Главная База знаний "Allbest" Государство и право Історичний аспект формування правової системи США\n1.1 Вплив загального права Англії на формування правової системи США\n1.2 Основні причини, що стали основою для подальшого формування незалежної правової системи США\n2.1 Значення Конституції США 1787 р. у становленні незалежної правової системи\n2.3 Особливості федерального права та права штатів\n3.1 Систематизація законодавства США\n3.2 Роль судових органів у здійсненні конституційного контролю в США\n3.3 Специфічні риси американської правової системи у порівнянні з англійською\nОб'єктом дослідження є правова система США,яка формувалась протягом певного періоду часу,на певних територіях.\n1. Більш спрощений характер американського права порівняно з англійським. Це було обумовлено тим, що англійське право XVII століття, сформоване протягом багатьох століть, було дуже складним, багато в чому ірраціональним. На підтвердження цього слід нагадати, що серед перших американських переселенців було небагато фахових юристів.\n2. Більш спрощена і швидка судова процедура в колоніях. Як дотепно зауважують американські юристи, складні тонкощі англійської правової практики є настільки ж неприйнятними для американських судів, як предмети непишного вбрання вдови для квітучої дев'ятнадцятирічної дівчини. Саме судочинство здійснювалось\n3. Створення норм, обумовлених потребами життя нової країни., які здебільшого не були освіченими правниками.\n4. Внесення змін до змісту деяких норм англійського права, виходячи зі специфіки життя американських колоній. Норми американського права від самого початку відрізняються стрімкою адаптацією до специфічних умов життя на американському континенті, так не схожому на Англію.\n6. Включення до американського права норм, оформлених під впливом релігійних поглядів поселенців. Так, пуританізм у штаті Массачусетс, квакерство у штаті Пенсильванія суттєво вплинули на право відповідних штатів.\n7. Поява значних розбіжностей у правовому регулюванні в кожному зі штатів, обумовлених різноплановим впливом багатьох факторів. Наприклад, північні штати мали свій власний набір економічних проблем, південні штати більше уваги надавали землекористуванню, а штати, розташовані на узбережжі,-- питанням зовнішньої торгівлі і морському страхуванню.\nБезпосереднім історичним поштовхом до боротьби колоній за своє держав не відокремлення від метрополії стала економічна і торгівельно-фінансова політика Англії. На початку XVIII ст. англійський парламент ввів ряд заборон під приводом того, що розвиток мануфактур в Америці зменшує їх залежність від метрополії. Була встановлена заборона на вивіз із колоній залізних виробів, введені податки на цукор, патоку. Постанови про податки і мито, як правило в колоніях не виконувались, тому що фінансова адміністрація підкорялась місцевій владі. Законодавча асамблея Віргінії прийняла резолюцію про непідкорення закону. Рішення віргінців стало сигналом до загального протесту в колоніях. В результаті об'єднаного руху колоній більшість податкових законів були відмінені. Але англійська влада стала застосовувати нові форми тиску. Був введений постій англійських військ в будинках громадян, організовані самостійні митниці в колоніях. Це спровокувало ще більш гострий конфлікт. Палата общин стала вимагати суду над політичними лідерами колоністів - “підмовниками”. У відповідь в колоніях було прийнято нове положення про губернаторів, згідно з яким вони надалі знаходились на утриманні колоністів, і тим самим виконавча влада ставала незалежною. Остаточний розрив колоній з Англією був спровокований прийнятим в травні 1773 р. “чайним законом”; який надав Ост-Індській компанії привілегію на безмитну торгівлю чаєм в Америці. Це зачіпало інтереси колоністських торгівців і багаточисельних контрабандистів. У відповідь англійський парламент видав серію “репресивних актів” (березень 1774р.), згідно з яким порт оголошувався закритим, Масачусетс позбавлявся колоніальної хартії. По ініціативі найбільш політично-активних штатів - Масачусетса і Віргінії - був оголошений розрив торгівельних відносин з Англією, а потім, для організації спільної боротьби, були скликані представники на загальний конгрес колоній. Перший Континентальний конгрес в Філадельфії (5 вересня - 26 жовтня 1774 р.) зібрав 56 представників від 12 колоній, крім Джорджії. Конгрес засудив англійську політику і висунув ідею про державне самовизначення, але поки ще тільки на основі прав “англійських громадян”. Не розриваючи відносин з короною, Конгрес звернувся з петицією про визнання за американськими колоніями їх статусу і прав.\nРішення Конгресу стимулювали громадську непокору в колоніях. Десятого травня 1775 року у Філадельфії зібрався Другий континентальний конгрес, який з огляду на обставини, що склалися, відіграв роль першого центрального уряду. Саме цей Конгрес вимушений був розглядати і вирішувати важливі соціально-політичні питання. Своїм рішенням від 15 червня 1775 року Конгрес затвердив утворення єдиної революційної армії на чолі з Дж. Вашингтоном, -- армії, що відстоювала інтереси всіх колоній. Велике значення мала і наступна робота Конгресу щодо забезпечення армії зброєю, обмундируванням, продуктами харчування. Ще одним важливим напрямком його діяльності була фінансова політика, зокрема введення своєї американської валюти. Займався Конгрес і питаннями зовнішньої торгівлі.\nЗбройна боротьба з Англією вже на першому етапі революції тісно перепліталася з боротьбою проти внутрішньої реакції, з прихильниками британського панування -- лоялістами. Революція розвивалася по висхідній, і її вершиною стало прийняття Конгресом Декларації незалежності. Хоч збройна боротьба проти Англії вже велася, буржуазія і плантатори, що стояли на чолі революції, довгий час не наважувалися на відкритий розрив державних зв'язків з метрополією. Тільки під тиском народних мас Другий континентальний конгрес проголосив незалежність колоній.\nУ червні 1776 року представник Віргінії в Континентальному конгресі Р. Лі вніс на його розгляд резолюцію. «Об'єднані колонії, -- було сказано в ній, -- по праву повинні бути і є вільними і незалежними штатами, вони звільняють себе від будь-яких зобов'язань перед британською короною. Всі політичні зв'язки між ними і Великобританією повинні бути і є повністю знищеними». Однак багато хто з членів Конгресу вважав, що недостатньо простої констатації відділення від метрополії. Вони визнавали за необхідне дати в окремому документі розгорнуте обґрунтування мотивів такого розриву. Для розробки проекту такої декларації Конгрес утворив комісію з п'яти членів.\nЗа дорученням комісії текст Декларації незалежності був написаний делегатом від Віргінії, відомим буржуазним демократом Т. Джефферсоном. Другого липня 1776 року Другий континентальний конгрес прийняв резолюцію Р. Лі, а четвертого липня 1776 року -- Декларацію незалежності Сполучених Штатів Америки.\nВ основі сучасної правової системи США лежить три основних політико-правових принципів - розділення властей, федералізм і судовий конституційний нагляд. Принцип розділення влади, що реалізовується через систему “заборон і противаг”, передбачає організаційну незалежність трьох "гілок" державної влади - законодавчої, старанною, судовою, - і розмежування між ними відповідних функцій. На федеральному рівні три "гілки" представлені конгресом, президентом і Верховним судом.\nПравова «незалежність» Сполучених Штатів Америки почала складатися ще в XVIII ст., за часів боротьби за незалежність. Тоді загострилася боротьба між прихильниками загального права і послідовниками кодификації, початок якій було покладено в Новому Орлеані створенням кодексів, насамперед Цивільного У 1840 p. у Техасі та у 1850 р. у Каліфорнії, а згодом і в усіх штатах (за винятком Нового Орлеану/Луїзіана/), відбулося пристосування англійського загального права до місцевих умов. Так, у Каліфорнії поширеним є прецедентне право, але закони кодифіковані за аналогією з кодификацією в країнах романо-германського права. Право Луїзіані створювалося під впливом французького права, Каліфорнії -- іспанського права, більшість же штатів орієнтувалися на англійську правову систему. В них за основу було взято загальне право, сформоване в Англії до 1776 p., тобто до проголошення незалежності США.\nЗгідно конституції, виконавчу владу в федерації здійснює президент. Президент і віце-президент США обираються непрямим шляхом - вибірниками строком на 4 роки. Одна і та ж особа не може бути вибраним президентській пост більше двох разів. Президент має важливі повноваження по відношенню до конгресу: він звертається до нього з щорічними посланнями про положення в країні і рекомендує ухвалення певних законів, скликає конгрес на надзвичайну сесію, промульговує закони і має право відкладального вето, яке долається обома палатами. Якщо закон не дістає схвалення двох третин всіх членів Конгресу, то президент може накласти на нього вето. Президент призначає міністрів (секретарів), які відповідальні перед ним, він є головнокомандуючим озброєними силами країни, а також міліції штатів, має право помилування, призначає „за порадою і згодою сенату” федеральних посадових осіб, дипломатичних представників, укладає міжнародні договори та ін.\nКонституція зберегла таке завоювання народу, як республіканський устрій, але права народу були обійдені мовчанням. В цьому відношенні був зроблений крок назад в порівнянні з Декларацією незалежності, яка не була включена в конституцію. Буржуазно-демократичні „свободи” слова, друку, совісті, зборів не згадувалися. Конституція не регламентувала виборче право. Порядок виборів і виборчі права визначалися конституціями окремих штатів по різному, але у всіх штатах широкі маси трудящих - дрібні фермери, робочі, бідні ремісники залишилися позбавленими виборчих прав. Жінки також не одержували ніяких прав. В конституціях штатів існував майновий ценз. З 3 млн. жителів США всього 120 тисяч чоловік користувалися виборчими правами. Негри-раби залишалися безправними, але при визначенні норм представництва рабовласницьких штатів в Конгресі до чисельності білого населення в цих штатах додавалося 2/3 числа рабів. Це посилювало вплив рабовласників на політичне життя країни.\nСильну федеральну виконавчу владу конституція передавала президентові Сполучених Штатів, який обирається посередніми двоступеневими виборами на чотири роки. Його можна переобрати. Президент -- одночасно і глава держави, і глава уряду. За конституцією він верховний головнокомандувач армії і флоту, а також міліції штатів, має право помилування, призначає «за порадою і згодою сенату» федеральних посадових осіб, дипломатичних представників, укладає міжнародні договори і т.ін. Отже, конституція наділила президента і його апарат сильною, майже незалежною виконавчою владою.\nВійна була логічним наслідком протистояння двох систем -- рабства та вільної праці. Першу систему підтримували південні штати, політичною елітою яких були великі плантатори-рабовласники. У першій половині XIX століття в США склалися дві системи -- рабство на півдні країни і капіталізм на півночі. Це були дві абсолютно різні соціально-економічні системи. Ситуація ускладнювалась тим, що, незважаючи на стабільний приріст населення і зростання економічного розвитку, США були федеративною країною. Кожний штат жив своїм політичним та економічним життям,інтеграційні процеси йшли повільно. Тому Південь, де було поширене рабство і аграрна система господарювання, і промислова Північ виділилися в два окремі економічні райони. На Півночі США концентрувалися підприємці і основна маса емігрантів. Південь був аграрним «придатком» США, тут вирощувалися такі культури як тютюн, цукрова тростина, бавовна та рис. Бойові дії почалися 12 квітня 1861 нападом жителів Півдня на форт Самтер у бухті Чарлстон, що після 34-годинного обстрілу був змушений здатися. У відповідь Лінкольн оголосив південні штати в стані заколоту, проголосив морську блокаду їхнього узбережжя, призвав в армію добровольців, а пізніше ввів військову повинність. Перший серйозний бій відбувся у Віргінії біля залізничної станції Манассас 21 липня 1861, коли погано навчені війська жителів Півночі, перейшовши струмок Булл-Ран, атакували жителів Півдня, але були змушені почати відступ, що перетворився на втечу. Набагато успішніше здійснювалася блокада морського узбережжя Конфедерації. Одним із її наслідків було захоплення 8 листопада 1861 британського пароплава «Трент», на борту якого перебували емісари жителів Півдня, що поставило США на межу війни з Великобританією. У 1862 найбільшого успіху жителі Півночі домоглися на західному театрі воєнних дій.