осо-\n43 методична допомога\nбистості, що ми можемо вдосконалити, а інші просто потрібно прийняти. Деякі типи особистостей мають труднощі з будь-яким видом організації. Ми всі знаємо людей, які є неорганізовані у всьому, що вони роблять. Дехто може вдосконалитися, вивчаючи дані рекомендації; інші не здатні цього зробити (сподіваюся, що таких є мало). Такі люди повинні визнати свої слабкості і не брати на себе функцій, що вимагатимуть певних організаційних навичок. Якщо ж ми беремо на себе такі функції, ми можемо викликати неспокій та хаос у інших, бо не задовольнимо їх очікувань. Тому слід брати на себе такі функції, де ми можемо проявити свої таланти, а не гнатися за статусом. В успішній спільноті різні особистісні типи доповнюють один\nодного. Різні таланти сприяють загальному добру усього тіла. Важливо оцінити свою особистість, темперамент та прийняти такий організаційний стиль, який підходить вам. Деякі добре працюють під тиском та з чітко визначеними термінами, інші від тиску нічого не можуть зробити. Деякі можуть концентруватися на довгий період, іншим потрібні часті перерви.\nЦентр Мирянського Лідерства УКУ www.cml.org.ua\nДЕКАЛОГ ЛЮБОВІ Неофіційна конституція табору 1. Шануй кожну людину, бо в ній живе Христос. Будь вразливий на іншу людину, твого брата. 2.\tДумай добре про всіх – не думай ні про кого зле. Намагайся навіть в найгіршому знайти щось добре. 3.\tЗавжди говори добре про інших – не говори зле про ближніх. Направ кривду заподіяну словом. Не роби різниці між людьми. 4.\tРозмовляй всіма мовами любові. Не піднось голосу. Не проклинай. Не роби прикростей. 5.\tВибачай всім і завжди. Не заховуй в серці ураз. Завжди першим простягай руку порозуміння. 6.\tРоби завжди на користь ближнього. Роби добро кожному, так ніби хотів, щоб і тобі так робили. 7.\nСпівчувай у терпіннях.\n8.\tПрацюй ретельно, бо з овочів твоєї праці користають інші, як ти користаєш з праці інших. 9.\nВідкрийся на убогих і хворих. Вважай їх за своїх.\n10.\tМолися за всіх, навіть за неприятелів.\nСвяті мощі Попри те, що душа людини є безсмертною людське тіло через гріхопадіння (первородний гріх) прабатьків Адама та Єви все ж підвладне смерті. Після смерті тіло закопують в землю і за словами Господа Бога до Адама «ти порох, і до пороху вернешся» [Бт. 3:19] воно з часом розкладається і через декілька років з нього залишаються лише грубіші кістки. А у вологому кислому ґрунті за декілька десятиліть розчиняються навіть і вони – по людині не залишається нічого. Воістину справедливими є Божі слова «з пороху земного ти вийшов і в порох повернешся». Але для християн тут немає жодної трагедії, бо ми віримо і твердо переконані, що буде Воскресіння і наша душа знову злучиться з тілом. Невідомо яким буде це нове тіло – знаємо лише, що буде воно прославленим, матиме інші властивості. Після Воскресіння ми з душею і тілом будемо брати участь у спілкуванні з Богом. Тому в цьому короткому земному житті непотрібно і\nнерозумно надто прив’язуватись до своїх тіл, до того, що так чи інакше загине, зотліє, зникне, до того, що є лише тимчасовою посудиною у якій міститься найцінніше, що може бути в цьому і майбутньому світі – наша людська безсмертна душа. Проте Церква вчить аж ніяк не занехаювати чи зневажати власне тіло за життя, а по смерті гідно пошанувати людські останки. Повага до людського тіла ґрунтується на словах апостола Павла «хіба ви не знаєте, що ваше тіло то храм Духа Святого, що живе Він у вас» [1 Кор. 6:19] та «хіба ви не знаєте, що ваші тіла то члени Христові?» [1 Кор. 6:15]. Тобто якщо ми з пошаною ставимось до будь-якої освяченої речі (наприклад, освяченої ікони, священичого одягу, Божого храму тощо), то наскільки з більшою пошаною і повагою ми повинні ставитись до тіла людини, яке за життя було храмом Духа Святого і, навіть, по смерті Дух Святий, який «всюди є і все наповняє» і надалі продовжує пронизувати його.