Прикарпатець розповів, як «Беркут» знущався над людьми на Майдані - Версії | новини та розслідування\nПрикарпатець розповів, як «Беркут» знущався над людьми на Майдані\n27/04/2014 1 49\nЗ Польщі повернулися активісти Майдану з Надвірнянщини. Наші краяни лікувалися там від травм та вогнестрільних поранень, отриманих під час протистоянь із «псами» владного режиму в столиці нашої держави.\nСеред них — і «свободівець» Тарас Угринчук, котрий був заступником сотника першої Івано-Франківської сотні на Майдані в Києві Сергія Дідича, який загинув 18 лютого. Того трагічного дня серед побоїща в районі Маріїнського парку Т. Угринчук дивом зостався живий. Але отримав низку важких травм, що унеможливило його подальше перебування у гущі подій. Отож нині він ділиться з «Галичиною» спогадами й роздумами про пережите. Оскільки найсвіжіші враження в нього — від тритижневого перебування в сусідній країні, то з них і розпочалася наша бесіда.\nУ Польщі почувалися, мов у родинному колі\n— Спершу тиждень перебував в Івано-Франківській обласній клінічній лікарні, пройшов усі обстеження, навіть готувався до операції, — розповідає Тарас УГРИНЧУК. — Та коли завдяки допомозі регіонального представника Національної експертної комісії України із захисту суспільної моралі, депутата Надвірнянської районної ради ігоря Андруняка з’явилася можливість вирушити на лікування до Польщі, то скористався цим. і то було дуже доречно, оскільки матеріальна база й технічне оснащення тамтешньої медицини на порядок вищі. Хоча спеціалісти — і наші, й їхні — демонстрували однаково високий рівень фаховості й доброзичливості. Правда, серед польських медиків у ставленні до мене та моїх побратимів, котрі теж там лікувалися, відчувався ще й особливий пієтет — гордість за українців. Мушу підкреслити, що в Польщі завдяки українській Революції гідності змінили на краще свою думку про наших людей. і тепер вважають нас сусідами, з якими можна товаришувати на рівних. Тож для них було справою честі надавати нам, пораненим на Майдані, медичну допомогу.\nШкода, звісно, що не можу перелічити всіх польських медиків, які мене обстежували й лікували, оскільки на кожне моє ушкодження — а отримав я і струс мозку, і травму правої лобної ділянки голови, і переломи кісток черепа та лівого зап’ястя, і вивих плеча — був свій спеціаліст. Але мушу зазначити, що там і система перебування в стаціонарі відмінна від нашої. Пацієнт польської клініки не мусить знати персонально, як кажуть у нас, свого лікуючого лікаря. Від нього потрібна лише згода на прописане йому лікування. Що ж до іншого, то він може бути спокійний — фахівці свою справу знають, отож усе зроблять якнайкраще.\nОтакими спокійними були й ми. Навіть попри те, що особисто мене «бадали» чи не щодня, оскільки повторно проходив ррунтовне обстеження: перевіряли й зір, який було впав через забійну рану на голові. Відчувалися і вельми професійний підхід, і бажання допомогти на найвищому рівні.\n– Пане Тарасе, ви весь час пробули в названому медичному центрі, тобто в цьому місці було все для вашого успішного лікування?\n— Безумовно, що тут знайшлося все необхідне. і я повторюю, з подивом надивився на дуже високий рівень технічного оснащення польської медицини. Скажімо, якщо в нас і досі після операції накладають на рану, щоби зняти набряк, пакет з льодом, загорнутий у простирадло, то там цю функцію значно ефективніше виконує апарат, який створює на тому місці цілу лікувальну атмосферу з ліками й холодом. Навіть гіпс, у який вбирали мої руки, накладають якось інакше, ніж у нас, простіше. Доти, приміром, я й не знав, що можуть бути такі термометри, які не потрібно тримати під пахвою чи деінде, щоби виміряти температуру тіла. А в Ополі їх побачив, медсестри визначали той показник навіть на відстані — одним доторком червоного промінчика з маленького ручного пристрою до голови пацієнта.\nЗвісно, це елементарні речі. Але навіть такі, здавалось би, дрібниці свідчать про великі переваги країни, котра у складі Євросоюзу, та всілякі зручності для її жителів від того. Хочеться, щоб і в нас було таке. Й поляки, бачачи нашу білу заздрість, втішали-запевняли, що й в Україні обов’язково так буде. «Ми теж важкі часи переживали, — казали вони. — Та нічого — вижили. інша річ, звичайно, що не мали тоді на своїх кордонах грізного зовнішнього ворога, якого маєте ви нині…»\nПісля лікування в Ополі реабілітаційний період проходив у відпочинковому осередку поблизу м. Прудніка, міста–побратима Надвірни. Тут теж почувався, наче в родинному колі… Знаєте, додавало відчуття, що ти серед своїх, і те, що чи не кожен лікар, з яким спілкувався, радий був зазначити в бесіді, що в його родині є українці. Раніше в них цим, може, й не дуже полюбляли козиряти, а тепер з радістю згадують що їхні бабця чи дідусь мають українські родинні корені. В усякому разі, як виглядало, вони навперебій хвалилися перед нами, що родом з України. Такий відбувся в них порив на хвилі Майдану. Це дало зрозуміти, що ми рідніші, ніж гадали доти.