\n30 грудня 1862 Лінкольн підписав «Прокламацію про звільнення» («Закон про гомстеди») рабів з 1 січня наступного року. Ця «Прокламація», як і рішення про набір негрів в армію, кардинально змінила мету війни: мова тепер йшла про знищення рабства. Шлях рабству на «вільні землі» Заходу ще раніше закрив прийнятий у травні 1862 гомстед-акт. Цей акт надавав право будь-якому громадянинові країни, що не брав участі в заколоті проти Сполучених Штатів й сплатив мито в 10 доларів, зайняти гомстед -- шмат землі в 160 акрів (~64 га) під ферму на вільних землях.\nВтрати Півночі склали майже 360 тис. чоловік убитими й померлими від ран і більше 275 тис. пораненими. Конфедерати втратили, відповідно, 258 тис. і близько 100 тис. чоловік. Тільки військові витрати уряду США досягли 3 млрд. доларів. Війна продемонструвала нові можливості військової техніки, вплинула на розвиток військового мистецтва. Вона завершилася перемогою Союзу. Заборона рабства була закріплена 13-ою поправкою до Конституції США, що набула чинності 18 грудня 1865 (втім, штат Міссісіпі ратифікував цю поправку лише в 1995 р. ). У країні були створені умови для прискореного розвитку промислового й сільськогосподарського виробництва, освоєння західних земель, зміцнення внутрішнього ринку. Війна не вирішила всіх проблем, що стояли перед країною. Деякі з них знайшли вирішення під час Реконструкції Півдня, що тривала до 1877. Інші проблеми, зокрема надання кольоровому населенню рівних прав із білими, залишалися нерозв'язаними багато десятиліть.\nІснування та розвиток американського права на двох рівнях (штатів і федерації). Ця особливість пов'язана з федеральною структурою США. Суди кожного штату здійснюють свою юрисдикцію незалежно один від одного.. Так, в одних штатах встановлено режим спільності майна чоловіка і жінки, в інших -- роздільності; закріплено різні підстави розлучення, заходи кримінального покарання за ті самі діяння тощо.\nСША як незалежна держава ніколи не знали такого періоду в розвитку свого права, коли воно засновувалося виключно на судових прецедентах. В основі правової системи США з моменту її самостійного існування та протягом наступного розвитку завжди були закони. На сьогодні звичайний американський штат має таку ж кількість законодавчих актів, скільки їх налічує право середньостатистичної країни Європи. Деякі законодавчі акти замінювали собою загальне право, але більшість з них заснували цілком нові галузі права. Наприклад, на федеральному рівні існують законодавство про податки, соціальне забезпечення, охорону довкілля, банківську справу. На рівні штатів діють законодавчі акти, що регулюють бізнес, права споживача, сімейні відносини. Але загальне право не припинило свого існування. Багато аспектів приватного права -- контракти, цивільне право та право власності -- регулюються переважно загальним правом, з деякими змінами в законодавчих актах. Однак у цілому законодавчі акти домінують.\nНаявність у статутному праві США значної кількості кодексів, що не характерне для англійського права. Систематизація і кодификація законодавства проводяться як у штатах, так і на федеральному рівні. Особливою формою кодификації в США стало створення так званих єдиних (уніфікованих) законів і кодексів, мета яких -- установити на рівні штатів можливу єдність у тих сферах загального права, де це особливо необхідно. Підготовку проектів таких законів і кодексів здійснює Загальнонаціональна комісія представників усіх штатів разом з американським Інститутом права й Американською асоціацією адвокатів.\nСуворе дотримання принципу поділу влади. Цей принцип зумовлює те, що жодна з гілок влади -- законодавча, виконавча і судова -- не виходить за межі своєї компетенції, визначеної Конституцією. Принцип поділу влади -- провідний принцип Конституції США.\nБільш вільна дія правила прецеденту (доктрини stare decisis). Вищі судові інстанції штатів і Верховний Суд США ніколи не були зв'язані своїми власними прецедентами. Звідси -- їхня велика свобода у процесі пристосування права до мінливості життя залежно від конкретних обставин.\nДосить часте використання в юридичній літературі США понять “приватне право” й “публічне право”. Зокрема, в американському праві поняття “приватне право” охоплює шість інститутів: контракти, зобов'язання з правопорушень, власність, сімейне право, право торговельного обігу та підприємства бізнесу. У свою чергу публічне право об'єднує конституційне, адміністративне, трудове, кримінальне право та право регулювання торговельних відносин.\nкурсовая работа "Історичний аспект формування правової системи США" скачать\nДругие документы, подобные "Історичний аспект формування правової системи США"


26.11.2021, 16:41 • 826 • 3\nСправа "вагнерівців". Про масштабну спецоперацію української розвідки із пошуку та затримання бойовиків російської приватної військової компанії "Вагнер" говорять із липня минулого року. Адже саме тоді спецоперація провалилась – найманці так і не потрапили до Києва, де їх планували затримати українські силовики. Натомість їх – під Мінськом – затримали силовики білоруські. Як переконані критики української влади: через витік інформації з Офісу президента Зеленського.\nПро це говорить і колишній очільник управління розвідки Василь Бурба, про що нещодавно він вперше заявив публічно. Через тиждень після провалу спецоперації Василя Бурбу звільнили з посади указом президента Володимира Зеленського. Окрім Бурби, із обійманих посад звільнили ще щонайменше чотирьох співробітників Головного управління розвідки (ГРУ) Міністерства оборони, які і готували спецоперацію, пише Радіо Свобода, інформує UAINFO.org.\n"Першого травня я їхав на дайв-сафарі разом зі своїми друзями, з дайверським клубом для того, щоб підтвердити кваліфікацію, і з метою попірнати", – розповів Семенюк.\nПрикордонники надали Семенюку два документи – про заборону в перетині та про вилучення його паспортаАле на якій підставі паспорт Семенюка визнали недійсним? І чи може це бути пов’язано із тим, що Семенюк брав участь у спецоперації із затримання «вагнерівців»? Журналісти вирішили це з’ясувати.\nЗаступник голови МВС Гогілашвілі має російський паспорт та судимість у РФ. ДОКУМЕНТ\nГромадянин РФ чи ні? Назріває ще один скандал із заступником глави МВС Гогілашвілі


США планують виділити ще 15 млрд дол. на військові потреби Афганістану / Новое Время\nСША планують виділити ще 15 млрд дол. на військові потреби Афганістану\n19 червня 2016, 08:04 0 коментувати\nАмериканська влада планує фінансувати армію Афганістану аж до 2020 року\nАмериканська влада і союзники по НАТО розраховують виділити додаткові 15 млрд дол. на фінансування сил безпеки Афганістану, повідомляє The Washington Post\n"На саміті НАТО у Варшаві, який розпочнеться 8 липня, США і союзники спробують знайти додаткові кошти на підтримку афганських сил до 2020 року. При цьому 10,5 мільярда доларів може виділити американська сторона, яка підтримує Кабул зброєю, пальним і боєприпасами у боротьбі проти талібів", - йдеться в повідомленні.\nНаголошується, що дане рішення було прийнято на цьому тижні після зустрічі міністрів оборони країн НАТО. Американська влада планує фінансувати армію Афганістану аж до 2020 року.\nРаніше повідомлялося, що новим командувачем місії НАТО в Афганістані став американський генерал Джон Ніколсон.\nНагадаємо, країни НАТО домовилися про продовження своєї присутності в Афганістані. Контингент НАТО в цій країні буде складатися з 12 тис. військовослужбовців.\nВ кінці січня адміністрація президента США Барака Обами дозволила Пентагону наносити авіаудари по Ісламському державі на території Афганістану.


Католиків Франції критикують за молитву за батьківщину | CREDO\n16 Серпня 2012, 13:28 1048\nВчора, 15 серпня, католики Франції відродили багаторічну традицію молитви за батьківщину. 15 серпня 1638 король Людвік ХІІІ присвятив Францію Діві Марії. Відтоді цей день у французів став днем молитви за батьківщину. Цього року цю традицію відновив глава єпископату кардинал Андре Вен-Труа.\nЦе повернення до християнського коріння, від якого світська Франція намагається відсторонитись, викликало широку полеміку у суспільстві завдяки появі в тексті спеціально приготованої молитви згадок про актуальні для країни сьогодні питання. Деяким середовищам не сподобались слова «щоб відчуття спільного добра взяло гору над партикулярними інтересами нечисленних» а також «щоб діти могли вповні втішатися любов’ю батька і матері». Їх коментують як критику змін, запропонованих урядом соціалістів щодо легалізації евтаназії, гомосексуальних шлюбів і усиновлення ними дітей.\nФранцузьку Католицьку Церкву звинуватили у збудженні непотрібних поділів і втручання до політики через заохочення до молитви. На це речник єпископату о.Бернард Подвін відповів таким чином: «Віруючі мають право представити Богові в молитві проблеми, якими живуть; це стосується також актуальних питань».\nУ Парижі молитву за батьківщину очолив Архиєпископ столиці, також вірні інтенсивно молились у Лурді, куди на урочистіть Успіння Пресвятої Діви Марії прибуло кілька десятків тисяч паломників.\nмолитва псевдотолерантність секуляризація


Утеплення вхідних дверей своїми руками, утеплення дерев’яної, металевої вхідних дверей | Потрiбна допомога? Є-help!\nУтеплення вхідних дверей своїми руками, утеплення дерев’яної, металевої вхідних дверей\nПри облаштуванні квартири або будинку в підсумку хочеться отримати найбільший рівень комфорту. А якщо в будинку холодно, то ні про яке комфортабельному проживанні не може бути й мови. Спочатку для зменшення втрат тепла потрібно виконати утеплення дверей і віконних рам.\nУ більшості квартир, особливо в будинках старої споруди встановлені деревні вхідні двері, і для зменшення втрат тепла дешевим методом буде зробити утеплення дверей своїми руками.\nПотрібним матеріалом для утеплення дверей є дермантин, цвяхи з великими капелюшками і як теплоізолятор – ватин або вата. Утеплення деревних дверей проводиться в такій послідовності:\n2) по всій поверхні дверного полотна розподіляється теплоізолятор;\n3) зверху накривається відрізом дермантину і фіксується цвяхами таким чином, щоб у країв полотна дверей утворилися валики, які будуть ущільнювати зазори між полотном дверей і коробки.\nЯкщо у вас залізні двері, то для зменшення втрат тепла також потрібно провести утеплення залізних дверей.\nУтеплення дверей з металу робиться аналогічно утепленню деревних дверей. Додатково на дверну коробку приклеюється особливий гумова смужка-ущільнювач, а всі порожнечі кордон стінками і дверною коробкою заливаються монтажною піною. Якщо можна розібрати полотно дверей, то рекомендується всередину також закласти теплоізолятор, дозволить зробити краще тепло-та звукоізоляцію таких дверей.\nДорожчі залізні двері елітні мають непогану теплоізоляцію і володіють хорошою звуконепроникністю, тому що в якості теплоізолятора використовуються матеріали з звукопоглинальними якостями. Щоб отримати найбільший рівень комфорту в приміщенні, рекомендується використовувати двері з такими якостями.\n← Утеплення стін своїми руками\nУтеплюємо Бані →