\n46 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nСвяте Письмо розповідає як старозавітне людство з пошаною ставилось до померлих [Бт. 49:2933], як під час виходу народу обраного з єгипетської неволі Мойсей узяв із собою кості Йосипа з тим, щоби гідно перепоховати їх у землі обіцяній [Вих. 13:19; Дії 7:16]. Пригадаймо також як жінки мироносиці в неділю вранці йшли до гробу Ісуса Христа щоби сповнити належні похоронні обов’язки перед померлим, які не встигли виконати у п’ятницю в часі положення тіла в гріб, оскільки уже заходила субота – день святий для євреїв. Ми, християни висловлюємо цю повагу під час похорону, коли проводжаємо тлінні останки померлого в останню дорогу і тоді, коли доглядаємо могили найперше своїх померлих родичів, але також і будь-яку іншу могилу за якою уже немає кому приглянути. Та найбільшу шану ми віддаємо померлим коли постійно згадуємо їхні душі у наших щоденних молитвах. Тут також доречно додати, що через молитву ми можемо спілкуватись з померлими, бо «Бог же не є Богом мертвих, а живих, бо всі в Нього живуть» [Лк. 20:38], тобто, іншими словами, сьогодні вони перебувають в іншій реальності (в духовному світі) куди душа людини потрапляє після смерті її тіла. Але тут таки ж треба наголосити,\nщо жодним іншим чином крім молитви живі не в змозі контактувати з померлими і кожен, хто твердить, що нібито має якісь інші «канали» спілкування з померлими, то або говорить неправду або ж чинить це силою нечистого, тобто демонів і спілкується він не з душами померлих людей, але з нечистими духами. З іншого боку, коли ми забуваємо чи не хочемо молитись за померлих, то тим виявляємо свою непошану до них. І вже гріхом є нищити надгробні пам’ятники, а що гірше розривати могили (наприклад, коли «чорні археологи» шукають предмети старовини). Правда Церква допускає можливість розкривання гробів лише у виняткових випадках: - коли необхідно перепоховати останки померлого в іншому місці; - коли провадиться судове слідство; - коли проводяться археологічні розкопки (не плутати з «чорними археологами»); - коли піднімаються мощі блаженних чи святих для подальшого загального їх почитання. Але у всіх випадках до останків необхідно ставитись з повагою і гідно їх перепоховати в іншому місці. Лише у випадку блаженних чи святих ексгумовані (тобто\n47 до теми\nпідняті на поверхню, викопані з землі) останки поміщають у християнському храмі в спеціальній труні в бічних сторонах чи зверху якої часто вмонтовують скляні віконця і яка називається рака. Те, що залишилось від людини після її смерті ми називаємо тлінними останками, а у випадку коли хтось з померлих проголошений Церквою блаженним або святим – мощами. Мощі святих, як правило, доходять до нас у вигляді черепа і окремих грубших кісток. Мощі можуть бути також у вигляді попелу, якщо тіло святого після його смерті було спалено (у нашому народі блаженний о. О. Ковч). Проте інколи бувають випадки, що через багато років, і навіть століть, непорушним залишається також і тіло – його не з’їдають хроби і воно не перегниває. Такі мощі ми називаємо нетлінними. Вони можуть лише потемніти від часу, зсохнутись. Це явище, коли мільярди померлих людей перетворюються у порох земний, а поодинокі залишаються нетлінними наука не може пояснити навіть сьогодні і це є особливою Божою ласкою і знаком про заслуги цього святого перед Богом. Наприклад, тіло Йосафата Кунцевича після його мученичої смерті певний час лежало у воді і згодом довший час перебувало у відкритій труні\nбез бальзамування, проте так і залишилось нетлінним. Хоча для проголошення Церквою когось святим або блаженним нетлінність не є обов’язковою і багато християн незважаючи на те, що їхні м’які тканини зітліли або тіла їхні були спалені (блаженний о. О. Ковч) чи знищені все ж