\n– Зрештою, на генетичному рівні певної глибини поляки й українці — єдиний народ.\n— Очевидно. І знову ж таки, якби не той сумнозвісний польський гонор, то ми, либонь, дужче б трималися купи. історія наших народів переплетена. Але в будь-якому разі ми — добрі сусіди, а не вороги. До речі, не можу не зазначити принагідно, що директор Опольського воєводського медичного центру, в якому, крім мене, лікувалися ще Михайло Грабчук з Яремча та Юрій Тодорук з Микуличина, Марек Піскозуб, дуже доброзичлива людина, зізнався, що його родина — з Коломиї. Походить з Івано-Франківська й сім’я директора Опольської воєводської лікарні, в якій перебували Василь Кополовець з Ланчина та Володимир Фйолик з Татарова. Дружина власника реабілітаційного центру — інженера за фахом Адама Максимова — родом з Городенки. Тим-то всюди й постійно переконувався, що перебуваю не в чужій країні, де мене покинули самого, а серед друзів. Намагався вивчати польську. Та загалом ми спілкувалися так: вони — польською, я — українською, й ми чудово розуміли одне одного.\nАле це я сказав тільки про поляків. Коли ж наші хлопці лише прибули до Польщі й по тамтешніх радіо й телевізії передали, що на лікуванні в Ополі перебувають потерпілі «майданівці», то до лікарень потяглися з продуктами й самі українці, котрі там живуть і працюють. Не можу не згадати зокрема Ірину Добош, родина котрої проживає в Ополі ще з 40-х років минулого століття. Особливо ж нами опікувалася виходець із с. Пасічни Надвірянського району Світлана Литвинець. Вона порівняно у стислі терміни так добре вивчила польську, що спілкується нею без акценту. Поляки з того дивуються та хвалять її, стверджують, що тепер і не кожен корінний житель республіки відрізнить її від польки. Медик за фахом, пані Світлана працює в Опольській воєводській лікарні. Вона зокрема кваліфіковано переклала всю супровідну медичну документацію, яку ми привезли з собою. Щодня навідувалась або ж телефонувала, щоби дізнатись, як наше самопочуття. Так само й керівник згадуваного товариства «Nadvornа» А. Кархер регулярно цікавився ходом лікування й реабілітації надвірнянців. Приїжджали й іншіѕ Словом, у Польщі ми почувалися, без перебільшення, мов удома, за що всім, хто створив нам такий комфорт і затишок, висловлюю від себе й своїх побратимів велике і щире спасибі.\nСиловики не вірили, що ми боремося не за гроші\n– Не можу не запитати принагідно, за яких обставин ви отримали такий «букет» тілесних ушкоджень?\n— Достатньо було побувати 18 лютого під Маріїнським парком, щоби отримати весь «спектр послуг» від «доблесного» «Беркуту». Ми називали їх не «беркутівці», а «беркута» з наголосом на останньому складі, оскільки ніхто з них не розмовляв українською. Як усе склалося того дня? Зранку розпочалася серйозна хода «майданівців» до Верховної Ради, де мали розглядати відповідний закон. То була мирна акція, але напередодні вночі ми готували щити, впорядковували амуніцію, бо відчували, що буде «гаряче» протистояння. Хоча вже було звикли до димових шашок і міліцейських кийків, усе одно зустріти їх мали, як мовиться, у всеозброєнні. Але знову ж таки готувалися не нападати на правоохоронців, а лише захищати від них демонстрантів.\nОтож ми рушили разом з іншими сотнями до ВР. ішли щільною колоною, поклавши одне одному руки на плечі, щоб сотні не перемішувалися між собою і щоб не змішуватися зі звичайними людьми, оскільки разом з нами було й багато киян, у тому числі жінки і навіть діти. Маніфестанти з Майдану підходили до будівлі парламенту з різних боків, щоби взяти її в кільце. Нам випало рухатися туди з боку Маріїнського парку, й коли підійшли до нього, то якраз потрапили на початок сутички з «тітушками», натиск яких стримувала самооборона Майдану.\nПопервах нас не було залучено до цього бойового контакту. Зрештою, невдовзі вибухи гранат і гул голосів ущухли, й повз нас почали проносити поранених «майданівців». Настало нібито перемир’я, але в повітрі витала тривога — наче затишшя перед бурею. Відчуваючи недобре, звеліли жінкам і дітям відійти якнайдалі в тил. і саме вчасно, бо за хвилю нас атакували з фронту «беркута». Відверто кажучи, були вражені, що з їхнього боку якось відразу в нас полетіли не тільки світло-шумові й газові гранати, а й пляшки із запалювальною сумішшю. Вже й не кажу про помпові рушниці, з яких по нас густо стріляли. Ми могли чекати такої неадекватності від «тітушок». Натомість правоохоронці мовби продемонстрували тим, що розпочали війну на винищення.