Дмитро Дорошенко. Нарис Історії України. - Розділ VII.\nГалицько-Волинська держава. Володимирко. Ярослав Осмомисл. Роман.\nКороль Данило і його рід. Татарська Руїна. Упадок Галицько-Волинської держави.\nКоли в першій чверті XII століття в південно-східніх наших степах показалася перша татарська орда, вона не застала вже на Руси єдиної держави, подібної до держави Ярослава Мудрого й його синів. Українсько-руська земля давно вже розпалася на окремі землі-князівства, і серед цих земель Київ уже не відогравав ролі політичного центра. Такий центр утворився на західньо-українських землях, у Галичині. Як ми вже бачили, Галицька земля відокремилася ще в кінці XI століття. Тут з другої половини того століття засіла династія Ростислава Володимировича, Ярославового внука. Його три сини Рюрик, Володарь і Василько поділили були між собою Галичину. Рюрик скоро помер, і фактично князями залишилися Володарь, що мав свою столицю в Перемишлі, і Василько в Теребовлі. З відокремленням Галичини не могли помиритися князі сусідньої Волині, піддержувані великим князем Київським Святополком. Почалася завзята боротьба, одним з траґічних епізодів якої було осліплення Василька. Та Володарь і Василько відбились від Святополка погромивши його самого на Рожнім полі (на Галицько-волинськім пограниччю) і його союзників-угрів під Перемишлем (1099). Василько й Володарь померли майже одночасно, і за якийсь час майже вся Галичина опинилась в руках Володаревого сина, талановитого й енерґійного Володимирка (1141-1153). Він переніс свою столицю до Галича, а свойому небожу Івану віддав в уділ Звенигород. Коли ж Іван (прозваний Берладником) почав інтриґувати проти нього за допомогою бояр, він вигнав його з Звенигорода і почав панувати в Галичині единовласно. Він жорстоко покарав крамольних бояр і твердо сидів у свойому Галичу, не вважаючи на небезпечне сусідство з Угорщиною й Польщею, з котрих кожна зазіхала на Галицьку землю, та на ворогування з київськими князями. В боротьбі проти угорського короля Гейзи Володимирко спирався на союз з імператором візантійським Мануїлом Комненом (сестра Володимирка була за грецьким царевичем), а супроти київського великого князя Ізяслава II Мстиславича — на союз з його ворогом, суздальським князем Юрієм Довгоруким, скріплений шлюбом Володимиркового сина Ярослава з дочкою Юрія. Багато клопоту Володимиркові наробив Іван Берладник, яґкий мав своїх призільників і серед бояр, і серед простого люду в Галичині. Він захопив був одного разу самий Галич, а другий раз навів на Володимирка київські полки і поляків. Але Володимирко відбився від ворогів. Скористувавшися з боротьби Ізяслава II з Юрієм Довгоруким, Володимирко захопив Ізяславові землі на Волині, т. зв. Погоринську волость. Тоді Ізяслав з одного боку, а його союзник угорський король Гейза з другого, рушили на Володимирка. Хитрощами й підкупом угорських вельмож удалося Володимиркові прихилити на свій бік Гейзу, і той вплинув на Ізяслава так, щоб не вигонити Володимирка з Галичини, а лиш зобовязати під присягою, що він поверне Погоринську волость. Удаючи з себе тяжко хворого, Володимирко заприсягся на хресті св. Стефана, привезеному з собою уграми, що верне Ізяславу забрані землі, а Гейза виступив в ролі поручителя. Одначе, як тільки минула гроза, Володимирко й не думав додержати присяги, а коли присланий від Ізяслава посол нагадав йому хрестне цілування, Володимирко насміявся з його. Але того ж самого дня він нагло помер (1153). Ця смерть в звязку з обставинами порушення даного слова й присяги зробила глибоке вражіння на сучасників, і в Київськім Літопису знаходимо надзвичайно живе й майстерне оповідання про смерть Володимирка, писане певно по живих слідах події. Хоч Володимирко встиг дуже скріпити Галичину, між іншим — поширивши експанзію свого князівства в південно-східньому напрямі на т. зв. Пониззя, на теперішнє Поділля, Буковину й Бесарабію, але його насліднику Ярославу довелося почати своє князювання серед дуже тяжких обставин.\nЯрослав, прозваний Осмомислом (1153-1187), був ще більш видатним політичним діячем, ніж його батько. Літопис характеризує його як «князя мудрого й красномовного, богобоязненого, поважаного по чужих землях і славного своїми полками». Ярослав натурою сильною й палкою, часто нестриманою в своїх поривах, був добрий політик, добрий господарь. Він ще більше скріпив своє Галицьке князівство, зробившись одним з найпотужніших руських князів свого часу. Не дурно автор «Слова о полку Ігоря» звертавпся до нього з такою апострофою: «Галицький Осмомисле-Ярославе! Ти високо сидиш на своїм золотокованім престолі, підперши гори Угорські (себто Карпати) своїми залізними полками, заступивши королеві дорогу, зачинивши ворота Дунаю, справляючи суди аж до Дунаю! Гроза твоя по землях тече! Ти одчиняєш ворота київські; стріляєш з батьківського золотого стола салтанів по далеких землях!»\nСпочатку, під вражінням батькової смерти, він упокорився перед Ізяславом, заявив, що віддається під його протекцію. Але скоро опанував собою й продовжував батькову лінію, не віддаючи Погоринської волости Ізяславу, і між ними прийшло до війни. Ізяслав прийшов з київськими, волинськими й чорноклобуцькими полками до Галичини. Під Теребовлею счинилася крівава битва (1154) з нерішучим вислідом; після неї Ізяслав заплямував себе жорстоким вчинком звелів вистилати усіх полонених галичан. Та скоро по тому помер, і Ярослав увільнився від небезпечного ворога. Він завязав широкі дшиюматичпі звязки, — з візантійським імператором, (царевич Андронік Комнен довший час гостював у Ярослава в Галичині), з угорським королем, з німецьким імператором Фридрихом Барбаросою. Спирався він також на поміч Юрія Довгорукого, що з його дочкою був одружений. Деякий клопіт справив Ярославу Іван Берладник, що знову виплив був на політичну арену. Він зібрав собі дружину з ріжного бродячого елементу (їх звали «берладниками») що дуже нагадував пізнішу низову козаччину в її початковій стадії. Може бути, що назва «берладник» пішла від міста Берладі в теперішній Молдавії. Прикликавши собі на поміч ще й половецьку орду Іван кинувся на південну область Галицької держави, на Подунавіє, забрав її в свої руки й рушив вгору Прутом на Пониззя й далі. На поміч Івану вирушив з Київа син Ізяслава II, Ізяслав III, але Ярослав справився з своїми ворогами, Ізяслава III він навіть вигнав з Київа. Берладник скоро загинув, опинившись у Греції, і Ярослав Осмомисл мав з того часу спокій.\nДержава Ярослава поширилася, як я тільки що згадав, аж до Чорного моря. Галицькі кораблі випливали Дністром у Чорне море, провадили торговлю з Олешшям при усті Дніпра, а галицькі рибалки ловили рибу в Дністровому лимані. Торговля збогачувала землю й давала князю ресурси для утримання сильного війська й активної закордонної політики. Столиця держави Галич став великим торгівельним і культурним осередком. Тут можна було зустрінути купців зі сходу й заходу, тут перехрещувалися впливи Візантії й Західньої Европи, і памяткою цих впливів лишилися останки Пантелеймонівського храму, що в своїй архітектурі і в красах носить риси двох стилів: візантійського й романського. Саме місто було дуже добре укріплене. В Галичі за Ярослава Осмомисла заложено єпіскопську катедру.\nОдначе зовнішній силі держави не зовсім відповідали справи внутрішні. Вже за Володимира дуже велике значіння придбала боярська верства, що перетворилася помалу в родову й земельну аристократію з колишніх старих дружинників. Бояре претендували на участь у владі, домагалися, щоб князь нічого не робив без боярської думи (ради), захоплювали вищі уряди. Бояре власне тому й піддержували такого претендента, як Іван Берладник, що сподівалися тримати його в своїх руках і сами правити за нього. Уже в часі Володимирка боярські «коромоли» стають язвою, болячкою галицького життя. Ярослав Осмомисл мав слабу сторону в особистих родинних справах: він не любив своєї шлюбної Ольги Юрієвни, залишив її і взяв собі за жінку якусь "Настаську" з боярської фамілії Чагровичів. Він мав од неї сина Олега. Родичі Настасії придбали сильний вплив при дворі, і це викликало незадоволення й заздрість інших бояр. Діло скінчилося дворцовою революцією: бояре захопили Ярослава в свої руки, нещасну Настасію спалили на вогні як чарівницю, всю фамілію Чагровичів вибили й узяли від Ярослава присягу, що він знову буде жити з Ольгою Юрієвною яка перед тим мусила утікати з своїм сином Володимиром до Польщі. Ярослав мусив скористися, але по-прежньому ставився недобре до Ольги Юрієвни, так що вона таки покинула його й після ріжних пригод повернулася на свою батьківщину, Суздальщину, де скінчила вік у черницях. Ярослав ледве терпів її сина Володимира, так що цей мусив був його на якийсь час покинути й шукати притулку аж у Путивлі у свого швагра Ігоря, що за ним була його сестра, знаменита Ярославна «Слова о полку Ігоря». Умираючи (1187) Ярослав Осмомисл поділив був свою державу між обома синами, але як тільки він помер, бояре вигнали Олега, сина Настасії, і Володимир залишився князем сам один. Та він не мав позитивних прикмет свого діда й батька, це був пяниця й розпусник. З боярами він не вмів дати собі ладу, і ті збунтувалися проти нього й вигнали з Галича (1188). Вони запросили до себе на князівство талановитого Романа Мстиславича волинського, внука Ізяслава II київського з дому Мономаховичів.\nТа зразу це привело лиш до великої усобиці. Володимир Ярославич утік з своєю родиною до Угорщини шукати помочи. Король Бела III дійсно прийшов з військом, витіснив Романа й заняв Галич, одначе не вернув його Володимиру, а проголосив себе за "короля Галичини" й залишив своїм намісником у Галичу сина Андрія (1189). При ньому зосталася й Угорська залога. Бояре спочатку були задоволені з того, бо фактично сами правили краєм. Але скоро угри дались усім в знаки. Та і взагалі на все населення чужоземна окупація зробила дуже прикре вражіння. Особливо повстало проти православне духовенство, і київський митрополіт почав закликати усіх князів, щоб вони визволили Галицьку землю зпід влади чужоплеменників. Кинувся був до Галичини син нещасливого Івана Берладника, княжич Ростислав, зібравши невеличку дружину. Але угри побили його й узяли в полон, де він і помер від ран. Тим часом Володимир втік від короля Бели, що держав його в арешті, подався до імператора Фридриха Барбароси й прохав помочи. Але Фридрих був занятий приготуваннями до свого відомого хрестоносного походу і йому було не до галицьких справ. Він тільки доручив польському королю Казимиру Справедливому, як свойому васалу, помогти Володимиру. Коли Володимир з польським військом явився в Галичину, всі зустріли його з радістю, угрів вигнали, і Володимир знову сів у Галичу. Ця перша угорська окупація тяглася недовго, всього якийсь один рік. Володимир до своєї смерти (1199) сидів у Галичу, спираючись між іншим на протекцію свого дядька Всеволода Суздальського. З його смертю припинилась в Галичині династія Ростиславичів, бо два сини Володимира залишилися в Угорщині і більше вже на Україну не повернулись.\nГаличина перейшла до Романа Мстиславича (1199-1205), видатнішого князя на цілій Україні-Руси кінця XII століття. За короткий час йому удалося сполучити в одних руках Галичину й Волинь і створити нову велику державу, яка обєднала українські землі від Карпатів до Дніпра. Хоробрий, рішучий, Роман безоглядно поводився з своїми ворогами, особливо з крамольними боярами, [...] простого народу, в його усній поезії. Літописець величає його «приcнопамятним самодержцем всея Руси», котрий «подолав усі поганські народи завдяки свойому розуму й мудрости і поводився згідно з Законом Божим. Він кидався на поганих, як лев, був сердитий, як рись, губив їх як крокодил, переходив через їхні землі, як орел, а хоробрий був, як тур, наслідуючи діда свого Мономаха, що понищив поганих ізмаїлтян, так званих половців». До памяти про Романа навязує літопис і чудову легенду про Евшан-Зілля. Він же згадує про те, що половці імям Романа лякали своїх дітей. Ще в XVI віці литовський хроніст Стрийковський, згадуючи про походи Романа на литовців, переказує, ніби Роман запрягав полонених литовців у плуги й орав ними, й що звідти, мовляв, повстала приказка: «Ой, Романе, Романе, худо живеши, Литвою ореши».\nСин польської княжни, дочки Болеслава Кривоустого, Роман в молодих літах довго жив у Польщі й Німеччині, й це йому дуже придалося для розуміння політики в середній Европі. Його батько Мстислав, бувши в 1167-69 роках князем київським, посадив Романа князем в Новгороді (1168). По смерти батька, який втративши Київ на користь Андрія Боголюбського, сів княжити у Володимирі на Волині, Роман повернувся на Україну й став князем волинським. Як ми вже бачили, в 1188 р. він зробив був невдалу спробу захопити й Галич. По смерти Володимира Ярославича він поновив свою спробу й цим разом задержав Галич у своїх руках. Тепер він став, як каже Грушевський "найбільшою політичною силою на Україні". Він приборкав крамольних бояр у себе дома, побив свого тестя київського князя Рюрика й посадив там, як намісника, свого далекого родича, князя Інґвара Луцького, потім пішов на половців і погромив їх кочовища. Але як тільки Роман повернувся до Галичини, Рюрик за допомогою Чернігівських князів і половців захопив був Київ і немилосердно його спустошив. Роман таки вигнав його знову, захопив у свої руки й постриг у ченці. Київ переходив з рук до рук і остаточно тратив своє політичне значіння. Він опинився тепер в залежності від галицько-волинського князя.\nРоман піддержував приязні зносини з Візантією, з Угорщиною, зносився з папою Інокентіем III. В історичній літературі зберігся переказ, ніби папа пропонував Романові королівську корону, якщо він прийме латинство, але Роман відкинув цю пропозицію. Та новіші історики вважають цей переказ за легендарний. Під кінець свого життя Роман вмішався в боротьбу між Вельфами й Гогенштауфенами, ставши по стороні останніх. Він хотів помогти королю Филипу Швабському й пішов війною на союзника Вельфів, на польського короля Лєшка, але в бою під Завихостом в літку 1205 року наложив головою.