Березень для українців - місяць Тараса Шевченка - Інформаційне агентство «Вголос»\nБерезень для українців - місяць Тараса Шевченка\n10.03.2012 | 03:03 | Вголос\nПро нашого Генія сказано чимало. Однак пропонуємо Вам думки істориків дисидента Валентина Мороза та директора Львівської обласної наукової універсальної бібліотеки Івана Сварника.\nВалентин Мороз: Шевченко - це магічна формула, яка людину пробуджувала і робила її українцем\nУ ці березневі дні про Шевченка буде говоритися багато. Особливо у нас, на заході України, у Львові. Бо десь там на Донбасяччині чи Одесяччині ще про Чапаєва люблять говорити, а ми вже говоримо про Шевченка твердо, ясно і вже незмінно.\nОтже, Шевченко - то не просто поет. Якби він навіть не був поетом, то він би був помічений в українській історії як художник, бо малював знаменито. А також як педагог, бо написав перший український буквар. Але Шевченко - це магічна формула, яка людину пробуджувала і робила її українцем.\nЙому судилося жити на світі, коли на Україні був найтяжчий час. Бо дев'ятнадцяте століття в Україні для мене, історика - це найглибша яма в українській історії, коли навіть нації сказали, що вона не існує, і мову заборонили.\nЯкраз тоді Бог нам дав Шевченка - того, хто створив сучасний імідж України. Тарас Шевченко не одного збудив від національної байдужості, притягнув з чужого світу в свій, і багатьох чужих зробив українцями.\nЯ хочу розповісти один цікавий аспект і таку історію, яку розказав мені Антоненко-Давидович, коли він ще жив. Той спогад називається "Поручик Олєнін". При чому тут Шевченко? Зараз побачите, про що мова.\n1917 рік. Почалася спонтанна бурхлива українізація, і то не тільки в цивільному житті, але й у війську, де було багато українців. В окопах чи в казармах почався жвавий рух за створення спочатку українізованих батальйонів, а потім полків, а далі під командуванням Скоропадського навіть був створений перший українізований корпус.\nУ тому полку, у якому було більше українців, забирали неукраїнців і доповнювали українцями і тоді він вважався українізованим. Офіцери були українізованими теж. Та був серед них поручик Олєнін. Він каже: "А кто я такой?" А ті кажуть: "А ви звідки?" А він відовідає: "Я із Харківської губернії". - "Ясно, що українець". "Але я ж Олєнін?". Тут йому відразу придумали таку версію, що була у нього прабабуся на ім'я Олена. У неї не було чоловіка, та був син.\nТому його називали Оленин, а потім став по-російськи Олєнін. Чи повірив у цю версію молодий військовий чи не повірив, але якщо він був з Харківської губернії, то, зрозуміло, що він був трошки українського походження. Адже половина тих, як кажуть росіяни, помєщиків, а ми кажемо дідичів, були українського походження, а значить були породжені вже з українцями.\nА, отже, українську мову Олєнін розумів. Він згодився з тією ідеєю українізації і каже: "Дайте мені граматіку". Йому кажуть: "Граматики у нас нема, а от "Кобзар" є". Як він прочитав "Кобзар" Тараса Шевченка, і назавжди став українцем, хоч був Олєніним.\nТри роки він воював в Українській армії, і в останніх боях у листопаді 1920 року над Збручем, коли Українська армія вже покидала територію Східної України, переходила на територію, окуповану поляками, коли припинила існування Українська Народна Республіка, загинув.\nТри роки чоловік, який мав неукраїнське прізвище, який спочатку не вважав, що він українець, але прочитавши "Кобзаря", відразу став українцем і три роки воював за Україну і загинув за Україну.\nОт такий реальний приклад, як Шевченко своїм Кобзарем зробив чужу людину українською. І таких прикладів було багато, тому що Шевченко - це магічна формула пробудження українства, яке було тоді приспане. Це, мабуть, найголовніше в його постаті.\nІван Сварник: "Кобзар" Шевченка - це те, що має читати кожен українець\nУ Галичині почали відзначати дати до дня народження і дня смерті Тараса Шевченка ще з 1862 року. До цього дня у нас готували всілякі імпрези, переважно пов'язані з культурними явищами, концертами, літературними вечорами, читаннями і т.д.\nШевченко реалізував себе і в поезії, і в мистецтві як видатна особистість України. Для нас Шевченко більше відомий як поет. Однак він також художник. Твори Тараса Шевченка ставлять його в один ряд із видатними митцями його часу.\nВ альбомах Шевченка 1845 року, коли він був художником археографічної комісії в Києві та їздив по Україні як художник комісії, виконуючи історичні замальовки історичних об'єктів, пам'яток народної архітектури. Видно одразу, що Шевченко вже в той час був дуже добрим художником. Видно цю впевнену руку, академічну освіту Петербурзьку, яка згодом зробила його славним художником.\nУ 1973 році (у наступному році буде кругла дата) було виключено з Львівського університету групу студентів (серед яких був і я) за те, що вони по Львові розклеювали листівки з протестом проти заборони святкувань Шевченківського ювілею. Це був перший випадок в Радянському Союзі, зокрема в Радянській Україні, коли пробували заборонити святкувати ювілей Шевченка.\nЦе вилилося у протести інтелігенції, студентів, молоді, усіх людей, кому не байдужа доля української культури. Для мене і для моїх колег це закінчилося сумно, бо нас вигнали з комсомолу, з університету, забрали до війська. І помінялося моє життя - я став не археологом, як мрів, а став археїстом і пропрацював і цій галузі понад тридцять років.\nШевченко був за натурою революціонер, борцем за свій народ, за його волю, за звільнення України. І він цього не приховував.\nУ Львівській обласній бібліотеці є унікальне табірне видання "Кобзаря" Шевченка. Але це табірне не радянського табору, але табірне видання з таборів так званих переміщених осіб. Це виконане на друкарській машинці і потім якимось напівкустарним способом розмножене видання "Кобзаря".\nПалітурка набрана нормальним шрифтом, а усередині весь текст - на друкарській машинці надрукований "Кобзар", який люди з пам'яті відтворили, а потім поширювали. Може, десять було примірників цього Кобзаря, може, п'ятнадцять. Поширювали його на території Німеччини у табори інтернованих - тих людей, які не хотіли повертатися в Радянський Союз.\nЧастина цих українських вояків потім потрапила в Великобританію, а далі емігрувала в Канаду, в США. Коли ми робили Шевченківську виставку, то я з великим трепетом взяв це видання, яке на поганому папері, слабо читається, однак це є "Кобзар" - це те, що, вважали, має читати кожен український військовополонений у цих таборах, кожен українець.