\nЗвісно, почалося пекло. Доводилося й ухилятися від «коктейлів Молотова», і відфутболювати від себе гранати, вибухові хвилі від яких були досить потужні — можна було й очманіти. Боковим зором машинально фіксував, як то тут, то там загорялися побратими…\nТа все ж першу атаку ми відбили. Нападники почали відходити, і деякі гарячі голови погналися слідом. Через те наш стрій розпався, і цим скористалися «спецпризначенці», котрі стояли на флангах. Правда, ми помітили їх, коли вони підійшли впритул. Звичайно, в наших рядах це викликало замішання — досвіду ж як такого ще не було. Але хлопці — молодці, навіть у критичній ситуації намагалися зберігати спокій і витримку. і не тільки в моїй півсотні. Скрізь серед «свободівців», що мені сподобалося, не було паніки, ніхто не втікав і не метушився. Були різні дії — як наступальні, так і відступ, але все відбувалось організовано — кожен знав свій маневр.\nЧасто запитують, чи було страшно йти на міліцейські кийки, під кулі. Але тоді не було коли ні переживати страх, ні непокоїтися — не встигали задумуватися про загрозу для життя і здоров’я. Потрібно ж було дбати про інше — оцінювати обстановку й діяти зважено та холоднокровно, тобто якомога ефективніше.\n– Вдалося відбитися й цього разу?\n— Ні, сили були надто нерівні. Нас розсікли на окремі групи, й ту, в якій був я, відтіснили на огороджене подвір’я якихось багатоповерхівок. Згодом від воріт ми відступили й до самих будинкових під’їздів. Одні з нас відтак вийшли з того оточення дахами висоток. Тих же, хто зумів забарикадуватися в під’їздах і відбитися від силовиків, потім звідти визволили. Мені ж і ще кільком хлопцям з Прикарпаття та Львівщини поталанило менше. Ми спробували вибратися на покрівлю, проте всі виходи туди були зарратовані — таке враження, ніби спеціально зробили, заздалегідь підготувавши таким чином пастку. Тоді ми побігли сходами вниз, але назустріч нам піднімалися «беркута». Нас було менше, та ми кинулися на прорив, зав’язалася сутичка…\nМало що запам’ятав з того моменту. Лише переконався, що так звані правоохоронці справді поводилися вкрай невідповідно до свого статусу ще від початків протистояння в Києві. Є ж писане й неписане правило: коли людина впала чи лише присіла, затуливши голову руками, і вже не чинила опору, її мали забирати, відводити, відвозити, затримувати чи арештовувати й т. д. Та «беркута» на те не зважали — били-добивалиѕ Мене, приміром, змолотили так, що гадали, ніби вбили, бо покинули там, де я впав, умлівши від сильного болю в голові, й лежав непорушно. Навіть не обшукали, що зазвичай робили. Моїх побратимів забрали з собою, мене ж зоставили. Бачили, що стікаю кров’ю, тож, мабуть, думали, що коли й не вбили, то я й так умру від втрати крові.\nНе знаю, скільки минуло часу, поки отямився. Лежав у великій калюжі власної крові на сходовій клітці й довго намагався зрозуміти, де я і що зі мною. Відтак зіп’явся на ноги й подзвонив у двері до якоїсь квартири. Коли ж відчинили, то попрохав води, бо дуже мучила спрага. Але напитися мені не дали. Натомість, як зараз пам’ятаю, жінка, котра вийшла з того помешкання, пішла сходами вниз і повернулася звідти з «беркутами». Тоді для мене все почалося спочатку.\n– Що, знову били закривавленого, напівпритомного?\n— Не те слово. Виглядало, що ударами в обличчя наче хотіли ще раз поцілити в ту саму рану на чолі. Тоді й зламали мені вилицю, стінку гайморової пазухи. І це при тому, що з розбитою головою, вивихнутим плечем та переламаним зап’ястям я вже й так був не боєць. Принаймні якщо першого разу, до отримання удару, що вкинув мене в непритомність, я ще оборонявся, намагався разом з усіма вибитися з міліцейського кола, то вдруге захищатися вже не мав сил. Але все одно били. Кажу ж бо, що «беркута» не мали нас за людей. і то найбільше шокувало. Втім, тоді нічого не відчував, окрім фізичного болю від ушкоджень, всі інші відчуття були притуплені.\nПроте цього разу не непритомнів. Пам’ятаю, як обшукували, як тішилися, що знайшли стільниковий телефон — а то був гарний мобільний «Nokia» — мовляв, нарешті хоч один пристойний трофей за весь день. Не знаю, чому стільки звірячої озлобленості було в тих молодих людей й без тіні співчуття до своїх жертв. Якось особливо їх дратувало, що на запитання, скільки нам платять на Майдані, відповідав, що ніскільки. Не вірили, перепитували й били, щоб сказав правду, але то була істина, що нам ніхто ніяких грошей не давав. Однак «беркутам» було невтямки, що ми боремося за ідею, воюємо, на відміну від них, безплатно. І це їх найдужче бісило.