\nПередчасна смерть не дала Романові закріпити престол за своїми малолітніми синами Данилом (що мав 3 роки) і Васильком (1 рік). Боярська опозиція знову підняла голову. Чернігівські Ольговичі знову явились в Галичину й захопили самий Галич. Вдова Романа з дітьми [...] у Володимирі на Волині, але, боячись, що бояре видадуть її ворогам, утікла потай з міста й втікла до Польщі. Польський король Лєшко залишив її з Васильком у себе, а малого Данила вислав в Угорщину до короля Андрія. З цього часу для молодих Романовичів настали часи, повні ріжних пригод і трівог, а для Галичини — 40-літній період усобиць, дуже красномовно названий в Галицько-волинському літопису «Великим мятежем». Держава Романа зробилась предметом аспірацій її ближчих сусідів — Польщі й Угорщини, які думали поділити її між собою, а з другого боку — її шарпали ріжні претенденти й боярські інтриґи.\nСпочатку Галичину захопили три Ігоревичі (сини звісного героя походу на половців Ігоря Святославича), родичі Осмомислової фамілії. Але вони посварилися з галицькими боярами і, щоб мати з ними спокій, справили по всьому краю різню боярам. Вирізано їх було коло пятисот. Але це тільки розлютовало бояр. Вони вдалися за допомогою до угорського короля, удаючи, що хочуть мати князем Данила, піймали двох Ігоровичів у свої руки й повісили (1211). Коли молодий Данило прибув до Галича, то виявилось, що бояре хочуть правити його іменем сами. Вони вигнали матір Данила, а за нею мусив знову покинути Галич і Данило. Тоді провідник боярської партії боярин Володислав Кормильчич проголосив себе князем (1213). Але з цим не могли помиритися ані українські князі ані сусідні володарі. Андрій з Лєшком зїхалися в 1214 році в Спішу й умовилися між собою, щоб посадовити угорського королевича Коломана в Галичині, який мав одружитися з польською княжною. Польща забирала собі частину Галичини з Перемишлем і Берестейщину. Молоді Романовичі мали дістати собі Волинь. Галичину знову окуповало угорське військо. Цим разом угри почували себе твердіше й носилися вже з планами заведення в Галичині церковної унії. Одначе, становище, витворене Спішською умовою, продержалося недовго. Андрій скоро посварився з Лєшком і цей спровадив до Галичини, за порозумінням з галицькими боярами, новгородського князя з смоленської династії Мстислава Удатного, завзятого вояку. Мстислав зявився, вигнав угрів і став князем галицьким (1219). Гірко було Данилові, що його батьківщина опинилася знову в чужих руках, але він помирився з Мстиславом і одружився навіть з його дочкою, в надії по смерти Мстислава (що не мав синів) таки стати князем у Галичу. Тим часом він занявся відновленням цілости свого Волинського князівства і відібрав назад від поляків Берестейщину й Забужжя. Але на поворот собі Галича довелося йому дожидати ще дуже довго. Поляки й угри пішли війною на Мстислава, і він мусив разом із Данилом утікати на галицьке Пониззя. Але прийшла поміч від половців і литовців, і Мстислав з Данилом здобули назад Галич, при чім угорська й польська залога попали в полон разом з угорським королевичем Коломаном. Але коли довелося миритися з уграми, то Мстислав умовився, що віддасть свою другу дочку за наймолодшого угорського королевича Андрія й зробить його своїм наслідником у Галичині. Данило знову був обійдений. Аж тільки смерть Мстислава (1228) розвязала йому руки. Він уже добре укріпився на Волині. Його брат Василько, що сидів у Бересті, був йому вірним другом і помічником. Данило зручно використав усобицю у Польщі й з усіма своїми силами взявся добувати галицький стіл від угрів. Він здобув таки в 1229 р. Галич, і населення радісно його вітало. Але бояре далі снували свої інтриґи й коромоли, і за їх допомогою угри знову опанували Галичину. Вдруге забрав був Данило Галич (1233), але бояре висунули йому нового конкурента в особі чернігівського князя Ростислава Михайловича. Кілька років тяглася ця боротьба, аж поки в 1237 році Данило «не заволодів Галичем у третє — і на цей раз уже остаточно. В 1240 році він заволодів Київом і посадив там свого намісника. Та остаточно зломив він свого ворога Ростислава, якого піддержували угри, аж в 1245 році в крівавім бою під Ярославом. Після того з Угорщиною настав мир.\nАле тут вдарила страшна гроза зі сходу: на Україну насунули татари. Цей татарський поход був відрухом могучого руху в Азії, що його викликав Чінгіз-хан Монголії Темучин на початку XIII в.\nДжерелом наших відомостей про татар являються записки й оповідання ріжних авторів — китайських, перських, арабських, славянських і західньо-європейських. Протягом XIX століття орієнталісти зібрали й видали в перекладі цілий ряд відомостей про монголів та їх походи. Серед записок сучасників дуже важливі записки францисканського ченця, італійця Плано Карпіні, що в 1246-47 роках їздив в посольстві від папи Інокентія IV до татарського хана і переїздив через Київ, і ченця Вільгельма де Рубрук, що їздив у 1254 році від короля Людовика IX до хана Сартака, Батиєвого сина. Існують ріжні видання їх записок, англійські (1903 і 1900 років), французькі (1889-1909), нарешті російські (1911). Має значіння й відома праця Марко Поло, подорожнього з 1271 року. З наукової літератури, окрім перестарілої праці Гаммера (Geschichte der Goldenen Horde, 1840) можна вказати на праці російського вченого Березіна, правда, теж давні, з 1853-55 р.\nБатьківщиною монголів був степ Гобі за Байкалом, на південному сході в басейні Амура. Тутешні орди кочували в степу, часом грабуючи сусідів, часом наймаючись до них на службу, як от до китайців. На чолі кожної орди стояли свої династії, з поміж котрих вибирались на сеймах — «курултаях» хани. В половині XII в. в семї хана Багатура народився син Темучин, який обєднав окремі орди в одну сильну орду, а в 1206 р. курултай в Каракорумі вибрав його «Чінгіз-ханом» — великим ханом усієї Монголії. З того часу починаються його великі походи й завоювання. По черзі були завойовані: східний Туркестан, Китай, потім Західній Туркестан, — Самарканд, Бухара, Хіва, Мерв, Герат. Боротьба з султаном Ховерезма (Хіви) Магометом привела до опанування цілого східнього й південного побережжа Каспійського моря. Скрізь завойовники несли з собою спустошення й руїну. В погоні за Магометом вислав Темучин корпус свого війська під проводом Джебе й Субутая. Вони загнали Магомета на один острів Каспійського моря, де він і помер. Але Субутай пішов далі, опанував північну Персію, пограбував Грузію, перейшов понад Каспієм повз Дербент і вийшов на північний Кавказ. На одсіч татарам виступили яси, косоги й половці. Улесливими обіцянками й дарами татарські ватажки одвели половців і погромили ясів та косогів. Тоді кинулись на половців. Це сталося в 1222 році. Половецький хан Котян утік до свого зятя Мстислава Удатного, що сидів на той час у Галичу. Половці рознесли трівогу по руські землі. З ініціятиви Мстислава у Київі відбувся сойм українських князів. Зібрались тут три Мстислави: Мстислав Романович, великий князь Київський (з галузі Смоленських Мономаховичів), Мстислав Удатний галицький і Мстислав Всеволодович Чернігівський. Були й молоді князі: Данило Романович, Михайло Всеволодович та інші. Були й половецькі хани. Вирішено було помогти половцям і по лицарськи зустріти ворога в полі.\nТим часом татари зимували в 1222-1223 році в наших степах і зробили диверсію на Крим, де спустошили Судак. Весною 1223 зібралося блискуче військо: кияне, чернігівці, волиняне, галичане й смольняне. Піші полки плили вниз Дністром, кіннота йшла суходолом. Збірний пункт був коло острова Хортиці низче порогів. Галицьке військо приплило на тисячі човнах Дністром в море, а звідти вгору Дніпром. Від Хортиці вирушили просто на схід у степ. Літопис переказує, що від татар було посольство, яке умовляло прийняти мир, але князі не схотіли вступати в переговори і навіть наказали вбити послів. Данило Романович ішов в аванґарді і погромив перші татарські чати. Військо йшло, видко, Залозним шляхом і наближалося до Азовського моря. Над річкою Калкою (теперішній Калміус) зустріли головні татарські сили. Серед князів не було єдиного командування, ані якогось спільного плану. 31 мая 1223 року стався бій. Половці не витримали натиску монголів і кинулись тікати, вносячи замішання й паніку в українські полки. Княжі дружини й земські полки билися хоробро, але були розгромлені. Кияне з своїм князем Мстиславом Романовичем три дні оборонялись в таборі, але мусили капітулювати. Цілий ряд князів попав у полон і був замордований татарами. Усе кинулось тікати до Дніпра. Чимало загинуло в часі татарської погоні. Ті, що добігли до Дніпра, скоріше перевезлися на той бік і попалили за собою човни. Загинуло 9/10 цілого війська, а було його, коли вірити літопису, мало не сто тисяч. Данило Романович врятувався, хоч і був поранений. Погром справив страшне вражіння на всій Україні, але татари не розвинули свого успіху, повернули назад на схід і зникли в степах. Літописець міг лиш записати, що страшний ворог «не знати, звідки прийшов, і невідомо, куди подівся».\nУкраїнські князі скоро отямились після удару, і не видко, щоб Калський погром вніс якісь великі зміни в їхні взаємовідносини. Знову закипіла боротьба, головно за Галич, між Данилом і Ростиславом, якого піддержував Михайло Чернігівський. Як я згадував, боротьба закінчилась покищо перемогою Данила в 1237 році. Аж тут [...] лише прелюдією загального погрому. В 1237 ропі татари показалися знову, в більшому числі, під проводом хана Бату, чи Батия. Цим разом вони вдарили на землю Рязанську, потім на Ростово-Суздальську. Великоруські князі ставили сміливий опір, але кожен боровся поодинці, і татари брали одно місто за другим. Великий князь Юрій II поляг в бою. Зруйнувавши протягом 1237—1238 років Великорусь, татари весною 1239 року зявилися на Україні. Вони взяли та зруйнували Переяслав, потім Чернігів, спустошили ціле Лівобережжя, а в кінці 1240 року переправились через Дніпро й облягли Київ. Тут сидів намісник Данила Галицького тисяцький Дмитро. Після геройської оборони Київ був узятий і зруйнований.\nТатари рушили далі на захід, перейшли Волинь, Галичину, потім Польщу й Угорщину, і тільки на Шлеську під Лігніцем зупинили їх заковані в залізо чеські й німецькі лицарі. Літом 1242 р. почав Батий свій відворот, знов перейшов всю Україну й зупинився аж над Волгою. Тут він заложив свою резиденцію й розіслав звідси своїх послів, вимагаючи у князів зруйнованих Великоруси й України покори й визнання себе за верховного правителя.\nПочалося тоді паломництво тероризованих руських князів до татарського володаря в орду. Вони їздили «на поклон» і для підтвердження своїх княжих прав. Разом із тим почалася довга доба в історії як Великоруси, так і України, відома під назвою «татарського ярма». Для великоруських земель ця доба тяглася формально аж до 1480 року. Для України вона була значно коротша й носила відмінний характер: у нас татарське панування полишило без порівняння менше сліду в обсягу соціяльного й політичного устрою, в обсягу культурно-побутовому. На Великорусі, завдяки більшій ґеоґрафічній близькости й зручности сполучення по Волзі татари безпосередньо налягли на князівства, взяли в свої руки справу затвердження князів, близько втручались в їхні внутрішні стосунки. Населення було обложено поголовною даниною, яку збирали татарські урядовці. Обхоплена з усіх боків татарськими сітями Суздальська Русь була відрізана від зносин з іншими сусідами, за виїмком новгородської республіки, що одна з поміж великоруських земель не була завойоана татарами й продовжувала стояти в тіснім звязку з Ганзейським оюзом. Лиш дуже помалу, аж з другої половини XIV століття почала Великорусь емансипуватися зпід татарської зверхности. Але довге перебування під цією зверхністю положило свій відпечаток на цілу дальшу історію великоруського народа й на саму його національну вдачу, надавши їй риси грубости, жорстокости й деспотизму.\nІнакше було у нас на Україні. Правда, й тут спочатку татари наложили було руку на князів, і сам Данило Галицький мусив їздити в орду на поклон. Але ця подорож викликала загальне почуття образи за таке пониження свого князя — сліди цієї образи бачимо в літописнім оповіданні про подорож Данила в орду. Знов же таки й факт замордування чернігівського князя Михайла в орді за те, що він не схотів виконувати там понижуючих для його становища церемонії [...] реаґували на накидання васальної залежносте від татарського хана.