Єлизавета Федорівна Романова народилася 1 листопада1864 року в Дармштадті. Вона була Почесним членом і головою Палестинської Православного суспільства в 1905-1917 рр., Засновницею московської Марфо-Маріїнської обителі.\nЄлизавета Романова: біографія. Дитинство і сім'я\nВона була другою дочкою Людвіга IV (герцогаГессен-Дармштадтського) і принцеси Аліси. У 1878 р сім'ю наздогнала дифтерія. Чи не захворіли тільки Єлизавета Романова, імператриця Олександра (одна з молодших сестер). Остання перебувала в Росії і була дружиною Миколи II. Від дифтерії померла мати княгині Аліса і друга молодша сестра Марія. Після смерті дружини батько Елли (так називали Єлизавету в сім'ї) одружився на Александріна Гуттен-Чапського. Дітей виховували переважно у бабусі в Осборн-хаусі. З самого дитинства Елі прищеплювалися релігійні погляди. Вона брала участь в благодійних справах, отримувала уроки по веденню господарства. Велике значення в розвитку духовного світу Елли мав образ св. Єлизавети Тюрінгської, яка прославилася милосердям. Потенційним нареченим розглядався Фрідріх Баденський (її кузен). Деякий час за Єлизаветою доглядав кронпринц Пруссії Вільгельм. Він також припадав їй кузеном. За відомостями з різних джерел, Вільгельм зробив пропозицію Елі, але вона його відкинула.\nВелика княгиня Єлизавета Романова\n3 (15) червня 1884 рв Придворному соборі пройшло вінчання Елли і Сергія Олександровича, брата Олександра III. Після весілля пара оселилася в палаці Білосільських-Білозерських. Пізніше він став називатися Сергиївських. Медовий місяць пройшов в Іллінському, де згодом Єлизавета Федорівна Романова та її чоловік і проживали. За наполяганням Елли в маєтку була облаштована лікарня, стали проводитися регулярні ярмарки для селян.\nКнягиня Єлизавета Романова досконало володіларосійським. Сповідуючи протестантизм, вона відвідувала богослужіння в православній церкві. У 1888-му здійснила паломництво з чоловіком в Святу Землю. Через три роки, в 1891-м, Єлизавета Романова прийняла християнство. Будучи на той момент дружиною московського генерал-губернатора, вона організувала благодійне товариство. Його діяльність велася спочатку в самому місті, а потім поширилася і на округу. При всіх церковних парафіях губернії були сформовані Єлисаветинські комітети. Крім цього, дружина генерал-губернатора очолила Дамська суспільство, а після загибелі чоловіка стала головою московського управління Червоного Хреста. На початку війни з Японією Єлизавета Романова заснувала спеціальний комітет для допомоги солдатам. У Кремлівському палаці був утворений фонд пожертвувань для воїнів. На складі заготовляли бинти, шився одяг, збиралися посилки, формувалися похідні церкви.\nВ роки правління Миколи II країна переживалареволюційні хвилювання. Висловлювалася про них і Єлизавета Романова. Листи, які вона писала Миколі, висловлювали досить жорстку її позицію щодо вільнодумства і революційного терору. 4 лютого 1905 р Сергій Олександрович був убитий Іваном Каляєва. Єлизавета Федорівна важко переживала втрату. Пізніше вона прийшла до вбивці в тюрму і передала прощення від імені померлого чоловіка, залишивши Каляєва Євангеліє. Крім того, Єлизавета Федорівна подала прохання Миколі про помилування злочинця. Однак задоволено воно не було. Після смерті чоловіка Єлизавета Романова замінила його на посаді Голови Палестинської Православного Товариства. На цій посаді вона була з 1905 по 1917 р\nПідстава Марфо-Маріїнської обителі\nПісля смерті чоловіка Елла продала коштовності.Передавши в казну ту частину, якою володіла династія "Романови", Єлизавета на отримані кошти купила садибу на Великій Ординці з великим садом і чотирма будинками. Тут була влаштована Марфо-Маріїнська обитель. Сестри займалися благодійними справами, медичною діяльністю. При організації обителі використовувався і вітчизняний православний, і європейський досвід. Що жили в ній сестри приносили обітниці послуху, нестяжанія і цнотливості. На відміну від чернечого служби, їм через деякий час дозволялося виходити з обителі і створювати сім'ї. Сестри отримували серйозну медичну, методологічну, психологічну та духовну підготовку. Лекції читалися їм кращими московськими лікарями, а бесіди поводились духівником отцем Митрофаном Сребрянскій (що став згодом архімандритом Сергієм) і батьком Євгеном Синадського.\nЄлизавета Романова планувала, що в установінадаватиметься комплексна, медична і духовно-просвітницька допомогу всім нужденним. Їм не просто давали одяг і їжу, але і часто займалися їх працевлаштуванням і розміщенням в лікарнях. Часто сестри переконували сім'ї, які не могли давати дітям належне виховання, віддавати їх до притулку. Там вони отримували хороший догляд, професію, освіту. В обителі діяла лікарня, була своя амбулаторія, аптека, частина ліків в якій була безкоштовною. Також працював притулок, була їдальня і багато інших установ. У Покровському храмі проводилися просвітницькі бесіди та лекції, проходили засідання православного палестинського і Географічного товариств, інші заходи. Єлизавета, проживаючи в обителі, вела активне життя. Ночами вона доглядала за важкохворими або читала Псалтир над померлими. Вдень вона працювала разом з іншими сестрами: обходила найбідніші квартали, відвідувала самостійно Хитров ринок. Останній вважався в той час найбільш криміногенним місцем в Москві. Звідти вона забирала малолітніх і вела до притулку. Єлизавету поважали за те гідність, з яким вона завжди трималася, за відсутність звеличування над жителями нетрів.\nУстанова протезного заводу\nУ роки Першої світової Єлизавета активнобрала участь в забезпеченні російської армії, наданні допомоги пораненим. У той же час вона намагалася підтримати і військовополонених, якими тоді були переповнені госпіталі. За це згодом її звинуватили в пособництві німцям. На початку 1915 при її активному сприянні була заснована майстерня по збірці з готових деталей протезів. Велика частина елементів доставлялася тоді з Петербурга, з заводу військово-лікарських виробів. У ньому діяв окремий протезний цех. Ця промислова галузь отримала розвиток тільки в 1914 році. Кошти на організацію майстерні в Москві збиралися з пожертвувань. По ходу війни необхідність у виробах зростала. За рішенням Комітету княгині виробництво протезів було перенесено з Трубніковскій провулка на Мароновскій, в 9-й будинок. При особистому її участю в 1916 році почалася робота з проектування та спорудження першого в країні протезного заводу, який працює і сьогодні, випускаючи комплектуючі.