проголошені святими. З іншого боку треба усвідомлювати, що нетління ще не є ознакою святості. Слово «мощі» походить від слов’янського «мощ», тобто міць, сила, потуга і в цьому прихований також великий богословський зміст. Християнин, проголошений Церквою святим, впродовж чи усього свого земного життя чи після того як покаявся і навернувся, освячував душу а через неї і тіло найперше молитвами і упокоренням власної волі Божій волі, але також і жертвою свого життя на служіння Богові і добрими справами. Тим-то разом з душею освячувалось також і тіло, яке часом набувало інших незвичних для нас властивостей. Наприклад, відомі випадки коли таких людей не вбивала отрута, не кусали змії, не роздирали хижі звірі, не обпікав вогонь. Усе це ставало можливим тільки завдяки тому, що в цьому тілі діяв сам Господь Бог. То ж не дивно, що і через мертве тіло (мощі) яке було освячене ще\n48 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nза життя в дивний спосіб також діє Бог. Беззаперечне свідчення такої дії подає нам Святе Письмо розповідаючи, що коли одного разу ховали чоловіка і його тіло випадково доторкнулося до мощей пророка Єлисея, то померлий враз повернувся до життя [2 Цар. 13:21]. Проте щоби не впасти у спокусу поклонятись матеріальним речам замість Богові треба усвідомлювати, що не мощі Єлисея повернули до життя померлого, чи в наш час не мощі святих чинять різноманітні більші чи менші чуда, але сам Господь-Бог робить усе це через мощі святого, тобто послуговується цими мощами. То ж завжди ми повинні пам’ятати, що автором будь-якого чуда чи джерелом будь-якої благодаті є Бог, а ми лише отримуємо їх від Бога за посередництвом мощей, чудотворних ікон, освяченої олії чи води тощо, і завжди, коли ми почитаємо мощі чи інші освячені речі, то покланяємось тільки Богу у Трійці єдиному. Властиво ця незбагненна дія Бога через останки померлого і чуда та ласки з небес, які люди отримують через ці останки є беззаперечним свідченням святості даної особи і підставою для її канонізації (тобто проголошення блаженним або святим). Іван Дамаскин VIII ст. Владика Христос дарував нам мощі\nсвятих, як джерела спасіння, які випромінюють різноманітні благодаті і виділяють запашне миро. І нехай ніхто не сумнівається! Згідно Закону усякий, хто доторкнувся до померлого, вважався нечистим, але святі не є мертвими. Бо після того, як Той, хто є самим життям і Винуватцем життя, був зарахований до померлих, ми вже не називаємо небіжчиків мертвими в надії воскресіння і з вірою в Нього. Пам’ятаючи, що Бог в однаковій мірі діє як через усі останки (мощі) святого так і через малесеньку частинку цих мощей (наприклад, дрібну часточку кістки) Церква допускає їхнє розділення (роздроблення) і передає у різні храми, країни на різні континенти з тим, щоби якомога більше вірних християн мало змогу доступити до цих джерел Божої благодаті і славити всемогутнього Бога. Такі частички мощей можуть вкладати у невеликі посудини (скриньки, скинії) які називають релікваріями (мощівницями, у римо-католиків монстраціями), або в ікони, хрести чи інші релігійні предмети призначені для прослави Бога. Іван Золотоустий IV-V ст.\tСвяті мощі – невичерпні скарби і незрівнянно вищі земних скарбів через те, що ділячись на багато\n49 до теми\nчастин останні при поділі зменшуються; а мощі від поділу на частини не тільки не зменшуються, але ще більше виявляють своє багатство: така властивість речей духовних, що коли роздаєш їх вони зростають і через поділ помножуються. Те, що не мощі самі по собі є джерелом благодаті, а Бог засвідчує також той факт, що чудодійна Божа сила проявляється також і через особисті речі святого (наприклад, одяг) чи матеріальні речі які деякий час доторкались до мощей. Це підтверджує також і Святе Письмо в якому розповідається про жінку, що зцілилась після того як доторкнулась