\nПідтягли мене до автозаку. Але тут мені вже пощастило — «воронок» був переповнений. Дуже хотіли мене туди втиснути, але не змогли. Зрештою, й не мали права, бо таким важкопораненим, як я, спершу належало надати медичну допомогу. Вже не пам’ятаю, хто саме, лише знаю, що то були медики й журналісти, але мене забрали від «беркутів», взяли попід руки й повели, точніше, понесли до Будинку офіцерів. А там мені зашили рану на голові, надали іншу медичну допомогу.\nТут я і зустрів свого сотника Сергія Дідича, з котрим розсталися під Маріїнським парком. Правда, вже неживого. Коли після перев’язки звівся на операційному столі, то звернув увагу, що на долівці поряд лежать троє «майданівців». Запитав когось, чому мене на столі тримають, а тих хлопців на підлозі, й мені відповіли, що їм уже не допоможеш… Потім підійшов хтось із тамтешніх лікарів, знайомих мені по Жовтневому палаці, й я запитав, чи тут є ще хтось від «Свободи», з ким би міг поспілкуватися. Мені сказали, що якраз серед тих трьох — Сергій, мій сотник. Я не повірив, а відтак довго придивлявся до спотвореного тіла вбитого побратима — його важко було впізнати, настільки був понівечений. Не вірив, не міг собі нічим підтвердити, що то справді він, доки не побачив між складками одежі на його грудях «бейджик» із зазначеним прізвищем. Якщо хтось боровся на Майдані в масці, то Сергій, навпаки, — аж надто відкрито. Він якось обіцяв, що й мені такий виготовить — мовляв, як мій заступник теж мусиш мати ідентифікатор особи. Де я міг тоді подумати, що невдовзі лише завдяки тому «бейджикові» і зможу впізнати свого сотника серед загиблих.\nУ Києві зійшлися в двобої люди двох протилежних полюсів\n– Як вдалося вибратися з Будинку офіцерів, оточеного міліцією?\n— То теж окрема історія. Зрозуміло, що повертатися на Майдан, який саме готувався до «антитерористичної» операції, в такому вигляді не було сенсу. Та кудись мав дітися, бо залишатися тут було небезпечноѕ Ще коли стояв над убитими, підійшла до мене дівчина — Настею її звали. Сказала, що зі служби «Автомайдан-SOS», створеної ще коли побили студентів уночі на 30 листопада. Запропонувала допомогу…\nОтож за сприяння її й народного депутата Олеся Донія, котрий якраз туди навідався, виїхав звідти спершу на іншому авто, на якому саме підвезли медикаменти. Ним дістався до однієї з київських міських лікарень — здається, №4, де й мав діждатися легковика з Автомайдану. Чекав довго, бо тоді вже скрізь стояли міліцейські кордони, через які на вулицях виникли затори. Але забрали мене і ще кількох таких, як я, звідти машиною за сприяння активіста з «Афганської» сотні, котрий там чергував. Відвезли нас спершу на якусь автостоянку, де у простому приміщенні було обладнано досить пристойний підпільний шпиталь. Мене там залишили, оскільки був нетранспортабельний, а інших після обстеження відвезли на конспіративну квартиру.\nПісля ін’єкцій з транквілізаторами я до ранку то засинав, то прокидався. Крім мене, там лежали ще кілька покалічених. Була серед них і тендітна дівчина, майже підліток. Дивився на неї й не міг збагнути, за що її так — поламали ноги й узагалі місця живого не зоставили. Розумію, що я, високий, молодий і здоровий, міг викликати агресію в «беркутів». А чим загрожувала їм вона?\nТак само боляче було споглядати на юного парубійка, котрого теж по-звірячому побили. Причому, як розповів його батько, священик, котрий сидів коло нього, «беркута» потрощили його тими молотками, які «майданівці» використовували, коли розбирали бруківку. Як зараз пам’ятаю, той священик усю ніч то плакав, то молився й за нас, і за свою дитину, то кликав лікарів, коли синові ставало гірше. А під ранок привезли нового пацієнта — майже голого, обгорілого, залитого піною з вогнегасника…\n– Чи вижив той хлопчина, побитий молотками?\n— Наразі не знаю. Проте планую, коли остаточно одужаю, бо ще продовжую лікування вдома, поїхати до Києва. Маю намір пройтися всіма тими місцями, які тут згадую. Сподіваюся знайти й те приміщення, де розташовувався тоді той підпільний шпиталь, і щось, можливо, довідатися про долю сина священика. Чув від когось, нібито знайшлися лікарі, котрі підібрали його на вулиці й надали першу допомогу. Думаю, що знайду й той будинок у тому дворі, в якому закінчилося моє перебування на Майдані…\nВзагалі, хотів би зустріти всіх, хто допоміг мені, вже пораненому, вибратися з небезпечної зони й уникнути міліцейських затінків, аби особисто подякувати. Але усвідомлюю, що то нереально. З другого боку, багатьох і не запам’ятав, а то й не розгледів. Проте не можу забути тільки жінку, в котрої просив води, хоч і не маю зла на неї. А ще укарбувався в пам’ять і один із «тітушок» — на вигляд старший і солідний чоловік. Коли «беркута» вивели мене, вдруге побитого, з під’їзду, він підбіг до нас, вимахуючи електрошокером і вигукуючи: «Дайтє я на ньом ето попробую!». Та мої «охоронці» йому це не дозволили: «Оставь, он і так нічєво нє чувствуєт, — заспокоїли агресора. — Зря только батарєйку посадіш».