\nПісля приходу більшовиків до влади ЄлизаветаРоманова відмовилася покидати Росію. Вона продовжувала активну роботу в обителі. 7 травня 1918 р патріарх Тихон відслужив молебень, а через півгодини після його відходу Єлизавета була арештована за розпорядженням Дзержинського. Згодом вона була вислана до Пермі, потім перевезена в Єкатеринбург. Її і інших представників дому Романових помістили в готель "Атамановскіе номера". Через 2 місяці їх відправили в Алапаевск. Разом з Романовими була присутня і сестра обителі Варвара. У Алапаевске вони перебували в Підлогової школі. Біля її будинку росте яблуня, яка, за переказами, була посаджена Єлизаветою. У ніч на 5 (18) липня 1918 року всі в'язні були розстріляні і скинуті ще живими (крім Сергія Михайловича) в шахту Нов. Селімская, в 18 км від Алапаєвська.\n31 жовтня 1918 го білі увійшли в Алапаевск.Останки розстріляних були витягнуті з шахти і поміщені в труни. Їх поставили на відспівування в церкві при кладовищі міста. Але з настанням загонів Червоної Армії труни кілька разів перевозили все далі на Схід. У Пекіні в квітні 1920-го їх зустрів архієпископ Інокентій, начальник російської духовної місії. Звідти труни Єлизавети Федорівни і сестри Варвари перевезли в Шанхай, а потім в Порт-Саїд і нарешті в Єрусалим. Поховання було скоєно в січні 1921 року Патріархом Єрусалимським Даміаном. Так було виконано волевиявлення самої Єлизавети, виражене в 1888-му, під час паломництва в Святу Землю.\nУ 1992 рАрхієрейським Собором велика княгиня і сестра Варвара були зараховані до лику святих. Вони були включені в Собор сповідників і новомучеників Росії. Незадовго до цього, в 1981-му, вони були канонізовані Православною церквою за кордоном.\nЗ 2004 по 2005 рвони перебували в Росії, країнах Балтії та СНД. Їм вклонилися понад 7 мільйонів чоловік. Як відзначав Патріарх Алексій II, довгі черги людей до мощів новомученц виступають в якості ще одного символу покаяння за гріхи, свідчать про повернення країни на історичний шлях. Після цього вони повернулися до Єрусалиму.\nНа честь Єлизавети Федорівни споруджено кількацерков в Росії, Білорусії. В інформаційній базі на жовтень 2012-го містилися відомості про 24 храмах, головний престол в яких присвячений їй, 6 - де він є одним з додаткових, а також про одне споруджуваному храмі і 4 каплицях. Вони розташовуються в містах:\nБілоусова (Калузька обл.).\nП. Чисті Бори (Костромська обл.).\nП. Дивеєво (Нижегородська обл.).\nС. Венгерова (Новосибірська обл.).\nБєжецьку (Тверська обл.).\nДодаткові престоли в храмах:\nТрьох Святителів в Спасько-Елізаровскій монастирі (Псковська обл.).\nВознесіння Господнього (Нижній Новгород).\nІллі пророка (Ильинское, Московська обл., Красногорський р-н).\nСергія Радонезького і преподобномучениці Єлисавети (Єкатеринбург).\nСпаса Нерукотворного в Усова (Московська обл.).\nВ ім'я св. Єлисавети Федорівни (Єкатеринбург).\nУспіння Пресв. Богородиці (Курчатов, Курська обл.).\nСв. Преподобномучениці Вел. Княгині Єлисавети (Щербинка).\nКаплиці розташовуються в Орлі, Санкт-Петербурзі,Йошкар-Олі, в Жуковському (Московська обл.). У списку в інформаційній базі містяться дані і про будинкових храмах. Вони розташовуються в лікарнях та інших соціальних установах, не займають окремих будівель, а знаходяться в приміщеннях корпусів та ін.\nЄлизавета Романова завжди прагнула допомогтилюдям, часто навіть на шкоду собі. Не було, мабуть, жодної людини, який не поважав би її за все її справи. Навіть під час революції, коли її життя перебувало під загрозою, вона не залишила Росію, а продовжувала працювати. У непростий для країни час Єлизавета Романова віддавала всі сили нужденним людям. Завдяки їй було врятовано величезна кількість життів, в Росії заробив протезний завод, притулки для дітей, лікарні. Сучасники, дізнавшись про арешт, були вкрай здивовані, оскільки не могли собі уявити, яку небезпеку вона могла предстваляет для Радянської влади. 8 червня 2009 р Генпрокуратура РФ реабілітувала Єлизавету Романову посмертно.\nХто правил після Єлизавети Петрівни? Діти Єлизавети Петрівни Романової\nДва заходи королеви Єлизавети, що забезпечили успіх її правлінню\nСуниця Королева Єлизавета - високоврожайна ягода


Літак з Києва не зміг долетіти до Швеції через хмару вулканічного попелу - Укрaїнa - TCH.ua\nЛітак з Києва не зміг долетіти до Швеції через хмару вулканічного попелу\nВиверження вулкана Ейяфьятлайокудль досі заважає авіаперельотам в Європі © daylife.com\nУкрaїнa 22 квітня 2010, 13:04\nЧерез закриття повітряного простору Швеції літак Київ-Стокгольм приземлився у Ризі: пасажири добираються до пункту призначення морем.\nЛітак української компанії "АероСвіт" 21 квітня здійснив посадку у Ризі через закриття повітряного простору Швеції.\nЧерез 40 хвилин після вильоту літака, який виконував рейс Київ-Стокгольм з "Борисполя", повітряний простір Швеції було закрито для польотів через дрейф хмари вулканічного попелу.\nЛітак з 79 пасажирами виконав посадку у Ризі. Всі пасажири за рахунок авіакомпанії доставляються до столиці Швеції морським транспортом. Їх прибуття до Стокгольма очікується у першій половині дня у четвер.\nВодночас поновлення польотів над більшою частиною Європи значно пожвавила авіасполучення між Україною і європейськими містами. Нагадаємо, з кінця минулого тижня авіапростір в Європі було закрито через виверження ісландського вулкана, що викинув у повітря хмару попелу, небезпечного для двигунів літаків.\nПоновлення авіасполучення розпочалося у середу, 21 квітня. Але хмара попелу поки що не розсіялася і продовжує заважати нормалізації перельотів. Якщо раніше передбачалося, що у четвер буде відновлено більшість рейсів, то напередодні ввечері деякі аеропорти знову почали закриватися.