\nУпокорившись поки що перед ханом, Данило дістав від нього потвердження: «бисть поручена земля його йому». Одначе Данило не думав на завжди примиритись з таким становищем: він почав наново зміцнювати свої сили й засоби оборони, упорядкувавши відносини з своїми ближчими сусідами, і в той же час оглядався за поміччю на Заході. Насамперед він замирився з угорським королем і одружив свого сина Льва з його дочкою (1256). Потім розпочав зносини з римським папою Інокентієм IV, сподіваючись, що той зможе викликати хрестовий поход проти татар.\nЩе перед тим, як Данило навязав зносини з папою, поїхав до Риму якийсь «архієпископ руський» і, не заставши там папи, явився літом 1245 року до Ліону, де саме відбувався в присутности папи Інокентія IV церковний собор. Як доводить Ст. Томашівський, цим архієпископом був Петро Акерович, київський митрополит, поставлений на митрополію за допомогою чернігівського князя Михайла Всеволодовича. Прогнаний татарами з своєї столиці він, в порозумінні з Михайлом Всеволодовичем, що, видко, не мав сили сам його оборонити, поїхав на захід шукати у папи поради й оборони. На соборі він розповів про погром Руси татарами і перестеріг західньо-европейське суспільство перед грізною небезпекою з боку татар. Його оповідання зробило велике вражіння і, може бути, що під впливом Петра Акеровича папа вислав на розвідки в орду свого легата Плано Картоні. Про виступ Петра Акеровича в Ліоні на соборі (він пристав до унії з римською церквою) збереглося оповідання в двох анґлійських літописах половини XIII в. На цих літописах головно й засновує свою розвідку про місію Петра Акеровича проф. Томашівський.\nПлано Карпіні, їдучи в орду, на початку 1246 р., бачився з князем Васильком і намовляв його до унії з римською церквою. Потім, уже в березні місяці, десь на Подонні зустрів він самого Данила, як той повертався з орди, й мав з ним переговори. Коли ж Плано Карпіні повертався сам від татар і бачився літом 1247 року з Данилом і з Васильком, то довідався, що від Данила вже поїхав до папи посол, ігумен Григорій. З Плано Карпіні поїхало нове посольство від Данила. Між галицьким князем і папою завязалося дуже жваве листування, папа висилав до його булу за булою, заявляв, що приймає його в «протекцію св. Петра» й обіцяв поміч. Одначе самого головного, на що сподівався Данило, — організувати хрестовий поход проти татар — папа не зміг, а тому скоро прохолов Данило і до церковної унії з Римом, на яку погоджувався, думаючи придбати за це західньо-европейську поміч.\nВедучи зносини з папою, Данило задумав ще інший далекосяглий план, який мав здобути йому певну опору на заході. Коли по смерти останнього герцога Австрії з дому Бабенберґів почалася боротьба за його спадщину, і Австрію захопив був чеський король Отокар II, Данило пристав на пропозицію угорського короля Бели і згодою з папою) одружити свого сина Романа з сестрою померлого герцога Гертрудою, наслідницею австрійського трону. Роман поїхав до Австрії і взяв під Віднем шлюб з Гертрудою (1252). Але угри дуже слабо піддержали його в боротьбі за австрійську спадщину Отокаром, і Роман мусив тікати до батька, покинувши жінку, тім і скінчився австрійський епізод політики Данила. З Польщею Данило жив у добрих відносинах.\nТим часом у Данила зявився новий ворог — на півночі. Це була Литва. Вже Романові Мстиславичу довелося вести завзяту боротьбу з литовським племенем Ятвягів. По його смерти литовці знову почали непокоїти своїми нападами Волинь. В 1219 році прийшло було з ними до згоди, але нові наїзди Ятвягів примусили Данила заключити союз з мазовецькими польськими князями і з Тевтонським Орденом і взятись до рішучої боротьби з Ятвягами. Ця боротьба велася ним з великою жорстокістю: ятвягські оселі скрізь палено, а самих ятвягів винищувано. Справа закінчилась завоюванням Ятвягської землі і поділом її між союзниками (1254). Коли литовські племена уперше обеднав в одній державі князь Мендовг (1219—1264), Данило спочатку жив з ним в миру й навіть одружився був з його дочкою, але зріст сили Мендовга став здаватися йому небезпечним, і він з'аложив проти Мендовга сильну коаліцію з тевтонських лицарів і деяких литовських племен. Одначе війна не мала великих змірів, і вороги скоро замирилися (1254): Данило заручив свого наймолодшого сина Шварна з дочкою Мендовга, а Романові, що вернувся з своєї австрійської пригоди, Мендовг дав уділ на Білій Руси з Новгородком, Слонімом, Волковиськом та іншими городами. Тепер держава Данила й сфера його безпосереднього впливу поширились далеко на північ, аж до басейну Німана й Нарева.\nСаме серед цих походів папа прислав Данилові через свого легата королівську корону. Готуючись до боротьби з татарами, Данило не хотів, щоб коло прийняття ним з папських рук королівської рони було багато шуму. Тому одже коронація відбулася тихо й скромно, на самій північно-західній окраїні Данилових володінь в Дрогичині (1253).\nТим часом уже наростав конфлікт з татарами. Він виник через т. зв. «Татарських людей», себто тих українських громад, які вибилися зпід безпосередньої залежности від своїх князів і піддалися сами під татарську зверхність. Питання про цих татарських людей звязується в нашій історичній літературі з питанням про Болоховську землю й Болоховських князів. Звістки про «Болохово» появляються в XII столітті, коли під цією назвою виступає область, у історики означують, як територію верхнього басейну річки Случи й Бога, отже більш-менш східню частину Волині, яка прилягає до північної Київщини. Уперше науково дослідив питання про Бо-ховців київський учений М. Дашкевич своєю працею «Болоховская земля», 1878 (і цілий ряд пізніших його статей на цю ж тему). На думку Дашкевича яку поділили Антонович, а пізніше Грушевський, Болоховці це було якесь українське племя, може з деякою домішкою туркського (чорноклобуцького) елементу. Вони жили на верхівях Случи, Горині та Богу й заховали до певної міри свою автономію, мали навіть якихсь своїх «князів». Галицький учений А.Петрушевич, а за ним і Ст. Томашівський вважали Болоховців за волохів. Галицькі вчені Д. Зубрицький, Іс. Шараневич і київський учений Н.Молчановський вважали Болоховців за зрущених половців і взагалі за племя туркське. Хоча Болоховці займалися хліборобством, але зберігали деякі кочовницькі риси й визначалися своїм опозиційним настроєм супроти своїх зверхників, галицько-волинських князів. Вони піддержували крамольних галицьких бояр в їх боротьбі з Данилом. Коли Батий ішов на Галичину, болоховці перейшли на його бік. Вони й далі залишилися в татарській протекції («сіяли для татар просо й пшеницю», як каже літопис), виплачуючи їм дань, а до Данила ставилися вороже. Мати цих «татарських людей» у себе під боком, здавалося Данилові дуже небезпечним. Він пішов на болоховців походом, поруйнував і попалив їхні городи, «розкопав їхні греблі», як і зазначує літописець, побрав багато людей у неволю. І таких репресій Данилові доводилося уживати ще не раз, бо болоховці вперто трималися своєї татарської орієнтації. За прикладом болоховців і деякі громади на Київщині й на Поділлю стали виломлюватися зпід княжої влади й переходити під татарську зверхність, воліючи платити легку дань татарам, нім нести всі тягари, звязані з послухом князю, якому доводилось вічно воювати й напружувати всі сили своєї держави для її оборони. Хоча про безпосередні причини конфлікту з татарами ми точно не знаємо, але можна догадуватись, що власне ота боротьба Данила з «татарськими людьми» викликала інтервенцію з боку татарських властей.\nПредставником Золотої Орди на Правобережній Україні був спочатку татарський воєвода Куремса. Піддержуючи анти-князівські рухи серед місцевого українського населення на Волині й на Поділлі, він зробив кілька походів, які мали скоріше характер воєнних демонстрацій, на Волинь і на Пониззя, але на ці походи Данило відповів новими карними експедиціями проти непокірних підданих отих людей татарських (1252—54). За кілька років замісць Куремси з орди було прислано нового воєводу Бурундая, з далеко більшими силами, і той почав тепер наступати на Данила (1259). Данило побачив, що не має сили протистати татарській перевазі й мусив скоритися. З наказу Бурундая він мусив сам власними людьми поруйнувати укріплення своїх міст — Володимира, Кремянця, Луцька, Львова та інших, мусив посилати свої полки татарам на допомогу в їх походах на Литву й на Польщу, одним словом, йому довелося цілком скапітулювати. Ніякої допомоги з Заходу не прийшло. Тепер держава Данила була позбавлена способів оборони і, як каже Грушевський, «найдорожча мрія Данила про боротьбу з татарами розвіялась як дим». Це зробило тяжке пригноблююче вражіння на Данила й мабуть прискорило його смерть (1264).\nВ особі Данила зійшов зі сцени безумовно один з найвидатніших українських князів. За такого вважає його однодушно наша історіоґрафія. Вже в галицько-волинському літопису знаходимо коротку, але яскраву характеристику Данила, як князя і як людини: "Ти же король Данило, читаємо там, — князь добрий, хоробрий і мудрий, іже созда городи многі, і церкви, постави, і украси ї разноними красотами, бяшеть бо братолюбієм свіяся з братом своїм Васильком: сей же Данило бяшеть вторий по Соломоні». Майстерну хактеристику Данила подає Костомаров: «Доля цього князя, пише він, мала в собі щось трагичне. Багато чого досяг він, чого не досягав жаден з українських князів, та ще з таким напруженням, якого не виніс би інший. Майже вся Україна, весь край, заселений українським племенем, був під його владою. Але не встигнувши визволитись зпід татарського ярма й дати своїй державі самостійне чіння, Данило тим самим не залишив і твердої запоруки цій самостійності на майбутнє. У відносинах до своїх західніх сусідів, як взагалі в цілій своїй діяльності, Данило, завжди відважний, неустрашимий, але разом із тим великодушний і добрий до наївности, менше всього був політиком. У всіх його вчинках ми не бачимо й сліду хитрощів, навіть тих хитрощів, яких уживає людина, щоб не дати себе одурити. Цей князь уявляв собою повну протилежність обережним і хитрим князям східньої Руси, котрі, при всій ріжноманітности своєї вдачі, засвоювали від своїх батьків та дідів політику грошів та насильства, і звикли не розбіратись в засобах за-для досягнення мети. Особа Данила Галицького зостається благородною, найбільш симпатичною постаттю в цілій старій українській історії».\nГрушевський, хоч і вважає постать Данила трохи ідеалізованою прихильним до нього літописцем, але віддає належне його витривалості, з якою він виборював собі свою отчину, ріжносторонності й рухливості його діяльности. Як і Костомаров, він не вважає його за доброго політика, закидаючи йому, що «його дипломатія була хаотична, його політика супроти татар короткозора, непевна, уривочна. Він не вмів орґанізувати якогось широкого союза руських князів, ані опертися на народніх масах». Признаючи в нім лицарськість, відвагу, певне поняття чести, відразу до нечесного вступу», Грушевський підкреслює, що цей лицарський дух взагалі був широко розвинений між українськими князями. Ст. Томашівський, визнає, що в особі Данила «зійшла до гробу одна з найідеалістичних постатей української історії: розумний, лицарський, культурний, гуманний, при сім енерґійний. Завдяки цим прикметам він покінчив остаточно з боярською анархією й спровадив громадянство на шлях нормального громадського розвитку. Невдачі не зменшували його політичної вартости, бо приходилося йому у ділати незвичайно трудних обставинах, тяжчих, як мав його батько».\nПо смерти Данила старшим в його роді залишився його брат Василько, який ввесь час був вірним другом і помішником Данила, сам залишаючись немов в тіні поруч з своїм талановитим братом. Він зостався в своїм Володимирі на Волині, де скоро й помер (1270). Спадщину Данила перейняв його син Лев І (1264—1301). На Волині по смерти Володимира князював його син Василько, «великий книжник і філософ», як зве його літопис, і меценат науки та мистецтва; він так само як і його батько не провадив якоїсь сепаратної політики, а вміраючи бездітний, передав своє князівство молодшому братові Льва, Мстиславу Даниловичу. Коли ж помер Мстислав, то син Льва І король Юрій (1301—1308) злучив у своїх руках і Галичину й Волинь, ще й столицю переніс до Володимира. Таким способом по смерти Данила Галицько-волинська держава не розпалась, і його нащадки старалися продовжувати намічену ним велико-державну лінію політики.\nЛев І супроти татар держався лояльної політики хоч це й не охороняло його від спустошень, які чинили татари, переходячи українські землі в своїх походах на Польщу та на Литву. Тимчасове ослаблення Польщі через внутрішні усобиці й Угорщини, зруйнованої татарським наїздом, Лев зручно використав для своєї експанзії. Спираючись на союз з чеським королем Вацлавом II, він забрав був від Польщі Люблинську область, а від Угорської держави Закарпатське підгіря з Мункачем, де жило українське населення. Так само використав він період усобиць на Литві, по смерти Мендовга, остаточно підбивши Ятвягіз і посунувши північну гряницю своєї держави аж за Нарев.