\nОднак не можу не порівняти ці моменти з іншими з пережитого. Зокрема, ще коли чекав біля названої міськлікарні, звернув увагу, що попри глибоку ніч довкола було чимало волонтерок — дівчат студентського віку, які розносили теплий чай… Не сиділи вдома чи в гуртожитках перед телевізорами, а допомагали, чим могли, потерпілим. Або взяти київських дітлахів, котрі навіть коли було особливо «гаряче» на столичних вулицях, приносили нам молоко, що дуже годилося для отруєних газовими гранатами. Ми їх проганяли, щоб не потрапили під гранату чи міліцейський кийок, та вони щоразу поверталисьѕ Отак, зіставляючи ті контрасти, розумієш, що тоді в Києві зійшлися були в двобої не тільки активісти Майдану й «беркута», а й люди двох гранично полярних полюсів…\n– А з підпільного шпиталю куди подалися?\n— Вранці мене забрав господар оселі, куди ввечері прибули мої «попутники», пан Петро й теж відвіз до себе. Рухалися за всіма правилами конспірації, оскільки всюди стояли міліцейські пости — довелося пригинатися чи й інакше ховати забинтовану голову. А невдовзі нас усіх доставили до Обухова, селища під столицею. Це був канал, яким переправляли з міста — якнайдалі від пильного ока силовиків — поранених «майданівців». І то, як мені потім розповідали, був не єдиний такий потаємний шлях.\nУзагалі, на Майдані було дуже добре організовано допомогу пораненим — від першої медичної й до розподілу їх по підпільних шпиталях та конспіративних квартирах. Радий, що до того доклали зусиль і наші краяни-медики. Саме вони, до речі, ще після перших сутичок на вулиці Грушевського зініціювали формування індивідувальних аптечок для бійців. Відтоді кожен «майданівець» мав при собі такий набір першої необхідності. Серед організаторів медичної служби Майдану — і Роман Хопта з Надвірни та Степан Андрійців з Івано-Франківська. Перший привіз мене відтак додому — забрали мене з Обухова, коли їхали на похорон Сергія Дідича, а другий опікувався мною в ОКЛ, коли знімали шви…\nДо речі, в Обухові я провів чотири дні в родині подружжя Олександри й Наталії Савінських, котрі й доти приймали «майданівців» на відпочинок та оздоровлення. Наталія, до речі, теж родом з Надвірни.\n– Як з висоти пережитого оцінюєте нинішню, постмайданну ситуацію в Україні?\n— Як і всі. Відчуваю розчарування. У країні радше хаос, ніж лад. Люстрація не відбувається, бо керівники держави в тому не зацікавленіѕ В усякому разі виглядає, що те, за що стояв на Майдані, не має особливого поступу. Правда, розчарування наразі легке, бо таки зостається надія: все, що діється чи, навпаки, не рухається, так чи інакше пов’язане зі складною внутрішньою політичною ситуацією й непростою зовнішньою. І коли ми й це подолаємо, тоді ідеали Майдану збудуться.


Як обрати пісочницю для дачі\nРозміщено 01.08.2017 | Updated on 28.03.2019 |\nЯк тільки дитина встає на ноги, а це зазвичай відбувається у віці 10-11 місяців, у неї починається невгамовна жага руху. І добре, якщо батьки зможуть спрямувати цю енергію в потрібне русло. Влітку практично біля кожного будинку є ігровий майданчик для дітей дошкільного віку. На такому майданчику існують зони для дітей самого різного віку. Для самих маленьких найкращим місцем на ігровому майданчику є , в якій діти отримують перші навички колективізму, адже в пісочниці рідко зустрінеш лише одну дитину. Саме там діти отримують перші уроки моторики і координації рук, граючи з лопатками, відерцями, автомобілями. А коли діти починають ліпити з піску різноманітні фігурки, це означає, що прокидається уява і фантазія.Але що робити людям, які виїжджають з міста в село, на дачу для літнього відпочинку. Дитину треба ж чимось там зайняти, тому для малечі кращим ігровим місцем буде все та ж пісочниця, але зроблена за індивідуальним зразком.\nВиди пісочниць для дачі\nПерша пісочниця представляла собою чотири дошки, збиті квадратом, в який насипався пісок. З тих пір конструкція в загальному вигляді не зазнала істотних змін, але змінилися матеріали, з'явилися нові, стійкі до атмосферних явищ фарби, та й конструкція зазнала змін.Компанія IgroSport випускає дитячі пісочниці для дачі, купити які можна, замовивши на сайті компанії. Дитячі пісочниці для дачі можуть бути простими пластиковими, з сидіннями по краях квадрата. Більш оригінальні конструкції можуть бути у вигляді будиночка, обмеженого квадратом або прямокутником, в який і насипається пісок. Випускаються і справжні піщані будиночки, усередині якого можна грати, не боячись дрібного дощику. Є у продажу і ігрові будиночки з сидіннями, біля яких є обмежений простір для піску. Але якщо майданчик для пісочниці дуже мала, то для таких випадків є пісочниці закритого типу, в яких кришки відкидаються під час гри, а потім закриваються. У такому варіанті обмежується доступ до піску домашніх тварин, які вуджу не зможуть справляти свої потреби в пісок.