до одежі Ісуса Христа [Мр. 5:25-29] чи про хворих, що одужували коли доторкались до хусточки або пояса апостола Павла [Дії 19:12]. Такі речі називають реліквіями. В Церкві почитання мощей поширилось з початком жорстоких переслідувань, коли з’явились перші мученики за Христову віру, котрі воліли піти на муки і смерть аніж відректися від Ісуса Христа. В ті часи гроби мучеників ставали святилищами і престолами на яких служили Божественну Літургію. Від тих часів в нашій Східній Церкві маємо звичай вкладати частичку мощей в антимінс на\nякому під час Літургії звершується таїнство Євхаристії. Антимінс – це посвячена хусточка (обрус) з шовкової чи лляної тканини на якій зображено покладення Ісуса Христа в гріб і в яку зашита частичка мощей святого. Антимінс посвячується тільки єпископом і надається для храму, рідше священику. Відомі також надзвичайно рідкісні випадки коли мощі підмішували до фарби чи мастики для написання ікон. Такою фарбою була написана Влахернська ікона, яка вважалась захисницею Константинополя. Ще одне загадкове явище, яке не в змозі пояснити сучасна наука і яке не вкладається у людське розуміння та уяву є мироточивість мощей. Мощі деяких святих з часом виділяють крапельки запашного масла (олії), яке за своєю природою цілковито відмінне (тобто складається з абсолютно інших речовин) від матерії мощей. Цікаво, що у Святому Письмі нічого не говориться про мироточивість, але це і не дивно, бо у Старозавітній Церкві не було розвинене почитання мощей святих. Цей культ почитання постав дещо пізніше коли Святе Письмо Нового Заповіту було уже укладено. Про явище виділення запашного мира з мощей святих говорить\n50 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nнам Передання. Так, запах мира постійно відчувався біля гробівця св. Івана Богослова, виділялось миро з мощей апостола Пилипа та мощей інших святих, а з гробівця св. Миколая і сьогодні через невеликий отвір щороку священики відбирають пахуче миро. У наш час є люди, які відкидають Передання Церкви, проте вони мабуть забули або ж не знають, що Біблія радить дуже уважно ставитись до передання: «Отже, браття, стійте й тримайтесь передань, яких ви навчились чи то словом, чи нашим посланням» [2 Сол. 2:15]. Або ж: «А ми вам наказуємо, браття, Ім’ям Господа Ісуса Христа, щоб ви цуралися кожного брата, що живе по ледачому, а не за переданням, яке прийняли ви від нас» [2 Сол. 3:6]. (про передання дивись також 1 Кор. 11:2 та 1 Тим. 5:20). Та й властиво Святе Письмо Нового Заповіту було укладено не відразу після Воскресіння та Вознесіння Христа і учні на початках у своєму житті керувались переданням (тобто усною наукою) апостолів. Зрештою за дві тисячі років християнства маємо достатньо фактів істинності явища мироточення, які не піддаються науковому поясненню. Правда і в цьому випадку треба бути надзвичайно обережним,\nбо відомі випадки коли у наших сусідів «особливо ревні» християни фальсифікували явище мироточення. Тому якщо мощі святого чи ікона раптом замироточить, то скликається компетентна церковна комісія, яка детально досліджує це явище і лише після висновків фахівців можна приймати його як надприродний знак, що походить від Бога. А на загал треба зазначити, що мироточивість мощей (рівно ж ікон чи інших релігійних речей) є винятково рідкісним явищем і наша Церква надзвичайно обережно і ретельно підходить до таких випадків і довіряти їм можна лише після того як їхня правдивість буде потверджена найвищим керівництвом (ієрархами) Церкви. У цьому викладі ми свідомо розпочали розгляд питання святих і їхнього значення для нас з речей другорядних але таких, які хіба найбільше цікавлять основну масу наших вірян. Правдиве ж розуміння святості особи і гідне її почитання полягає в дещо інших аспектах. Найперше розглядати питання святості потрібно з термінологічної точки зору: а