\nЗ кінця XIII віку, коли уривається Галицько-волинський літопис, наші відомості про події в Галицько-волинській державі стають дуже скупі й непевні. Тільки комбінуючи деякі випадкові звістки, головно з чужих джерел, можна уявити собі загальний хід подій. Становище Галицько-волинської держави в XIV столітті було значно тяжче, ніж за часів Льва: Польща вийшла з своїх усобиць, відбудована Володиславом Локєтком, а за його сина, талановитого Казимира Великого (1333—1370) перейшла в наступ супроти Руси. Угорщина теж скріпилася під нового династією Карла-Роберта Анжуйського (1307—1342), що відбив назад Мункач. Хоч татари перестали так дошкуляти, як раніше, але за те на півночі виріс небезпечний аґресивний сусід в особі Гедимина (1316—1321), що знову обєднав литовців в одну значну державу. Супроти всіх цих сусідів, що зазіхали на багаті й культурні області Галицько-волинської держави, остання не могла протиставити відповідного опору, особливо коли з одночасною смертю синів Юрія І, князів Льва II і Андрія (1308—1323), скінчилася династія короля Данила. Престол перейшов до родича останніх князів, польського князя Болеслава Тройденовича мазовецького, який прийняв православну віру й прибрав імя Юрія (1323—1340). Та галицькі бояри отруїли його, і Галицько-волинська держава стала здобиччю сусідів: Польщі й Литви. Якийсь час галицькі бояри за допомогою татар вдержували були управу в своїх руках (1340—1349), тоді як Волинь захопив литовський князь Любарт Гедиминович (1340— 1385), брат великого князя Ольгерда. Але Казимир Великий увійшов в порозуміння з татарами і в 1349 році таки забрав Галичину. Якийсь час одначе Галичина перебувала під владою угорського короля Людовика, що був по смерти Казимира й польським королем. Та в 1387 році за його дочки Ядвиги Галичина була остаточно приєднана до польської корони.\nОтже фактично Галицько-волинська держава, ця друга велика держава на українській землі, збудована українськими руками, яка зуміла обєднати біля себе більшу частину української етноґрафічної території свого часу, фактично в половині XIV ст. перестала існувати. Але півтора століття її існування не проминуло безслідно для дальшої долі українського народу. Новіший дослідник проф. Ст. Томашівський дуже високо ставить заслуги Галицько-волинської держави перед українським народом. Ця держава, каже він, зберегла Україну перед передчасним опануванням і асиміляцією з боку Польщі.\nРозірвавши династичні й церковно-політичні звязки з Суздалем, вона з другого боку припинила процес асиміляції українського елементу з великоруським з перевагою великорущини. Нарешті вона закрила західньо-европейським впливам доступ в широкій мірі й нейтралізовала однобічність впливів візантійських.\nЦя держава, перейнявши культурно-національні традиції Київської Руси, свою політичну й соціяльну революцію розвивала під сильним впливом тих відносин, які існували в середній Европі. Хоч Роман і провадив жорстоку боротьбу з боярами, але зломити їх політичного значіння та їх економічної сили не міг. Політичні завирюхи першої половини XIII віку дуже сприяли боярським претензіям, і самому Данилові на верху його успіхів раз-у-раз доводилося рахуватися з боярською оліґархією. Не дурно літописець в одному місці каже, що «галицькі бояри називали Данила князем, а насправжки сами в своїх руках держали всю землю». Бояре навіть засвоювали і право роздавати землі, і Данилові разом з Васильком довелося боротися з ними, наприклад, за право роздавати виробку участків з сіллю в Коломиї своїм дружинникам. Галицьке боярство зробилося справжньою аристократією, яка прийняла в свої ряди декого з дрібних, збіднілих князів, які ставали на службу до галицьких князів і звалися «служебними князями». Бояре, як думає дехто з істориків, звели з світу не тільки Юрія-Болеслава Тройденовича, але й двох останніх князів з дому Данила — Льва II та Андрія, щоб самим панувати в Галичині. Основою економічної сили боярства було, як вже було мною згадувано, велике землеволодіння, котре приносило річні доходи з сільського господарства завдяки родючости землі. Джерелом збагачення служили й вищі адміністративні посади, звязані з держанням прибутків з доходів з землі, т. зв. «кормленія». Голоною робочою силою по маєтностях були люде невільні, раби, та на-пів вільні, які не мали права вільного переходу. Вільні селяне смерди, почали називатися під польським впливом кметами. Вони ділилися на данників, які платили дань князю або боярину і на службових, які були зобовязані на користь земельних власників ріжними службовими повинностями. Перехід Галичини під польську владу потягнув за собою великі зміни в соціяльному устрою, та про це буде мова далі.\nУ звязку з розвитком торговлі з заходом починається в XIII віці в Галичині й на Волині зріст городів. Ще за київських часів через західньо-українські землі провадилася жвава торговля з середньою й західньою Європою. З упадком Київа посередницька роля в торговлі між заходом і сходом переходить до Галичини. Сюди приїздять купці з Польщі, Німеччини, Угорщини, Греції, з Балкану й закуповують продукти місцевого господарства та привозять свій крам. Про комунікацію рікою Дністром я вже говорив раніш. Такі міста, як Галич, Львів, Луцьк, Холм стають дуже важливими торговельними осередками й мають у себе значні колонії чужоземців. Після татарської різні князі взялися до колонізації спустошених міст, закликаючи чужоземних переселенців, особливо ремісників і майстрів. Цим пересельцям, серед яких було найбільше німців, давано право порядкувати по своїх власних звичаях, і таким робом появляється на українських землях німецьке право, себто самоврядування на основі законів, що ввійшли в практику по містах в Німеччині. Данило особливо сприяв розбудові міст. Він заложив міста Львів і Холм, які дуже скоро заселилися й зробилися значними центрами торговельного руху. Безперечно, князі рахували на те, що міста і міське населення може служити їм опорою в боротьбі з боярством, як воно не раз в дійсності й бувало. Сам Данило та його брат Василько особливо вславилися своєю будівничою діяльністю: літопис згадує про цілий ряд міст, храмів, замків, башт, побудованих ними. Галицько-волинський літопис подає живий образ того, як будував Данило Холм, як закликав майстрів і ремісників — і своїх русинів, і німців, і ляхів, і татар, і всяких інших: він докладно змалював, як були збудовані і як пишно прикрашені були холмські церкви. А вже справжнім меценатом в ділі будування й прикрашення храмів явився Володимир Василькович. В літопису знаходимо цілий панеґирик йому за його будівничу діяльність (він побудував міста Берестя, Камінець Литовський) і за його турботи щодо збагачення й прикрашення храмів не тільки на своїй власній Волині, але навіть і в далекому Чернігові.\nЗ усієї будівничої діяльности Данила, Василька, Володимира та інших князів збереглися до наших часів сами лишень руїни, але й на основі цих руїн та ріжних випадкових знахідок можна бачити, що мистецтво в Галицько-волинській державі було розвинуто дуже високо. Ми бачимо в ньому впливи візантійського, романського й ґотицького стилів в архітектурі й орнаментації. Літопис зберіг нам імя одного з українських майстрів. Це був якийсь Авдій, що працював над мистецькою оздобою церков у Холмі за Данила.\nБеручи близьку участь в політичних справах середньої Европи, Галицько-волинська держава близько втягувалася і в духові інтереси західньої Европи, підлягала її культурним впливам. Галицько-Волинський літопис подає масу звісток з політичного й культурного життя західньої Европи, видко, що він був дуже добре з тим життям обзнайомлений. Як зауважує проф. Грушевський, літопис цей майже не робить ріжниці між христіянами грецького й римського обрядів, з пошаною ставиться до римського папи, але в той самий час стоїть на твердім православнім становищу. Той же проф. Грушевський підкреслює, що українська національна свідомість виявляється в літопису дуже виразно: автор з надзвичайною утіхою занотовує все, чим його рідна Русь могла заімпонувати чужинцям: чи багатством своїх міст, чи красою й величчю Данилового війська, чи славою своїх князів. Галицько-волинські князі так само, як і київські стояли в династичних звязках з ріжними пануючими домами Европи. Помалу ходить в ужиток і латинська мова, як загально вживана в Европі мова дипломатичних зносин і урядового вжитку: появляються княжі печатки з латинськими написами, а грамоти останніх галицько-волинських князів пишуться по латині.


Як вивести татуаж. Кращі способи позбутися татуажу\nyakSovet.ru » Краса » Як вивести татуаж\nВсе більшу популярність серед представниць прекрасної статі набирає така послуга, як татуаж. Вона допомагає підкреслити природну красу, підкоригувати обриси або трохи підправити форму брів або губ. Але нерідко трапляється так, що кінцевий результат не влаштовує клієнта або він просто набридає з часом. Способи видалення татуажу ми і опишемо в цій статті.\nНайпрогресивніший метод виведення татуажу - лазерна корекція. Цей спосіб вважається найшвидшим, безболісним і надійними, і, звичайно ж, самим дорогим. Також безперечною перевагою лазерної корекції є повна відсутність негативних наслідків від її використання. Скористатися цією послугою можна в будь-якому салоні краси, оснащеному відповідним обладнанням.\nЩе один спосіб - повторне нанесення тату, але вже тілесного кольору. Цей спосіб хоч і поступається лазерної корекції, він точно так само дає 100% гарантію потрібного результату, так як новий шар тату вбивається під шкіру поверх старого. Але є кілька факторів, які можуть засмутити клієнта. По-перше, відтінок тату може відрізнятися від природного кольору шкіри замовника. По-друге, якщо ви засмагнете, то колір нової тату буде різко виділятися на засмаглій шкірі.\nТакож є хімічний спосіб позбавлення від татуажу. Спеціальний хімічний розчин наноситься поверх старої тату, де він вступає у взаємодію з уже вбитими в шкіру чорнилом і поступово витісняє їх назовні. Такий спосіб повинен здійснюватися тільки висококваліфікованим фахівцем. Використання неякісного розчину може привести до серйозних пошкоджень шкіри. Крім того, розчин повинен бути внесе точно у фарбу, якщо він буде вбитий в ділянки шкіри без татуажу - це викличе дуже хворобливі відчуття.\nСамий неприємний спосіб - видалення тату за допомогою електричного струму. Електричні імпульси повністю руйнують фарбу, але залишають шрами, які залишаться надовго.\nЯк видалити фарбу зі стіни


Як зменшити сильні менструальні спазми\n1 РОЗСЛАБТЕСЯ! Коли ви переживаєте про те (скажімо, майбутній шкільний іспит), спазми посилюються. Подумайте про щось хороше.\n2 Прийміть ібупрофен ПЕРЕД місячними. Звучить так, ніби це не допоможе, але це допоможе впоратися з причиною болю і зменшити її. (Двох таблеток зазвичай достатньо)\n3 Коли мова йде про місячних, як тільки ви зрозумієте, що у вас спазм, прийміть будь-які ліки. Добре підходить Ібупрофен, але якщо у вас сильні спазми, Мидол і Памприн підходять найкраще. Памприн Макс краще всього підходить для сильних спазмів.\n4 Проконсультуйтеся з вашим лікарем, якщо Мидол і Памприн не допомагають – деяким дівчатам доводиться приймати протизаплідні таблетки, щоб зменшити спазми і протягом вашої менструації.\n5 Для негайного полегшення, використовуйте грілку. НЕ ставте її на найвищу температуру – це може викликати опік і неприємні відчуття. Середній (або "теплий") режим робить свою роботу, але не обпікає вашу шкіру.\n6 Також лягайте на спину, зігнувши ноги, - це допоможе розслабити м'язи. До того ж це розтягує нижню частину вашої спини, зменшуючи залишилася біль.\n7 Деяким допомагає розтягування м'язів. Якщо це для вас, то зробіть певні "вправи". Одне з них – сядьте на попу, схрестіть руки на колінах і нахиліться вперед. Це допоможе розтягнути м'язи. Також допоможе, якщо ви вийдете на прогулянку. Тим не менш, НЕ займайтеся спортом в повну силу (читайте "Попередження").\n8 Якщо ви не хочете займатися спортом, лягайте на диван або ліжко і розслабтеся, і, може бути, добре поспіть. Коли ви відчуваєте сильні спазми, просто розслабтеся і відпочиньте – це підходить найкраще.\n9 Якщо ви в школі і у вас сильні спазми, відпросіться в медпункт. Попросіть ваших батьків відставити в медпункті Мидол і Памприн для вас, щоб у будь-який момент, коли ви відчуваєте сильні спазми, ви змогли б сходити до медсестри і випити ліки.