Дитячі пісочниці виробляються зі стійких до атмосферних явищ матеріалів, пластику або дерева. Якщо пісочниця виготовляється з пластика, то всі краї обробляються і скругляются, а дерев'яні конструкції шліфуються, обробляються ґрунтовкою, антисептиком і якісно фарбуються.\nЯк вибрати пісочницю для дачі\nДобре підходять пластикові пісочниці для дачі, дерев'яні дитячі пісочниці для дачі з навісами недорого, які дадуть можливість одному або декільком дітям грати, не боячись жаркого сонця. Найголовніше, щоб обрана пісочниця була виготовлена з якісних і абсолютно безпечних матеріалів, відповідала всім гостям і стандартам.\nДе купити пісочницю для дачі\nКомпанія IgroSport випускає дитячі пісочниці і для ігрових майданчиків, і для дитячих садків, а також призначені для дачі. Продукція, що випускається сертифікована і відповідає всім необхідним нормативам товарів для дітей. Менеджери компанії працюють індивідуально з кожним замовником, пропонуючи найбільш вигідні варіанти пісочниць, а для постійних покупців існують бонусні знижки.


Екснардепа звинуватили у замовному вбивстві | Новини в Україні, в Києві, результати виборів\n24.01.2020, 08:00 · Категорія: Політика\nОдин із підозрюваних у справі корупційної схеми з квартирами для Нацгвардії зізнався, що його хотів вбити колишній народний депутат Максим Микитась.\nПро це у четвер повідомив Центр протидії корупції.\nВищий антикорупційний суд обирає запобіжний захід для шостого підозрюваного у справі — ексзаступника президента Укрбуду та колишнього прокурора В'ячеслава Мармиша.\nУ суді чоловік заявив, що саме його хотів убити експрезидент корпорації Микитась.\n"Я нічого не робив, допомагав НАБУ, чому я зараз тут? У мене конфлікт з Микитасем. Я йому пропонував вирішити питання. Це він мене замовив разом із Майбородою (гендиректор Укрбуду). Це він мене хотів убити", — сказав Мармиш.


Сертифікат про знання державної мови може стати обов'язковим не для всіх ВНЗ - Україна - dt.ua\n27 жовтня, 2013, 09:05 Роздрукувати\nУніверситети, які мають статус дослідницьких, отримують право визначати перелік конкурсних предметів не залежно від переліку, наведеного для кожної спеціальності в Умовах прийому до ВНЗ.\nУ 2014 році наявність обов'язкового для всіх напрямів підготовки сертифіката зовнішнього незалежного оцінювання з української мови та літератури може стати нормою не для всіх ВНЗ.\nУніверситети, які мають статус дослідницьких, отримують право визначати перелік конкурсних предметів не залежно від переліку, наведеного для кожної спеціальності в Умовах прийому до ВНЗ. Вони можуть вибрати його на власний розсуд з числа тих, з яких проводиться тестування, пише в статті для ZN.UA Оксана Онищенко.\nУ попередні роки в конкурсний бал вступника зараховувалися бали сертифіката ЗНО з трьох предметів. Їх обирали з переліку, наведеного для кожної спеціальності в Додатку №1 до Умов прийому. Першим і обов'язковим для всіх напрямів підготовки був сертифікат ЗНО з української мови та літератури.\nНайближчим часом Міністерство освіти має затвердити Умови прийому у вищі навчальні заклади на 2014 рік. Це своєрідна "Конституція" вступної кампанії. На її основі кожен вищий навчальний заклад розробляє власні правила прийому.\nІ у цьому проекті Умов немає чітко прописаної вимоги щодо того, чи повинні ці університети вимагати сертифікат про знання державної мови.\nДетальніше про це читайте у статті Оксани Онищенко "Панове чиновники, це не спам!" у свіжому номері "Дзеркала тижня. Україна". !zn\nВсе, що корисно знати при вступі до ВНЗ\nУкраїнцям все більше подобається ЗНО при вступі до ВНЗ\nСергій 27 жовтня, 16:56 Табачник- це російський фашист, він ще відповість за свої злодіяння. згоден 0 не згоден 0 Відповісти Цитувати ДякуємоПоскаржитись


Очільниця прикордонної служби Португалії подала у відставку на тлі скандалу з убивством українця | investua.com.ua\nЗазначається, що останні декілька тижнів Гатоеш перебувала під тиском після того, як в інтерв’ю ЗМІ сказала, що загиблий в ізоляторі Лісабону громадянин України «явно зазнав катування».\nПредставнк португальської Amnesty International Педро Нето зазначив, що інцидент з громадянином України – не поодинокий випадок, і раніше також траплялися ситуації неналежного поводження з іноземцями, що прибувають до Португалії. На його думку, для вирішення питання потрібно краще дбати про підготовку співробітників прикордонної служби.\nМЗС України закликало РФ вжити всіх заходів для продовження роботи “нормандського формату” і ТКГ\nХочемо дійти до фіналу. Головний тренер Шахтаря прокоментував вихід у Лігу Європи\nУ Києві на Троєщині вантажівка провалилась під асфальт…\n«Ніколи не відмовляйся від величі». Мессі став рекламувати…\nШахтар — Базель. Онлайн-трансляція матчу Ліги Європи\nМіст Патона у Києві почнуть ремонтувати через два роки