До кінця січня Нафтогаз розробить механізм для створення сертифікованого оператора ГТС – новини ZIK.UA\nНовини » Економіка 6 грудня, 2018, 16:45\nМіжнародні партнери та представники «Нафтогазу України», «Укртрансгазу» і «Магістральних газопроводів України» (МГУ) 29 листопада в Брюсселі погодили спільний план дій наступних кроків анбандлінгу (виділення з «Нафтогазу» діяльності з транспортування газу).\nПро це йдеться у заяві Єврокомісії за підсумками зустрічі віце-президента ЄК Мароша Шефчовича з главою МЗС України Павлом Клімкіним 5 грудня, передає «Економічна Правда».\n«На основі узгодженого плану дій «Нафтогаз» зобов’язався розробити до кінця січня 2019 року в співпраці з МГУ необхідну систему контрактів (contractual framework) для створення сертифікованого оператора газотранспортної системи (TSO) відповідно до законодавства України і Третього енергетичного пакета», – наголошується в заяві.\nЗгідно з ним, ця правова база має бути затверджена у перші місяці 2019 року, що потребуватиме активної участі Кабінету Міністрів для забезпечення повного анбандлінгу до 1 січня 2020 року.\nЄврокомісія нагадує, що скликала таку зустріч високого рівня після жовтневого спільного листа ЄК, Держдепартаменту США, Секретаріату Енергетичного співтовариства, Світового банку та ЄБРР, в якому наголошувалося на актуальність анбандлінгу.\nЗгідно із заявою, Шефчович привітав рішучу прихильність Клімкіна процесу анбандлінгу, оскільки незалежне і надійне TSO є наріжним каменем майбутнього прозорого і ефективного газового ринку в Україні і кращою гарантією для гравців ринку брати участь у стійкому транзиті газу після 2019 року. Віце-президент високо оцінив результати зустрічі 29 листопада в Брюсселі із досягнення рішучого прогресу в процесі анбадлінгу найближчими місяцями.\n«Сподіваюся, що ця спільна мета і домовленість між українською стороною і ключовими стейкхолдерами – поворотний момент. Це надає нової динаміки процесу і надасть можливість забезпечити плавну підготовку до створення нового TSO в Україні до січня 2020 року», – наголосив Шефчович.\nУ зв’язку з цим він оцінив конструктивну співпрацю «Нафтогазу», що необхідна для своєчасного та ефективного виконання плану дій із анбадлінгу.\nВіце-президент також наголосив на готовності ЄК сприяти цьому процесу в найближчі тижні і протягом усього 2019 року, оскільки він також є ключовим елементом тристоронніх газових переговорів із РФ.\n«Їхній успішний результат, а саме довгостроковий транзит газу територією України до ЄС надійним і комерційно життєздатним способом, має першорядне значення для енергетичної безпеки ЄС», – заявив М.Шефчович.\nЯк повідомлялося, представники уряду України і керівництво «Нафтогазу» мали різні погляди на процес анбандлінгу, що затягувало його практичну реалізацію. Глава правління НАК Андрій Коболєв заявляв, що розроблений компанією план анбандлінгу допоможе завершити процес до 1 січня 2020 року, і наполягав на якнайшвидшому залученні міжнародного партнера до управління ГТС.\nВодночас перед зустріччю високого рівня в Брюсселі директор секретаріату Енергетичного співтовариства (ЕС) Януш Копач розкритикував позицію «Нафтогазу» в цьому процесі. За його словами, затягування анбандлінгу з боку «Нафтогазу» ставить під загрозу укладення нового довгострокового контракту на транзит російського газу териорією України, і ситуація має бти вирішена максимально швидко.\nЄСГТСНафтогазновини Україниновини економіки\nЗаважав дивитись дебати Зеленського і Порошенка: в Росії жінка зарізала чоловіка\n2019-04-26 03:45 :40


На Кіровоградщині з’явився перший майстер спорту по скелелазінню - 26 Грудня 2011\nНа Кіровоградщині з’явився перший майстер спорту по скелелазінню\n26.12.2011 о 20:20 0\n3-й етап кубка України по скелелазінню серед чоловіків та жінок, який зібрав 77 найсильніших українських скелелазів із 10 регіонів, пройшов у Харкові.Між трьох представників Кіровоградщини, що узяли участь в змаганнях, найкращий результат продемонстрував Юрій Побережець. Він виявився п’ятим по вправі «швидкість» і став шостим в лазінні на трудність.\nБрат Юрія, Сергій Побережець, подолав вертикальну 15-ти метрову стіну в швидкісних змаганнях з десятим часом.Кіровоградка Марія Храмалюк завершила жіночу боротьбу на шостому і сьомому місцях відповідно.\nПо завершенні змагань визначили фіналістів кубка України по підсумками трьох етапів. По набраній сумі балів Юрій Побережець піднявся на срібний і бронзовий п’єдестал змагань, здійснивши норматив майстра спорту України. Дана подія має особливе значення: Юрій став першим на Кіровоградщині майстром спорту по скелелазінню.