хто є святим (блаженним)? Святий – це людина (чоловік або жінка, особа духовна або ж світська) життя якої Церква ставить нам як приклад до наслідування. Святий – це християнин, який\n51 до теми\nсерцем увібрав Христову науку, який перемінив себе так, що усім своїм життям став випромінювати цю науку, який свій земний шлях провадив з Богом і у Бозі. Святий – це особистість, що перемогла себе, тим самим перемігши спокусу і смерть, це трудівник і змагун, який скінчивши земне життя за словами апостола Павла отримує нетлінний вінок праведності [2 Тим. 4:7-8 та 1 Кор. 9:24-25], вінок спасіння і прослави у Господі. Іван Золотоустий IV-V ст.\tБог поділився з нами мучениками. Сам узяв їхні душі, а тіла залишив нам, щоб їхні святі кості постійно нагадували нам про їхні чесноти. В переважній більшості святими є християни, які загинули мученичою смертю за Христа і для нас вони є прикладом стійкості в мить випробувань чи спокус. Правда мученича смерть не є обов’язковою умовою для проголошення особи святою. Наприклад, серед українських святих маємо князя Володимира і княгиню Ольгу, які в спокої і мирі відійшли з цього світу. Їх ми вшановуємо як людей, які серед темряви поганства, скріпленої і освяченої столітніми традиціями, зуміли побачити правдиве світло Христової віри і просвітити ним\nвеличезний європейський народ. Крім того св. Володимир для нас є прикладом того, що людина може навернутись і очиститись (для нашого часу покаятись) у будь-якому віці незважаючи на тягар гріхів і переступів усього попереднього життя. Святість є обов’язковою умовою щоденного християнського життя. Це ми у своїй мало поінформованій уяві віднесли святість до категорії чогось недосяжного, нездійсненного. За нашим цілковито хибним розумінням святими можуть бути пророки, патріархи, отці Церкви, єпископи, монахи і монахині, суворі аскети, які усе своє життя постили та молились і аж ніяк не пересічна людина. Святі є десь там на іконах з німбами над головою, але не у щоденному житті. І це є найбільшою неправдою нашого часу. Пригадаймо виголос священика на Божественній Літургії «святеє, святим»! Тобто, якщо християнин в даний час не є святим, він не може приступати до Пресвятої Євхаристії. (Тут не треба плутати святість людини зі святістю Господа Бога. Як місяць відбиває світло сонця, так і людина може бути лише носієм Божої святості, яка єдина є всезагальною). Ангельську святість кожний християнин отримує в часі Таїнства Хрещення, проте впродовж\n52 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nжиття людина поступово втрачає її. Відновити стан святості християнин може в Таїнстві Сповіді (але за умови щирого каяття). Тобто святість не є чимось незбагненним і недосяжним для нас, але навпаки повсякчасною напруженою працею над собою вона повинна ставати виразною нормою нашого життя і лише за цієї умови ми можемо осягнути спасіння і увійти до Царства Божого. Підтверджує сказане Святе Письмо, яке говорить нам, що ніщо нечисте не може увійти до Царства Небесного [Об. 21:27]. Тобто кожна людина, яка після смерті потрапляє до неба мусить стати святою ще за життя, а таких є незліченна кількість. І ось з поміж них Церква вибирає окремих достойників, яких ставить нам як приклад для наслідування, тобто насправді ті, що проголошені Церквою святими, це є лише невелика частка з величезного сонму святих, які уже предстоять перед Богом. Та роль святих на небесах не зводиться лише до того, щоби бути для живих добрим прикладом для наслідування. В нашому житті вони повинні мати у стократ більше значення (ніж на жаль це є зазвичай), адже уже сьогодні вони реально втішаються спілкуванням з Богом і направду можуть і повинні бути нашими посередниками\nта заступниками перед Господом. А чи часто в трясовині щоденних клопотів і турбот ми згадуємо і звертаємось до святих? В кращому випадку