Благовіщення в 2019 році: дата і опис свята\nБлаговіщення — одне із 12 головних свят, що відзначаються християнами. Відзначається євангельська подія 7 квітня за новим стилем і становить рівно 9 місяців до Різдва. В цей день архангел Гавриїл сповістив Діві Марії про зачаття сина божого, тому Благовіщення в 2019 році відзначатиметься на початку квітня.\nУ давнину свято був відомий під іншими назвами: Початок спокутування, зачаття Сина Божого та інші. Точна дата, коли став іменуватися Благовіщенням Пресвятої Богородиці невідомо, однак достеменно відомо, що традиція відзначати його 25 березня (за юліанським календарем) з'явилася в 560 році проводом імператора Иустиниана. З тих пір дата не змінювалася і подія святкується щорічно в один і той же день.\nІсторія і подія свята\nТиха й соромлива Марія з міста Назарет вела звичайну життя. До 14-ти років була вихованкою при храмі, різноманітним розвагам воліла молитви і рукоділля. У віці, коли їй потрібно було виходити заміж, вона вибрала свою долю і дала обіцянку Богу, що збереже свою вірність і назавжди залишиться у Дів.\nСвященнослужителі передали Марію в будинок її родича, 80-літнього старця Йосифа, з яким її заручили. Там Діва вела звичне життя протягом чотирьох місяців, після чого отримала благу звістку від архангела Гавриїла. Саме він, що прийшов у дім Марії в образі ангела, який сповістив їй про зачаття Спасителя. Цей день, коли Діва Марія дізналася про те, що скоро стане Матір'ю Божою, став найважливішою подією в житті християн.\nІснує народне повір'я, що в день Благовіщення Пресвятої Богородиці не можна займатися ніякою роботою по будинку. Вважалося, що всіх, хто порушував цю заборону, чекали неврожай і всілякі невдачі в справах. Існує прикмета, що у цей день небажано купатися в річці і митися в лазні. Весь день слід присвятити молитвам і відвідуванню храму.\nНасправді, подібних заборон не існує і, як і в інші великі свята, Благовіщення рекомендується присвятити час молитвам. Народні прикмети говорять, що небажано займатися рукоділлям і будівельними справами. Також не рекомендується починати в цей день яке-небудь нову справу. Незважаючи на це, якщо є гостра необхідність, то будь-яка робота отримає благословення.\nЗа давньою традицією, Благовіщення Пресвятої Богородиці вважається днем повного спокою. У деяких селах і селах і в даний час гріхом вважається будь-яка фізична праця. Можна відвідувати друзів, обговорювати з ними плани на майбутнє, мирно розмовляти про майбутній урожай та інших нагальних справах. За народною традицією, цей день вважається днем свободи. У сільській місцевості було прийнято відкривати клітки з птахами, випускаючи їх на волю.\nІснувала традиція «гріти весну» — розпалювали багаття та влаштовували спільне свято з веселим ритуалом спалення старих речей і різного сміття. Навколо багаття, водили хороводи і співали пісні, закликаючи весну. Благовіщенські багаття також являли собою оберіг від злих духів і хвороб, тому молоді люди нерідко стрибали через вогонь.\nОднією з найбільш цікавих і улюблених в народі традицій є заготівля солі. Вважається, що сіль, зібрана в Благовіщення, вилікує від будь-якої хвороби. Обряд виконується усіма членами сім'ї: кожен бере по щіпці і наповнює марлевий мішечок. Після цього старша жінка в домі прокаливает сіль на вогні і ховає в шафу. Якщо сіль не знадобилася до наступного свята, її спалюють на вогнищі. Існує і інша подібна традиція з освяченою водою, яку слід зберігати весь наступний рік.\nПрикмети, що збереглися до наших днів, до сих пір знають і шанують у народі. Вважається, що сильний шум допоможе зберегти худобу від хвороб і хижаків. Обряд відбувався усіма жителями села: люди брали будь-які предмети (бубни, дзвіночки, металеві тази та інше), які можуть видавати сильний шум і влаштували ходу головною вулицею.\nЩоб зберегти врожай, жінки збирали з печей золу і зберігали її в спеціальній глиняній посуді. Якщо вірити прикметі, Благовіщенська зола може вилікувати будь-які хвороби рослин в саду і городі.\nЗа давньою прикметою, якщо на дахах будинків ще лежить сніг, то морози протримаються ще місяць, до 6 травня — дня Вешнего Егорія. Якщо день сонячний і теплий, попереду чекає ще багато морозних днів. Сонячний день віщує хороший врожай зернових, а мороз обіцяє достаток огірків. Дощова погода до гарної риболовлі і грибів, гроза обіцяє тепле урожайне літо.