Київ-1960. Відкритий лист В. Кука.\nКиїв - 1960\nВІДКРИТИЙ ЛИСТ В. КУКА\nдо Ярослава Стецька, Миколи Лебедя,\nСтепана Ленкавського, Дарії Ребет, Івана Гриньоха\nта до всіх українців, що живуть за кордоном!\nЯ, Василь Степанович Кук, відомий вам на еміграції як один із колишніх активних членів організації українських націоналістів і як бувший керівник підпільної боротьби в західних областях України, звертаюсь до всіх вас, земляки мої, у якій частині світу ви не перебували б, до якої партії чи групи ви не належали б. Звертаюсь з цим відкритим листом, в якому маю намір висловити свої думки по деяких актуальних питаннях нашої політичної діяльності на еміграції.\nТому, що не все вам відомо про мене, а багато можуть зовсім не знати хто я такий, вважаю за доцільне коротко у вступі розповісти про себе самого.\nРодився я в 1913 році в селі Красне Львівської області в сім'ї робітника. В Організацію Українських Націоналістів вступив в 1929 році в місті Золочеві. Проводив активну нелегальну діяльність проти буржуазної Польщі, яка поневолювала західні області України. За свою політичну діяльність часто заарештовувався польською поліцією, просидів у польських тюрмах понад три роки, а з 1937 р. находився на нелегальному положенні. Після возз'єднання українських земель, в 1939 році я виїхав в Краків, звідки за дорученням Центрального Проводу ОУН проводив підпільну боротьбу проти Радянської влади на Україіні. В 1941 році на другому зборі ОУН я разом з Бандерою, Стецьком, Лебедем, Ленкавським, Шухевичем був обраний членом Центрального Проводу ОУН і очолював його організаційну референтуру.\nПід час другої світової війни проводом ОУН я був післаний в східні області України, окуповані фашистськими військами, де проводив організаційну роботу. Після закінчення війни і цілковитого розгрому гітлерівської Німеччини я залишився на території України. Тепер вже не є таємницею, що я за дорученням Центрального Проводу здійснював керівництво націоналістичним підпіллям в західних областях України, де мав псевдо "Леміш", "полковник Коваль", "Юрко", "Медвідь" та інші і продовжував вести активну боротьбу проти Радянської влади.\nЧому я став на шлях боротьби проти Радянської влади, що поганого вона мені зробила? Сталось так, що я, як декотрі інші, пішов проти Радянського ладу, не побачивши його і не пізнавши його.\nКерівники націоналістичних організацій на протязі ряду років "лякали" нас Радянським ладом, переконували, що він не є тим ладом, який задовольнить життєві потреби українського народу, що щастя наше, в боротьбі за націоналістичні ідеали.\nСтавши одним з чолових членів ОУН, я також виховував членів організації в такому плані.\nМожливо, колись на зорі своєї політичної діяльності і Мельник і Бандера справді вірили в те, що найкращий шлях для українського народу, це шлях, що його вказують націоналісти. Але тоді, коли я їх пізнав як "керівників", то все очевидніше стало, що служать вони чужій справі.\nНе зміг я своєчасно розібратися у відносинах, які склалися між провідниками ОУН Бандерою й Мельником з однієї сторони й німецькими фашистами - з іншою, хоча багато дій і обставин вимагали по меншій мірі здивування. Активна співпраця ОУН з німецькими фашистами до Великої Вітчизняної війни і під час її привела до страшних спустошень нашого краю, до великих жертв, яких український народ ніколи не зможе забути.\nНаціоналістичне антирадянське наставлення підтримувалось з боку німецького фашизму. Німецький фашизм заохочував Мельника, Бандеру і менших керівників ОУН до антирадянської боротьби.\nЗавдяки знайомству з реальними обставинами на Україні, з радянською дійсністю, хоч і через призму моїх націоналістичних та антирадянських поглядів, я вже тоді бачив повну безперспективність підпільної боротьби проти Радянської влади, бо вона, Радянська влада, координально розв'язувала всі питання побудови нового суспільства, до якого віками прагнув український народ. Але мене міцно тримала на цій дорозі моя багаторічна антирадянська діяльність.\nЖиття і правда, одначе, брали верх. Люди прозрівали і завдяки цьому багато підпільників залишили ліси і схрони й з'явилися з повинною до органів Радянської влади. Умови для підпільної антирадянської боротьби з кожним роком ставали все важчими. Залишившись майже один в підпіллі, без зв'язків і без будь-яких перспектив на майбутнє, я разом з дружиною був заарештований органами КДБ при Раді Міністрів УРСР. А зараз я і моя дружина вільні громадяни Української РСР. Нас помилувано Указом Президії Верховної Ради СРСР.\nВсе сказане мною про себе, включаючи і арешт вас не здивує, бо все це нормально в моєму положенні. Здивує вас, немає в тому сумніву, моє звільнення, але це факт, і при бажанні його зможете легко перевірити.\nТакий коротенький мій життєвий і політичний шлях. Складне, важке і повне всяких небезпек життя дало мені можливість на основі власного досвіду та досвіду багатьох моїх друзів, що погинули в антирадянській боротьбі, по-іншому поглянути на всю націоналістичну діяльність в минулому і сучасному.\nПід час мого перебування в підпіллі я багато продумав, дечого навчився і при помочі радянських людей, хоча вони й самі того не підозрювали, пізнав справжню радянську дійсність, в якій чесна людина не може оставатися назавжди ворогом Радянської влади. Серйозних успіхів досягнув СРСР, а також УРСР в різних галузях життя народів Радянського Союзу під проводом Партії і Уряду, особливо, коли до керівництва прийшов М.