зрідка, час від часу, коли відбуваємо прощу до храму в якому зберігаються мощі святого, а ще рідше коли виникає певна проблема. При цьому в уяві багатьох людей віками сформувався стійкий забобон про те, що святі мають певну свого роду «спеціалізацію». Наприклад, для забудькуватих людей, котрі постійно щось гублять незамінним помічником є св. Антоній (до-речі, в нашій українській традиції – це св. Миколай). В інших потребах ми шукаємо інших святих, які «спеціалізуються» на якійсь конкретній проблемі. Така посвята є дуже і дуже умовною, вироблена вона людською традицією і закріплена практикою багатьох поколінь. Своє коріння виводить вона з життя (іншими словами біографії) святого. Якщо за життя він був лікарем – отже на небесах обов’язково має бути покровителем лікарів і опікуном хворих, а коли добре співав і знав нотну грамоту – то автоматично стає покровителем співаків і музикантів. Гаразд, а коли до такого святого звернутись з іншими проблемами чи мольбами невже він їх не почує, невже не підтримає нас, не допоможе? Власне у такому\n53 до теми\nпідході ми виявляємо своє нерозуміння того, ким насправді є особа проголошена Церквою святою і яка роль її у нашому житті. Молитвами святих Твоїх, Спасе, спаси нас. Другий антифон. Практика молитовного звертання до святих у різних намірах і потребах має реальне підґрунтя у Святому Письмі. Пригадаймо чудо перетворення Ісусом Христом води на вино на весіллі у Кані Галілейській. Хоча на початку Христос відмовляється допомогти нареченим, наголошуючи: «Не прийшла ще година Моя!», проте на прохання Богородиці, все ж чинить чудо на яке ще не настав відповідний час [Ів. 2:3-11]. Уважно прочитай та розваж також над: [Бт. 18:23-32; 19:16-21; 20:17], [Вих. 32:10-14; 34:9], [Чис. 12:13; 14:19-20; 21:7-9], [Йов. 42:8], [Як. 5:16] Для кращого розуміння предмету святості аналогій нам треба шукати в земному житті. Бідною і немічною є та людина, яка немає щирих і вірних приятелів, що у важку хвилину допоможуть, «підставлять плече», а навіть і порятують. Отаких приятелів нам треба\nтакож шукати і в небі. Зрозуміло, що це не будуть усі святі, яких є тисячі, а лише якісь конкретні особистості. Зі своїми друзями (мається на увазі справжніми друзями а не знайомими) ми хочемо зустрічатись, спілкуватись постійно (а не лише коли щось загубимо чи нам чогось від них потрібно), знати про ним якомога більше, навіть просто бути з ними, біля них. Так і з святими ми повинні постійно спілкуватись, радитись, просити у них заступництва перед Богом, просити їх помолитись разом з нами і помолитись за нас. Тільки при постійному контакті такий святий стає нашим справжнім оборонцем, заступником і приятелем. Таким заступником для нас може бути св. Миколай, якого українці ще з дитячих літ надзвичайно шанують і поважають. Для багатьох це зокрема є також митрополит Андрей Шептицький (хоч процес його беатифікації ще триває, проте ми віримо, що він уже предстоїть перед Богом) або блаженні мученики о. Миколай Конрад та дяк Володимир Прийма. Цікаво, що новітня традиція поступово витворює з В. Прийми, який був особою світською, покровителя мирян і в цьому немає нічого поганого. Лише треба розуміти, що його «повноваження» (як зрештою будь-якого іншого святого) є на-\n54 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nбагато більшими ніж ми собі це уявляємо. Тут знову необхідно зазначити, що спілкування із святими, їх пошанування аж ніяк не може замінити чи применшити поклоніння Богові. У почитанні святих чи їхніх мощей навіть найменшим помислом ми не віддаємо їм такої ж шани як нашому Творцеві, пам’ятаючи, що усі ми, і ті, що уже перебувають в небі, і ті, що на землі, є творіннями Божими. Зрештою цього не бажають самі святі, а навіть застерігають нас, щоби не підміняти ними Всемогутнього Бога, наголошуючи, що вони є лише нашими співслугами\n(порівняй аналогічну реакцію св. Ангелів, коли людина намагалась віддати їм шану як Богові – Об. 19:10). Тому наше пошанування святих полягає у тому, що спостерігаючи, як Бог прославив їх своєю славою і як через їхній прах (мощі) для нас живих чинить великі дива, ми славимо через них Творця. Направду «дивний Бог у святих своїх»! Амінь!