\nДотримуйтеся правильного харчування. Якщо ви будете їсти багато цукру і солі, це тільки посилить спазми.\nТак само, як ви повинні носити з собою запасну прокладку або тампон, носіть ібупрофен. Не цілу упаковку – однієї або двох таблеток має бути достатньо (також дивіться "Попередження")\nБанани – найкраща їжа від спазмів, а вода – краща рідина. Тайленол підсилює мої спазми. Допоможе, якщо ви будете тримати руку на місці, яке болить, але не тисніть. Гаряча вода усуває біль, але вона повертається як тільки ви виходите з неї. Так що спробуйте прийняти ліки, а потім полежати в гарячій воді, поки ви чекаєте, коли спрацює ваше ліки.\nНе просто сидіть і думайте про біль. Спробуйте зайняти себе чимось.\nВідмовтеся від усього, що містить кофеїн, велика кількість солі та цукру. Їжте свіжі листяні овочі та цільні продукти.\nКоли спазми посилюються, масажуйте нижню частину вашого живота. Не дуже сильно, але досить, щоб заспокоїти біль (тріть круговими рухами або ж малюйте пальцями якийсь візерунок).\nПосидьте трохи в теплій ванні, так як це зменшує біль і розслабляє вас!\nЗайметеся тим, що вам подобається! Подивіться смішний фільм – відпочиньте від цього! Подумайте про те, що ваші місячні вже закінчилися і ви відчуваєте себе добре!\nЇжте банани і апельсини або пийте апельсиновий сік. Вони відмінно справляються зі спазмами.\nЯкщо ви будете тренуватися в повну силу, наприклад, бігати або робити інші активні рухи, це вам не допоможе. Для вас найкращий варіант – ходьба.\nЯкщо ваші спазми настільки сильні, що ви пропускаєте школу, ПОГОВОРІТЬ З ЛІКАРЕМ! У вас може бути розлад, але його можна вилікувати за допомогою певного ліки.\nЯкщо біль не вщухає, проконсультуйтеся з лікарем.\nНЕ приймайте більше 1 000 мг ліки в день. Це може викликати проблеми з вашої печінкою.\nУ більшості шкіл можуть виникнути проблеми, якщо ви будете носити з собою цілу упаковку ібупрофену. Попросіть дозволу у медсестри носити з собою одну-дві таблетки.\nЯк природно уникнути спазмів під час жіночого періоду\nЯк позбутися від спазмів (для дівчат)\nЯк позбутися від спазмів під час місячних\nЯк позбутися від спазмів


Боргова криза – тест на солідарність у єврозоні | Політичні новини з Європи: аналітика, прогнози, коментарі | DW | 13.10.2011\nУ країнах єврозони бракує стабільних урядів і рішучих лідерів. І є різне розуміння солідарності в кризові часи. Нинішня ситуація – не найкраща передумова для рішень, спрямованих на подолання кризи євро.\nКриза - випробування на міцність для євро\nВідколи у Європейському Союзі панують фінансова й боргова кризи, у шістьох з 17-и країн єврозони змінилися уряди. У трьох – незабаром вибори, включно із Словаччиною, де уряду висловили недовіру в процесі ухвалення реформи фонду порятунку євро. Уряд Італії вважають недієздатним, у французького президента – проблеми з більшістю в Сенаті, та й вибори теж на носі. У Німеччині криза євро знову й знову стає причино серйозних суперечок всередині урядової коаліції. У Нідерландах при владі уряд меншості, а процес формування уряду у сусідній Бельгії триває вже понад рік, там досі при владі тимчасовий кабінет міністрів. Фактично стабільні уряди є тільки в Люксембурзі, Австрії, Естонії та на Мальті.\nТака ситуація – не найкраще політичне підґрунтя для ухвалення важливих рішень, спрямованих на порятунок євро. Можна уявити, як непросто дійти згоди щодо розширення того ж Європейського стабілізаційного фонду EFSF в рамках саміту ЄС, коли за столом переговорів постійно з’являються нові глави урядів.\n"Більше Європи" вимагає президент Єврокомісії Баррозу\nБракує справжніх лідерів\nЄвропа загалом і Німеччина зокрема знову опинилися в ситуації, коли багато політиків і громадяни чекають на лідерів, які здатні чітко вказати шлях, яким слід рухатися. Але таких кадрів знайти непросто, вважає експерт з питань фінансової політики, депутат Європейського парламенту від соціал-демократів Удо Булльманн. «Серед главі урядів у Європі замало керівників, які мають мужність виступити перед громадянами й чітко сказати: Мені доведеться вдатися до непопулярних дій, без яких не обійтися, мені треба перейти цю межу, щоб одного дня забезпечити вам краще майбутнє. На таке здатні дуже мало сучасних політиків. Тому ззовні цілком може здатися, що Європа, якщо нічого не виправиться, просто не виконає свою історичну місію», - каже Булльманн.\nЗанепокоєння тим, що в ЄС бракує справжніх лідерів, поділяє і президент Єврокомісії Жозе Мануель Баррозу. Підпорядкований йому орган Євросоюзу теж втратив останнім часом свій вплив. Тому Баррозу виступає за те, щоб Єврокомісія стала своєрідним економічним урядом спільноти. Він говорить про «більше Європи» в кризовій ситуації. «Відповідь чітка й зрозуміла: тільки європейське оновлення й краще європейське керівництво може створити підстави для довіри – довіри у нашу спроможність діяти», - наголошує Баррозу.\nПрезидент Єврокомісії вимагає кращого координування економічної і податкової політики в країнах єврозони, аж до відмови від деяких суверенних повноважень.\nПівніч не хоче перманентно підживлювати південь\n"Не може бути тривалого трансферу капіталів з півночі на південь" - євродепутат Фербер\nПід час боргової кризи в спільноті окреслися ситуація, коли стабільні й сильні країни де-факто не хочуть спільними зусиллями впоратися з боргами слабких і запровадити спільні облігації в єврозоні. У фінансово сильних країнах поширена думка, що європейська солідарність не може бути вулицею з одностороннім рухом з півночі на південь. «Солідарності такої форми не може бути. Тобто південні європейці мають у такий спосіб провести реформи, щоб стати конкурентоспроможними. Вони повинні розбудовувати, а не демонтувати свою конкурентоспроможність. Солідарність можлива тільки за таких умов», - каже Маркус Фербер, фінансовий експерт фракції Європейської народної партії у Європарламенті.\nПолітик наголошує на тому, що солідарність між державами єврозони за жодних обставин не повинна перетворитися на тривалий перетік дотацій з півночі на південь. Утім, існує в єврозоні ще й інше бачення того, якою не повинна бути солідарність. Її чітко окреслює голова парламенту Словаччини Ріхард Сулік: «Ви гадаєте, що солідарність – це сказати словацькому пенсіонеру, що от ми зараз піднімемо податок на додану вартість, щоб пенсіонери в Греції й надалі отримували свої 1200 євро пенсії? Це спотворена солідарність, зі справжньою вона не має нічого спільного». Відомо, що середній рівень пенсії в Словаччині нині коливається на рівні 350 євро.\nУтім, попри увесь скептицизм, вихід з кризи шукати доведеться. І без солідарності країнам єврозони не обійтися. Їм доведеться, як передрікають експерти, дійти згоди принаймні щодо трьох головних питань: звільнення Греції від значної частини боргів, стабілізації європейських банків і розширення фонду стабілізації євро до такого обсягу, щоб можна було заховати під «рятівну парасольку» ще й Італію та Іспанію. Інакше валютний союз і вся єврозона будуть просто недієздатними.\nАвтори: Бернд Ріґерт/Леся Юрченко\nКлючові слова Європейський Союз, єврозона, ЄС, криза, євро, Слдоваччина, солідарність\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/12rWS


Двох домушників-гастролерів” затримали оперативники Тернопільщини | Тернопільські гарячі новини\nДвох домушників-гастролерів” затримали оперативники Тернопільщини\n12:52 | 22 лютого 2022\nДвох осіб, причетних до квартирних крадіжок у Тернополі, викрили та затримали оперативники краю. Впродовж тривалого часу працівники карного розшуку, спільно із слідчими проводили заходи щодо встановлення осіб, які обкрадали квартири тернополян. Затримали злодіїв “на гарячому” правоохоронці спільно із бійцями спецпідрозділу КОРД.\nТри крадіжки зареєстрували поліцейські 19 лютого. Під час огляду місця події експерти зауважили, що жертвами злочину ставали мешканці перших та других поверхів. В усіх випадках до помешкань невідомі проникали шляхом віджиму металопластикових вікон і, як правило, у робочий час. Брали гроші та золото.\nПроведеними слідчо-розшуковими заходами оперативники встановили ймовірних підозрюваних – це жителі Одеської області. Усі раніше судимі за майнові злочини.\nЖертвами цих осіб стали мешканці інших регіонів. Чоловіки на день-два заїжджали в область, двоє проникали до середини, обкрадали житло та їхали далі. Ночували чоловіки у готелях.\nДо приїзду “домушників” поліцейські Тернопільщини були готові. Саме після крадіжки на бульварі Данила Галицького, їх затримали згідно із статтею 208 КПК. Перевіряють слідчі причетність цього дуету і до інших квартирних крадіжок, вчинених у Тернополі.\nЖителям Одещини оголосили підозру згідно із ч.3 ст. 185 (крадіжка, поєднана з проникненням у житло, що завдала значної шкоди потерпілому) Кримінального кодексу. Санкція статті передбачає позбавлення волі на строк від трьох до шести років. Вирішується питання про обрання запобіжного заходу. Процесуальне керівництво здійснює окружна прокуратура. Триває слідство.


Лікарський препарат офлоксин відноситься до числа антибактеріальних засобів фторхінолонового ряду, що відрізняються досить широким спектром дії. Через свій інтенсивного антибактеріального ефекту офлоксин рекомендується застосовувати при лікуванні інфекційних захворювань бактеріального характеру.\nофлоксин випускається у формі таблеток білого або світло-сірого відтінку , довгастої форми, вкритих плівковою оболонкою, 10 таблеток в блістері.\nАктивна речовина, що входить до складу лікарського препарату — офлоксацин. Допоміжні речовини: лактози моногідрат, крохмаль кукурудзяний, кросповідон, полоксамер, мальків очищений і магнію стеарат.\nВ одній таблетці міститься 200 або 400 мг основної діючої компонента — офлоксацину.\nТакож офлоксин випускається у формі розчину для внтурівенних або внутрішньом'язових ін'єкцій, що містить 200 мг офлоксацину.\nОсновний принцип дії офлоксин полягає в потужній блокаді ДНК-гірази — ферменту, без якого стають неможливими нормальні процеси реплікації і транскрипції ДНК-скелета бактерій. В результаті активного впливу офлоксин мікроорганізм гине. Даний лікарський препарат активно впливає на наступні види мікроорганізмів:\nГемофільна паличка, протей, шигелла і багато інших мікроорганізмів.\nофлоксин рекомендується використовувати при лікуванні багатьох інфекційних захворювань. До основних показань належать:\nІнфекції дихальних шляхів і ЛОР-органів 0 пневмонія, гострий або хронічний бронхіт, отит, синусит, трахеїт.\nІнфекції органів сечостатевої системи: мікоплазмоз, простатит, уретрит, цистит, гонорея.\nЛікарський засіб часто застосовується для лікування інфекцій шкірних покривів і м'яких тканин, до яких можна віднести бешиха, фурункульоз, остеомієліт, рани середнього або важкого ступеня.\nМенінгіт, сепсис, інфекції кісток і суглобів.\nофлоксин має ряд протипоказань препарат категорично не рекомендується використовувати в наступних випадках:\nзниження судомного порога.\nДитячий і підлітковий вік до 18 років — це протипоказання пов'язано з тим, що офлоксин може надавати помітний негативний вплив на зростання скелета.\nЛікарський засіб не слід приймати під час вагітності або грудного вигодовування .\nПротипоказанням до прийому офлоксин є алергічна реакція на один або кілька складових препарату.\nСлід враховувати, що при тривалому прийомі офлоксин препарат може виявляти певні побічні ефекти:\nНервова система і органи чуття — головний біль і запаморочення, порушення сну, неспокій, нервозність, збудження, уповільнення швидкості рухової координації. У вкрай рідкісних випадках можливе падіння гостроти зору і слуху.\nОргани шлунково-кишкового тракту — нудота, блювота, болі в животі, порушення апетиту, розлади кишечника.\nСечостатева система — порушення видільної функції нирок, що призводять до ниркової недостатності.\nТакож можливий розвиток шкірних алергічних реакцій — почервоніння, висипань, свербежу.\nВсі ці побічні дії можуть значно посилюватися при передозуванні офлоксин. В такому випадку необхідно промивання шлунка, при необхідності призначається симптоматичне лікування.\nНеобхідна дозування лікарського препарату розраховується лікарем. У більшості випадків офлоксин приймають за годину до прийому їжі, по 200 мг 2 рази на добу, або ж по 400 мг 1 раз на добу. Гранично допустима добова доза для дорослої людини — 800 мг. Тривалість курсу лікування — до 7 днів. При лікуванні простатиту курс лікування може бути продовжений до 28 днів.\nДо замінників лікарського препарату офлоксин відносяться Офлоксацин , Офлозет, Мефокацін, Табрін.\nТаблетки по 400 мг активної речовини; від 248 р.\nРозчин для ін'єкцій по 100 мл (200 мг активної речовини)\nвід 155 р.