С. Хрущов. Це у великій мірі вплинуло на зміну моїх антирадянських поглядів в прорадянські. Складний і важкий шлях привів мене до поглядів, які є у мене зараз. Я допустив велику помилку, що не зумів своєчасно розібратися в основі основ того, що являє собою соціалізм, як суспільна система, і які блага він несе для українського народу, а також у тому, що я звертав увагу головним чином на тіньові явища радянської дійсності, що мені заслонило бачити все те позитивне, яке будували з небаченим самопожертвуванням народи Радянського Союзу.\nМої упередження остаточно похитнулись після глибокого вивчення питань національної політики Комуністичної партії Радянського Союзу щодо застосування її на практиці.\nЗаходи, направлені на виправлення помилок у минулому, зв'язаних з культом особи, застосування законів про амністію, реорганізація шкільництва по лінії наближення школи до життя і, нарешті, заходи, що сприяють підвищенню добробуту населення, - все що є наслідком додержання ленінських заповітів. Знаходячись в гущі українського народу, я на свої очі бачив, з яким ентузіазмом підтримували всі українці ці заходи, і в той же час я бачив, наскільки Бандера та ви, панове Стецько, Лебідь, Ленкавський та інші відірвались від дійсного становища на Україні і що тільки ваші зв'язки з імперіалістичними колами США і ваша ненависть до всього радянського не дозволяє вам об'єктивно розібратися в становищі, що склалося за останні роки в Радянській Україні. А становище на Україні зараз таке. Якщо порівняти сучасну Радянську Україну з дореволюційним періодом, або тільки її західні і південно-західні області, які були під окупацією Польщі, Румунії, Чехословаччини і Угорщини, то незаперечним фактом є те, що Україна за радянський період існування добилася великих успіхів в усіх ділянках економічного і культурного життя народу. За роки Радянської влади Україна перетворилася в могутню індустріальну державу, з високо розвинутим і багато технічно оснащеним сільським господарством.\nМатеріальний рівень життя українського народу сьогодні вищий, ніж він був будь-коли до цього часу, і з кожним роком, піднімається вище. Що ж до культурного рівня, зокрема освіти всіх ступенів, науки, охорони здоров'я і т.п., то Україна стоїть вище від багатьох передових капіталістичних країн.\nШироко розвивається українська культура. Українську літературу і мистецтво шанують не тільки на Україні, а й в цілому Союзі.\nНа рідній українській мові виступають керівні партійні і радянські працівники, вона звучить у радіо- і телевізійних передачах і т.д.\nЗі сторінок преси зникли обвинувачення в "націоналітичних ухилах" того чи іншого радянського діяча, культурного фронту, чи цілої інституції. Зникли такі ухили і в житті. Відомих вам в минулому, як націонал-ухильників Антоненка-Давидовича, Ковіньку, Шабліовського та інших амністовано і вони мають всі можливості нормально жити і працювати.\nІ так тепер, в час, коли так бурхливо розцвітає життя українського народу, для мене особисто стало переконливим і для всіх чесних українців, які проживають за кордоном, мусить також бути очевидним, що при сучасному розвитку суспільного життя і міжнародних політичних відносинах ідеї і діяльність українських націоналістів не відповідають цілям українського народу і його держави - Української Радянської Соціалістичної Республіки.\nЗаради об'єктивності хочу сказати, що й сьогодні ще можна зустрітися з тими чи іншими хибами і недоліками у радянському житті. Про багато з цих недоліків пише часто радянська преса, говорять про них також і партійні і радянські керівники. Багато таких недоліків вже виправлено, інші виправляються. Але коли об'єктивно приглянутись, стає очевидним, що це не плід радянської системи, а результат недобросовісності чи прямих пороків окремих працівників, Проте не ці недоліки характерні для Радянського соціалістичного ладу, не вони становлять суть цього ладу. Суть Радянського соціалістичного ладу полягає в тому, що народне господарство постійно зростає, добробут і культура народу піднімаються, все суспільство йде вперед до кращого, а недоліків і хиб стає менше.\nТаке приблизно положення в УРСР і в СРСР. Це Треба мати на увазі тим, хто займається політикою, кого по-справжньому цікавить життя українського народу.\nМожливо ви мені з різних причин не вірите. Що ж? ...Приїжджайте і переконаєтесь самі. Це буде ще краще. Тепер на Україну приїздить багато туристів різних національностей. Українці всіх їх зустрічають і проводжають дуже гостинно. Приїжджайте і ви, українські емігранти, на Україну, хоч як туристи (коли ще не можете напостійно приїхати) і власними очима подивіться на свою рідну Батьківщину. І коли прийдете з добрим чистим серцем, без лихих намірів, то найдете на Україні материнський прийом.\nУ цьому листі до вас, друзі і співвітчизники, я хочу коротко розглянути одне питання, антирадянську діяльність націоналістичних партій і організацій. Тому, що це корінне питання всієї політичної діяльності еміграції. Ця антирадянська діяльність націоналістичних партій триває від перших днів утворення Радянського ладу. Не буду я у цьому листі до вас розглядати історію цього явища. Для мене зараз важливе сучасне, а не історія.\nОднією з головних причин антирадянської діяльності різних націоналістичних партій під сучасну пору є незнання справжньої радянської дійсності, незнання життя і буття народів Радянського Союзу і в першу чергу українського народу. Це незнання або ще гірше перекручене спотворення "знання" також і головна причина всіх інших політичних помилок, шо їх допустили під час ІІ-ї світової війни і після її закінчення. Усім нам, довгі роки виховуваним у антикомуністичному дусі, СРСР представлявся потворним страшним колосом на наскрізь прогнилих основах. Нам здавалось, шо досить буде довести до відома українського та інших народів СРСР наших націоналістичних ідей, лозунгів, просвітити їх і СРСР розпиплеться як карточний домик. Так, до речі, представляли собі СРСР німецькі фашисти, так представляють собі сьогодні СРСР ще багато різних сучасних претендентів у реформатори світу з імперіалістичних кіл заходу. Одержимі такими ілюзіями по відношенню СРСР німецькі фашисти розв'язали ІІ-у світову війну і пішли війною на СРСР і в результаті - лягли в могилу разом зі своїми ілюзіями. Такий же кінець жде і їхніх послідовників з Пентагону, чи інших їм подібних центрів.