\nКалендар визначних дат Число 9\nДень Подія сб. 1942 - у Львові розпочав роботу II Собор екзархів УГКЦ, який розглянув діяльність Церкви на землях окупованих німцями пт. 1882 - * П. Задворняк, гр.-катол. св-к, чл. Богословського наук. т-ва, Кам’янко-Струмиловий містодекан, репресований чт. 1902 - * Й. Гірняк, гр.-катол. св-к, проф. Духовної семінарії, репресований, душпастир катакомбної УГКЦ чт. 1982 - у Ризі на Всесоюзній конф. з ідеології зав. відділом пропаганди ЦК КПУ Л. Кравчук виголосив доповідь про посилену діяльність УГКЦ на Зах. Україні сб. Акт відновлення Української Державності (1941)\n1852 К. Блонський, гр.-катол. св-к, фольклорист, організатор народних шкіл, депутат австр. парламенту 1252 - П. Карпіні, італійський чернецьфранцисканець, дипломат, посередник у зв’язках кн. Данила Галицького з папою римським 1902 - * М. Блозовський, гр.-катол. св-к, капелан УПА (з 1946), кер. тех. звена Гол. Осередку Пропаґанди та інформації ОУН, працівник рай. пров. ОУН Сколівщини 1902 Д. Роздольський, гр.-катол. св-к, композитор 1892 - у Кристинопільському монастирі А. Шептицький склав вічні обіти День Незалежності України 1952 - на засланні Л. Гарасимів, монахиня Сестер Згромадження Св. Йосифа, блаженна УГКЦ 1892 - в с. Жужелі засноване згромадження Сестер Служебниць НДМ 1832 - * А. Гончаренко, перший правосл. св-к і один з перших укр. політемігрантів у США, правозахисник, журналіст, перекладач\n* - народився - помер катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\n1892 - у Перемишлі єпископ Ю. Пелеш висвятив А. Шептицького на священика 1982 - в Україні створено "Ініціативну групу захисту прав віруючих і Церкви" 1912 - у Відні на XXIII Євхаристійному конгресі УГКЦ вперше помітно й гідно заявила про себе, показала високу релігійну культуру 1882 - * В. Лиско, гр.-катол. св-к, д-р богослов’я, депортований на Сибір 1612 - П. Скарга, польський проповідник-єзуїт, теолог, письменник-полеміст з протестантами і православними, харитативний діяч, один із сек. Берестейського собору 1596 р.; намагався припинити шляхетську сваволю і обмежити утиски селян 1862 - * О. Волянський, гр.-катол. св-к, парох с. Криворівня, громад.-культ. діяч, приятель І. Франка, М. Грушевського, М. Коцюбинського 1892 - * В. Ратич, гр.-катол. св-к, Терноп. декан, громадс. діяч, душпастир катакомбної УГКЦ 1918 - Листопадовий чин 1912 - М. Лисенко, композитор, піаніст, диригент, педагог, фольклорист, етнограф, громадський діяч, зачинатель новітньої української музики (* 22.03.1842) День української писемності. 1872 - * Б. Лепкий, письменник, перекладач, літературознавець, художник, педагог 1732 - * А. Бачинський, єпископ Мукачівський УГКЦ, просвітитель Закарп. України, ініціатор створ. Мукачівс. єпархії та "Барбареуму" 1942 - * Ю. Ґбур, єпископ Стрийський УГКЦ 1842 - * Д. Танячкевич, гр.-катол. св-к, популяризатор творів Шевченка та укр. письменників в Галичині, орг. кредитових спілок "Правда", посол до австр. парламенту, почесний чл. "Просвіти", пропагандист тверезості 1812 - * М. Малиновський, гр.-катол. св-к, історик, співзасн. Головної Руської ради, посол до галицького сейму (1861-66) 1962 - Р. Левицький, гр.