У Яблуневі впроваджують централізований вивіз сміття\nПро це повідомив директор КП «Яблунівське» Олег Коваленко в ході апаратної наради Канівського міського голови Ігоря Ренькаса з керівниками структурних підрозділів виконавчого комітету міської ради та директорами комунальних підприємств міста у п’ятницю, 12 червня ц.р.\nМинулої п’ятниці, 5 червня ц.р. на всіх вулицях села було встановлено контейнери для сміття. Загалом 29 контейнерів. Їх надало Канівське комунальне підприємство «ЖЕК».\nНагадаємо, минулого року в місті було придбано нові контейнери.\n- Старі ж відремонтували, пофарбували і встановили в Яблуневі, - говорить начальник управління ЖКГ та екології Тетяна Стадник. – КП «ЖЕК» забезпечуватиме регулярний вивіз сміття. Поки що плануємо вивозити 1 раз на тиждень. Вивчаємо як відбуватиметься наповнення.


«Чикатило у спідниці». Першу жертву порубала сокирою, а другу вбила молотком / Украина / ЖЖ инфо\nЖЖ инфо » Статьи » Украина » Автор:Ольга Костюк, газета Субота\nСеляни кажуть, на її совісті не дві людини\n10 вересня цього року у селі Ярунь Новоград-Волинського району поховали 55-річного Олександра Євпака. Його тіло знайшли біля хліва подруги рідної сестри Олександра Жанни. Подейкують, Жанна вбила його за хату.\nКУДИ ЗАКОПАЛА БРАТА ЖАННА\n-Якби жив біля мене і з дітьми, то не було б цієї біди, - говорить Ганна Євпак, 56 років.\nЗ Олександром вона розлучилася 19 років тому. Мають спільних дітей: 33-річну Наталію та 20-річну Вікторію. Ганна разом з дітьми мешкають в селі на вул. Пилиповецька, 26. У другій половині хати жили її свекруха, колишній чоловік, його рідна сестра 49-річна Жанна Кондратюк із донькою Сінільгою, 13 років. Також у Жанни є друга донька 23-річна Олеся, яка вийшла заміж за росіянина і переїхала в Росію. В селі не знають, куди подівся чоловік Жанни Сергій.\n- Не розумію, чого Жанка в цю хату прийшла. У неї ж є своя хата на повороті. Вона там тримала 15 собак і котів. Дітей своїх вона в сільську школу не водила. Якщо Леську по сусідніх селах водила, то Сінільгу взагалі на очі нікому не показувала, щоб не зглазили. Це тільки недавно люди і побачили її малу. Батюшка так сварився, що вона дала їй ім’я Сінільга. По-моєму, це з фільму «Угрюм-река», - каже Ганна Іванівна.\nГанна Євпак не запрошує в дім, говорить, що там не прибрано, бо пере. Сідаємо на лавку на подвір’ї. Про Жанну жінка відгукується негативно.\n-Вся ця каша з хатою почалася, коли померла моя свекруха – Сашина мама. І то не зрозуміло, як вона померла. Жанна могла влізти в душу і будь-кого переконати. Так вона намовила свекруху переписати на неї всю цю половину хати, де Саша був. Через пару днів приходить до мене свекруха і плачеться, що Жанна їй поробила, щоб вона ті документи підписала. В серпні баби не стало. Жанна перебралася сюди. Прихопила з собою п’ять псів. Он вони нікого не пускають, - показує вбік Євпак.\nПісля того, як на Пилиповецьку переїхала Жанна, вона вигнала звідси Олександра.\n-Він був дуже спокійним, м’яким, а як вип’є, то можна було їздити по ньому. От Жанка і використала цей момент. Він скитався по хатам, квартирам. До мене вертався, але я йому тільки їсти давала. Якось він налякав її, що збере підписи сусідів, що він також має відношення до цієї хати. В той же час сеструля получала за нього пенсію на карточці, бо він інвалід ІІІ групи, мав проблеми з ногами. Я сказала про це Саші. То ми пішли в пенсійний фонд і він написав заяву, щоб листоноша давала йому пенсію на руку. Думаю, Жанка ще більше розлютилася після цього. Вона ж ніде й ніколи не працювала, руки вєєром. Натуральний лежень, у якої не всі вдома. Вона, скільки я її знаю, детективи про убивства читала. Вже мовчу, що мені погрожувала кислотою очі обляпати, сукою обзивала. Сашку вона била і не один раз, підмовляла мужиків. Але він боявся знімати побої.\nЗапитую, як дізналися про смерть Олександра.\n-Дочка Наташа пару тижнів тому помітила, що ніде не видно батька. Стала питати в людей, де він. Жанна вже всім розповіла, що він ніби поїхав у сусіднє село заготовляти дрова. Наташа не повірила, написала 7 вересня заяву в міліцію. Стали його шукати. Мабуть, коли питали Жанну, вона призналася, що зробила.\nУ селі ходять чутки, що сестра Олександра привела його на жидівські могилки, як кажуть у Яруні, і змусила копати собі яму. Жанні начебто допомагали закопувати чоловіка місцева мешканка Тетяна Осіпчук та ще якийсь чоловік. За тиждень після цього тіло Олександра подруги вивезли і закопали біля хліва на подвір’ї Тетяни.\n-Прикопали його другий раз гноєм, а не землею. Він був голий і в целофані, - уточнює жінка.\nУ міліції «Суботі» підтвердили, що сестра постраждалого за попередньою змовою з іншим жителем села Ярунь на березі річки Церем вбили чоловіка, нанісши численні удари сокирою та лопатою. Тіло закопали. Пізніше труп перепоховали. За даним фактом порушено кримінальну справу за ч.2 ст.115 (Умисне вбивство) Кримінального Кодексу України, якою передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п'ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.\nВІЩИЙ СОН ДОНЬКИ\nГанна Іванівна розповідає, що приблизно в той час, коли вбили Олександра, вона кілька днів поспіль не могла заснути, передчувала лихо, але не знала яке саме.\n-Наташі якось приснилося, що він знайшовся. Виглядав задоволеним і чистим. Я ще сказала доні після цього, що ми його помиємо. От і помили, та тільки мертвого.\n10 вересня Олександра Євпака ховали.\n-Труну не відкривали, бо він весь чорний був, як ваші коси. Тільки краєм ока побачила його голову. Це було щось страшне, - заплющила очі селянка.\nПісля похорон на могилу Євпака прийшла його коханка Таїсія.\n-Він із-за неї з сім’ї пішов. Пожили недовго вони, бо вона потім вигнала його. Вона була не єдиною його коханкою. Ось бачите фото. Я у вишиванці у ті роки. Саша їздив на Закарпаття і привіз мені цю сорочку і ручечку гарненьку, якраз перед розлученням. То одна його «шанувальниця» жалілася людям, що він нею грається, а мені «блюзи» возить, - показує родинне фото.\nЗгадує, що будинок, де вона зараз живе, будували разом з Олександром. В другій половині оселилася його мати Єва Адамівна.\n-Тоді ні копійки грошей не було. Все зароблене йшло на дім. Мені навіть не було за що ліфчика купити, так бідно жили.\n«Я НЕ ВІРЮ, ЩО МАМА ТАКЕ ЗРОБИЛА»\nГукаємо біля хати Осіпчуків (Тетяну Осіпчук підозрюють як співучасницю вбивства Олександра Євпака – ред.). Десять хвилин ніхто не виходить. У дворі брудно. На паркан вивалюється купа сіна. Нарешті виходить дівчина. Це 16-річна Ірина Осіпчук – донька Тетяни.\n-Я не вірю, що моя мама могла таке зробити. Це її, мабуть, Жанна намовила, вона сюди часто приходила, - каже Ірина.\nЇї бабуся, мати Тетяни, Зоя Петрівна Гордієнко, 79 років, досі не може прийти до тями.\n-9 вересня вранці надвечір прийшли міліціонери. Сказали, що забирають Таню. Я питаю, за що. Мені хтось показав рукою в сторону хліва. Я підійшла туди і мені стало жовто-темно в очах, - плаче старенька. Вона ледь ходить, спирається на милиці.\nЖурналіста «Суботи» дівчина до хліву не повела, пояснила, що дуже злий собака.\nЩЕ ОДНА ЖЕРТВА?..\nНеподалік будинку Осіпчук зібралися жінки. Перемовляються між собою про Жанну та Тетяну.\n-Вони раніше так не дружили, це пару років так. Жанна дуже балакуча. Всім завжди жалілася, що в неї проблеми: то хтось вікно їй поб’є, то вкраде. І їй вірили. Хоча вона те придумувала, кожен раз міліціонери приїжджали на її виклик. Могла пил в очі пустити добрий. Може, вона гіпнозом володіла чи що. Якось підійде до мене і каже: «Ви така хороша жіночка», - говорить селянка у червоному халаті.\n-Таня спокійніша була, попала під вплив – от і маєш. Просто шкода її. Говорять, що це не єдина Саша – не єдина їхня жертва. Там якась подружка дочки Жанни пропала. Алла її звати. По-моєму, її прибили ще раніше. Жанка нібито розрізала їй живіт, щоб перевірити, чи та вагітна. Закопали на городі в іншому селі. Дівчинку знайшли у ту п’ятницю (11 вересня – ред.), - додає жінка з велосипедом.\nУ Яруні вважають, що на совісті Жанни не два і не три життя людей. Не на диктофон її називають серійним вбивцею. За чутками, після обшуку будинку Жанни знайшли книгу «чорної» магії і блокнот, де були записані люди, яких вона буцімто вбила.\nЖАННА ПОМСТИЛАСЯ ЗА ДОНЬКУ?\nУ селі Жолобне, що за кілометр від Яруня, живе Ліда Силівна Матвєєва, 71 рік. Її онука 17-річна Алла зникла у травні цього року. З Аллою дружила донька Жанни Сінільга.\n-Приходила сюди Сінільга. Жанна не дуже цього хотіла, бо моя внука водила Сінільгу на дискотеки, гуляла з нею. Ця ж дитина постійно була в хаті. Пам’ятаю, як Жанна свою старшу дочку водила в школу в інші села і хусткою прикривала їй лице, щоб ніхто не бачив її. Затуркала тих дітей! Мабуть, помстилася Аллочці, що вивела її дочку в люди.\nЦікавлюся, чи писали заяву щодо зникнення Алли.\n-Я говорила своєму сину, невістці. Вони трохи п’ють, їм не до того. Заспокоювали, що вона у родичів в Миколаївській області. А після того, як знайшли мертвим брата Жанни, стали шукати й Аллу, - втирає сльози Ліда Силівна.\nЧи була Алла вагітною, коли зникла, Матвєєва відповіла:\n-Вона говорила, що має родити від Максима з села Токарів. Але я їй не повірила.\nЗгадує, як після зникнення онуки до неї у серпні цього року прийшла Жанна.\n-Я копала на городі картоплю, аж тут йде до мене Жанна. Вона запитала, чи не приходила Алла. Я сказала, що ні. А вона ще бідкалася, чого б це Алла бабі не подзвонить чи не напише. Я ще дала їй два відра картоплі.\nПісля поховання Євпака міліціонери прийшли в дім Ліди Матвєєвої, оглянули дім, взяли фото дівчини.\n-Чула, що у дівчини, яку знайшли на городі, самі кістки. Я досі не знаю, що саме сталося з моєю дитиною. Я хочу поховати її, а не чужу дитину. Коли закінчиться експертиза не знаю, - бідкається Ліда Силівна.\nПрес-служба обласної міліції повідомила, що жінка, яка підозрюється у вбивстві Євпака, все-таки причетна до зникнення 17-річної дівчини (Алли Матвєєвої – ред.). За попередніми даними у червні 2009 року між дівчиною та затриманою виникла суперечка, під час якої вона молотком вбила підлітка. Після чого тіло спалила, а рештки закопала.\nЗараз час тривають експертизи, вилучених з місця події залишків одягу та кісток з метою їх ідентифікації. За результатами дослідження вирішуватиметься питання про порушення кримінальної справи.\nАвтор: Ольга Костюк, газета Субота\nУкраина | 28 Сентября 2009 | Просмотров: 7237 | убийство, Новоград-Волынский\nВасилий Черноморец из Житомирской области застрелил жениха падчерицы\nВ райотделе милиции при невыясненных обстоятельствах погиб студент\nИнтересы семьи погибшего в райотделе милиции студента защищает житомирянин Сидор Кизин\n1 июля 2022 Турция ужесточила правила получения ВНЖ. Список закрытых районов 1014\nКак безопасно купить аккаунт Гугл. Предложения и ассортимент от магазина аккаунтов Retriv.Biz. Преимущес... 718\nМожно ли получить карту Бинанс в Украине? 474\nЧто выбрать: подгузники на липучках или подгузники трусики 292\nЧто следует знать об обмене криптовалюты? 283\nЧасы наручные: особенности настройки различных брендов 270\nКакие суши лучше заказать на дом 267\nВ Украине начался новый этап медреформы: какие изменения ждут украинцев 241\nКакие виды хостингов бывают? 235\nКак выбрать букмекера для ставок на спорт? 175\nПобеда Египта в Кубке африканских наций 2010 172\nЧто стоит знать о выборе букмекера? 169\nВыбираем подрядчика по созданию интернет-магазина 144\nBrussels Ukraїna Review – актуальна «дорожня карта» для європейських політиків щодо України 139