\nКатастрофічно закінчилася і вся антирадянська діяльність, націоналістичного підпілля на Україні. Вона і не могла інакше закінчитися, бо побудована була не на одній, а багатьох ілюзіях про стан внутрішніх відносин в УРСР і СРСР в цілому. Про СРСР, про Радянську Україну ми знали не справжню дійсність, а часто те, що нам хотілось зустрінути. Свої бажання дуже часто приймали ми за дійсність і всякий тверезий і правдивий голос про життя народу в УРСР називали більшовицькою агітацією. Коли радянська дійсність була від нас далеко, так як це зараз є з еміграцією, можна було кормитися самим і кормити інших всякими ілюзіями. Але при безпосередній зустрічі з дійсністю ілюзії лопалися, як мильні бульки, а життя вимагало дивитися правді в вічі і сприймати його таким, яке воно є насправді.\nЄ ще один бік антирадянської діяльності, також дуже важливий. Антирадянська діяльність української еміграції, як також і інших еміграцій, тісно переплітається зі світовою антирадянською і антикомуністичною боротьбою всіх капіталістично-імперіалістичних кіл та їх урядів. Антикомунізм і антирадянськість, неминуче ведуть до об'єднання в один табір і мільйонера, чи мільярдера-капіталіста і майже що жебрака, нещасного емігранта. Немає потреби доказувати, що мета крупних капіталістів і рядових емігрантів не тотожня, більше того, вони цілковито ворожі. В таких "спілках", "союзах" на нещасних емігрантів кладеться весь тягар найтяжчої і найнебезпечнішої, а часом і найбруднішої роботи. Що монополістам і капіталістам вигідно в їхній антирадянській боротьбі використовувати по-антирадянськи настроєну еміграцію, в тому немає ніяких сумнівів. Але чи вигідно це вам, українські емігранти?\nЯк пани імперіалісти розплачуються за зроблені вам услуги різними емігрантськими угрупуваннями хай послужить приклад, добре нам відомий, німецько-українських відносин і співпраць, з недалекого минулого. Відомо, що різні політичні угрупування на еміграції в такій чи іншій формі співпрацювали з фашистською Німеччиною в надії, що вона допоможе їм стати до влади. Чим все це скінчилося - всім добре відомо. Закарпатську область віддав Гітлер мадярським баронам на розграблення і експлуатацію, а багато з тих, хто піднявся на боротьбу за визволення Закарпаття, загинули в нерівній боротьбі, або опинилися в мадярських, румунських чи інших концтаборах.\nДорогою ціною жертв і крові заплатило населення Закарпатської області за цю "спілку" з фашистською Німеччиною. Здавалося б, що одержана лекція по політиці співпраці повинна була дечому навчити. Та нічого не навчила. Таку саму "політику" продемонстрували українські емігрантські партії і напередодні війни німців з панською Польщею. А результат? На загарбаній від панської Польщі території Гітлерівський уряд великодушно дозволив українцям організувати українські допомогові комітети на чолі з відомим німецьким вислужником Кубійовичем, на яких поклав завдання вербувати робочу силу для воєнної промисловості Німеччини.\nЩе гірше скінчилась співпраця з фашистською Німеччиною напередодні війни з СРСР. Все це добре відомо всім вам за кордоном і нам на Україні. Німці принесли на Україну, та взагалі, де тільки вони пройшли, найжорстокіше поневолення і рабство, яке тільки знала історія. В своїй расистській зарозумілості та в запамороченні від перших успіхів гітлерівські поневолювачі не пощадили навіть своїх бувших прихильників і т. зв. союзників з націоналістичних кіл. Одних кинула гітлерівці в тюрми, як тільки вони наважалися висловити своє незадоволення колоніальною політикою німецько-фашистського уряду, а других просто помордували і постріляли.\nНа прикладі "союзу" з німецьким фашизмом яскраво видно, до яких страшних наслідків може такий "союз" привести, яких важких ран може нанести своєму власному народу, орієнтуючись на чужу допомогу, на чужу силу. Такий болючий дослід у минулому повинен, здавалося б, назавжди відібрати бажання у всякої еміграції, у всякої політичної партії йти на чергову співпрацю з чорними антирадянськими силами, з новими "союзниками". Та так, на жаль, це є. Сучасна українська еміграція, її різні політичні партії в своїй антирадянській діяльності знову находять для себе "союзника" проти т.зв. спільного ворога - комунізму, цим разом в особі імперіалістів США і їх союзників по воєнних блоках.\nНемає сумніву, що американським і іншим імперіалістам дуже вигідно користати з послуг таких емігрантських кіл і навіть чимсь їм допомагати. Але чи вигідно це вам самим, українські емігранти?\nТа ж за їх незначну матеріальну підтримку вам приходиться добирати шпигунів, яких ви засилаєте на Україну для антирадянської діяльності.\nНа підтвердження цього хочу привести приклад, коли представники ЗП УГВР, в особі Лебедя, Грнньоха. Ребет та інших за допомогою американської розвідки в травні 1951 р. підготували і заслали американським літаком на Україну емісара Охримовича із спеціальним завданням до ОУН на Україні.\nДеякі націоналістичні партії за кордоном, щоб підняти свою важкість в очах матеріалістичних кругів і серед рядової еміграції, ще й тепер покликаються на свої зв'язки з підпіллям на Україні.