-катол. св-к, капелан УСС, репресований\nСвяте Письмо в українській мові Біблія – Книга книг, завжди актуальна, для всіх зрозуміла, книга-дороговказ і відповідь на сенс буття. Священні богонатхненні книги, що зведені в одну, в Новому і Старому Завітах є узаконені Церквою. Ці книги писані різними авторами в різні часи на різних мовах, в різних жанрах і стилях, є для людства зразком моралі. Усі первотвори до нас не дійшли, а тільки пізніші рукописні і недосконалі записи: найстарші ледве сягають VIII ст. по Хр. (Масоретський текст), а недавно в печерах Кумрану (Палестина) віднайдено ще давніші то в уривках, а деякі в цілому. Найстарші рукописи віддалені від своїх первотворів на декілька сотень, а то й на тисячу років. Багато з них перґаментові (IV ст.), папірусові уривки (III і II ст.) до ста років по смерті авторів. Найбільше є рукописів для Нового Завіту. Для кращого відтворення Біблії\nнеобхідно було оператись на давні переклади, що постали серед певного народу у відповідний історичний період і поширювались серед народів з самобутньою культурою. До створення українського перекладу Біблії фундаментом були створені переклади: • арамійський (Таргумім) • грецький (Сімдесятьох) • сирійський (Пешіта) • латинський (Вульгата) та старослов`янські рукописи південно- та східно-слов`янського походження. З іменами просвітителів св. Кирила і Методія (863 р.) тісно пов`язане виникнення Слов`янської Біблії на староболгарській мові, названій церковнослов`янською з народним забарвленням. Повний переклад Біблії здійснено 1499 р. при новгородському Архиєпископові Геннадію, остаточну редакцію здійснив хорватський домініканський чернець Веніямин, який використав\n58 катехитичний обіжник №2-3 літо-осінь 2012\nкатолицькі зразки. В переписуванні слов`янських біблійних тестів проникають народно-говіркові елементи морфологічно-лексичного забарвлення. Видана в Празі “Руська Біблія” Франциска Скорини 1517 р. тяжіє білоруськими впливами. Острозька Біблія, видана на Волині 1581 р., сповнює церковнослов`янський текст українською народною мовою. Це була перша друкована повна Біблія. Відповідні комісії вносили поправки і в 1798 р. вийшла Почаївська Біблія, а згодом її перевидано у Перемишлі 1859 р. Ця Біблія доповнена ілюстраціями, заступила Острозьку, поширилась на Україні як католицьке видання. Часткові переклади Біблії зумовлені потребами життя, в зрозумілій для широких верств населення мові виходить в XVI ст. Чернець Григорій у Пересопниці викінчує Пересопницьке Євангеліє 1561 р. Славнозвісний Крехівський Апостол з`являється в 1563-72 рр. Настільною книгою тогочасних освічених кіл України є “Учительноє Євангеліє” Івана Федоровича 1568 р. і його ж львівський Апостол 1574 року. Українські письменники Шашкевич, Куліш, Шевченко, Кониський, Франко, Б. Кравців своїми опрацюваннями, творчими доробками\nвливали Святе Письмо в душу українця. На початку ХХ ст. 1903 р. накладом Англійського Біблійного Товариства на основі ориґінальних текстів вийшов переклад Біблії в українській мові. Пантелеймон Куліш за співпрацею грекознавця Івана Пулюя здійснив переклад всієї Біблії на новітню українську мову. Слід відзначити, що Іван Нечуй-Левицький по смерті Куліша 1897 р. закінчив переклад. Оскільки Біблійне Товариство в своїй протестантській концепції не включило в це видання второканонічних текстів, то професор Іван Огієнко спричинився до виходу всієї Біблії 1962 р. в новому мовному і технічному оформленні. Сто років наш народ читає Слово Боже в рідній мові, другою за ареалом поширення серед слов`янських і чотирнадцяту серед світових, однією з найдосконаліших за мелодикою, семантикоморфоло-гічними ознаками. Цією мовою витворений найбагатший у світі фолькльор: одних лише пісень кілька тисяч. І ось цей народ у коренях з трипільських запорогів, в неповторній мовній мелодиці читає Біблію, бо як сказав Сковорода: „Сія Книга вічная, Книга Божія, Книга небесная”.\n59 цікаво знати\nкатехитичний обіжник № 2-3 літо-осінь 2012\nОголошення Реколекції для катехитів: 1 тур 7-9 вересня 2 тур 28-30 вересня 3 тур 12-14 жовтня (можливі зміни у розкладі)\nThis is special edition for teachers of religious studies.