\nВ своїх пресових органах вони ложно інформують еміграцію про діяльність підпільних організацій на Україні і т.п. Все це свідомий обман.\nМені, бувшому провіднику ОУН на українських землях, Головнокомандуючому УПА, Генеральному секретарю УГВР, який весь час перебуває на рідних землях, очевидно, краще знати, чи є підпілля на Україні чи його немає. Я вважаю своїм обов'язком заявити перед лицем всієї української еміграції закордоном, що вже багато років тому підпілля на Україні нестало, і сьогодні, - я підкреслюю з повною відвертістю, - для його виникнення немає жодного грунту.\nЯ щиро бажаю, щоб ви, дорогі мої земляки і друзі, зрозуміли цю істину і зробили з цього належні висновки. Боротьба не іграшка, не спортивні вправи і вона не може бути самоціллю, поскільки за неї доводиться платити найдорожчим для людини - життям.\nАнтирадянська діяльність українських націоналістів за кордоном приречена на провал, бо немає сьогодні таких сил за кордоном, ні тим більше всередині Радянського Союзу, що могли б в якій-небудь мірі насильно змінити існуючий суспільно-політичний лад в СРСР, чи тільки в одній з радянських республік.\nУкраїнський народ, як і інші народи СРСР і країн народної демократії, всяку спробу повернення до старих порядків зустрінне вороже і буде всіма засобами захищати те, що йому дала Радянська влада.\nСпроби активізувати підривну діяльність всередині СРСР при допомозі засланих для цієї цілі осіб кінчаються і в дальшому будуть кінчатися тільки провалом. Про це яскраво свідчить випадок з американськими літаками, про шо вам відомо з радянської та чужинецької преси. Неусвідомлення цих фактів веде еміграцію до трагічних помилок, які в свою чергу приводять до ще трагічних наслідків.\nДрузі! Не зв'язуйтесь ні з якою діяльністю проти нашого народу, не дозволяйте себе далі обманювати і використовувати в чужих для вас самих і вашого народу інтересах. Всю свою діяльність на еміграції спрямовуйте на те, щоб не закривати собі шлях на батьківщину.\nЗі щирим привітом і повагою -


Автобусні квитки до Нижний Пальник\nЗа вікном 21 століття, більше немає потреби гаяти час у чергах автовокзалів та автостанціях. Купити квиток на автобус до Нижний Пальник можна онлайн лише за декілька кліків. Сайт Tickets.ua має зручну систему пошуку, яка дозволяє знайти необхідні рейси, переглянути розклад маршруток та придбати автобусні квитки. Щоб ознайомитися зі всіма доступними пропозиціями, достатньо зазначити дату відправлення, кількість пасажирів та місце призначення. Оплата квитка здійснюється за допомогою банківських карт Visa/MasterCard.\nМаршрутка у Нижний Пальник\nЩоб замовити недорогі автобусні квитки в Нижний Пальник, варто переглянути розклад автобусів. Чим швидше ви почнете пошук, тим більшим буде вибір пропозицій від перевізників. Це можливість обрати та придбати найдешевші автобусні квитки з запропонованих. Для вашої зручності на сайті Tickets.ua система автоматично проставляє позначки «краща ціна» та «найшвидший». Щоб якомога краще спланувати поїздку, звертайте увагу на час і пункти відправлення та прибуття.\nЯк купити автобусні квитки у Нижний Пальник онлайн?\nУнікальний ідентифікатор користувача сесії для повідомлення в Cлужбу турботи про клієнтів: 1905050944


Анонсували серію Motorola Edge - гідні флагмани - Root Nation Анонсували серію Motorola Edge - гідні флагмани - Root Nation\nRoot NationНовиниНовини ITАнонсували серію Motorola Edge - гідні флагмани\nЯк і очікувалось, компанія Motorola презентувала нові флагмани. У серію Motorola Edge увійшли дві моделі, що підтримують роботу з 5G-мережами.\nОбидва смартфони отримали FullHD+ OLED-дисплей діагоналлю 6,7 дюймів зі співвідношенням сторін 21:9. Цей Endless Edge екран має вигнуті під 90 градусів края й частоту оновлення 90 Гц. Дисплей отримав захист Corning Gorilla Glass 5 і підтримує екранний сканер відбитків пальців.\nСтарша з моделей, Edge+, працює на чіпсеті Snapdragon 865 з графічним процесором Adreno 650 і має 12/256 ГБ пам’яті. А варіант Motorola Edge працює на Snapdragon 765G з Adreno 620 й 4/6 ГБ ОЗУ і 128 ГБ флеш-пам’яті.\nУ Motorola Edge+ основна камера включає головний сенсор на 108 Мп із технологією Quad Pixel, надширококутний об’єктив на 16 Мп із підтримкою макрозйомки й телеоб’єктив на 8 Мп із трикратним оптичним зумом. Смартфон може знімати відео в якості 6К. У молодшої моделі ідентичні сенсори, лише головний – на 64 Мп. Обидва смартфони отримали селфі-камеру на 25 Мп.\nМоделі працюють під управлінням My UX на Android 10. Завдяки цьому, пристрої підтримують деякі жестові команди. Зокрема, поворотом зап’ястя можна включити камеру. Також користувачам доступні розширені елементи управління музикою, відео й іграми. Ще є можливість створювати власні теми для екрану, обираючи зі шрифтів, анімацій, іконок, кольорів тощо.\nМоделі Motorola Edge мають стереодинаміки, що на 60% гучніші за всі, якими оснащено інші пристрої бренду. Вони мають точне налаштування для професійної якості звука. Повідомляється, що використана технологія налаштування звука від лауреата Технічної премії Grammy – компанії Waves.\nСмартфон Edge+ має акумулятор ємністю 5 000 мАгод з підтримкою швидкої зарядки на 18 Вт, бездротової швидкої зарядки на 15 Вт і зворотньої зарядки, завдяки чому смартфон може заряджати інші пристрої. А у Motorola Edge батарея ємністю 4 500 мАгод з підтримкою швидкої зарядки на 18 Вт. Гаджети працюють з двома SIM-картами.\nМолодша модель серії перш за все з’явиться у продажу в Італії, де коштуватиме €699. У цій та інших європейських країнах смартфон можна буде купити найближчими тижнями. А Edge+ обіцяють почати продавати в Європі в травні. Коштуватиме він €1199.