\nНапередодні свята — найсприятливіший час для посадки гороху, але якщо ви посадите розсаду овочів, вона не зійде. На наступний день можна проводити будь-які посадочні роботи — найбільш сприятливий час для посіву. Якщо в небі ви не бачите ластівок, тепло прийде нескоро — весна і зима будуть холодними.\nЯкщо ви дбаєте про здоров'я і благополуччя, ніколи не беріть і не давайте в борг. Нічого не можна виносити з будинку, за винятком старого мотлоху і дрантя, які будуть спалюватися на багатті. Не варто стригтися і робити зачіски, в цей день дівчата не розплітають коси.\nМагічні ритуали та ворожіння\nНайочікуваніша розвага для дівчат — ворожіння на майбутнє, успіх і здоров'я. У Благовіщення всі незаміжні дівчата і молоді жінки старились звертати увагу на погоду, стежити за поведінкою птахів і провести веселі обряди на любов і благополуччя.\nГілочка виконає бажання\nДля виконання бажання дівчини підбирали на вулиці міцну гілочку і клали її під подушку. Якщо вранці буде зламана гілочка, бажання неодмінно збудеться. Якщо вона залишилася цілою, потрібно буде почекати ще рік.\nПтахи розкажуть про майбутнє\nВиходячи на вулицю, потрібно дивитися по сторонах і запам'ятовувати, які птиці будуть попадатися по дорозі. Голуби — на щастя і радості, ворона — до туги й смутку, горобці й ластівки — до спокою і благополуччя, мертві птахи і плиски — до неприємностей. Якщо синиця на підвіконні або голуб сів біля вікна, у цей рік чекайте приємних змін і щасливої любові. Воробей за вікном — до проблеми з грошима і невдач у справах.


Люди більше не вірять в те, що тяжка праця призведе до успіху | SPILNO\nЛюди більше не вірять в те, що тяжка праця призведе до успіху\nЗа даними дослідників програми Edelman Trust Baromete, який виповнюється 20 років, зсувалось, що багато людей більше не вірять, що наполеглива робота призведе до успіху та поліпшить умови життя.\nПопри високі економічні показники, більшість респондентів на кожному розвиненому ринку не вірять, що їм стане краще через п'ять років.\nЦе означає, що економічне зростання, здається, вже не стимулює довіру, принаймні на розвинутих ринках, не зважаючи на поширювану у великих ЗМІ (як ніби загальноприйняту) думку.\n"Ми живемо в парадоксі довіри", - сказав Річард Едельман, генеральний директор Edelman.\n"З тих пір, як ми почали вимірювати довіру 20 років тому, економічне зростання сприяло зростанню довіри. Це продовжується в Азії та на Близькому Сході, але не на розвинутих ринках, де нерівність національного доходу зараз є найважливішим фактором".\nСтрах заглушує надію, і вже давно припущення про користь важкої праці, для успіху стало міфом.\nЗростання "прірви довіри" між елітами та громадськістю\nП'ятдесят шість відсотків представників опитаного світового населення заявили, що капіталізм у його теперішньому вигляді приносить більше шкоди, ніж користі у світі.\nБільшість співробітників (83 відсотки) у всьому світі стурбовані втратою роботи через автоматизацію, рецесію, недостатньою підготовкою кадрів, демпінгом іноземної конкуренції, імміграцією та економікою підробітків (фрілансу).\nП'ятдесят сім відсотків респондентів стурбовані втратою поваги та гідності, якою вони колись користувались у своїй країні.\nМайже двоє з трьох вважають, що темпи технологічних змін занадто швидкі. Австралія зафіксувала одне з найбільших знижень довіри до технологій.\nАвстралійців найбільше хвилювало питання втрати роботи за рахунок економіки підробітків, яка несе загрозу доступу на національний ринок для нефахового непідготовленого персоналу без належного рівня підготовки та конкуренцію з "більш економічно вигідними" (дешевими) іноземцями.\nДослідження також виявило зростаючу "прірву довіри" між елітами та громадськістю, яка може бути відображенням нерівності в доходах, сказав Едельман.\n"Зараз ми спостерігаємо момент Аліси в країні чудес: момент елітичної плавучості та масового відчаю ", - сказав він.\nХоча 65 відсотків всесвітньо поінформованої громадськості (у віці 25-65 років, з вищою освітою, серед 25% доходів домогосподарств) заявили, що довіряють своїм установам, лише 51 відсотків масової громадськості (усі інші, що становить 83 відсотків від загальної кількості світового населення) сказали те саме.\n"Результатом є світ двох різних реальностей довіри", - йдеться у звіті.\n"Інформована громадськість - заможніша, освіченіша та найбільший споживач новин - залишається набагато більш довірливою до кожної установи, ніж широкі верстви населення".\n"На більшості ринків менше половини масового населення довіряє своїм установам".\n"Зараз є рекордні вісім ринків, що демонструють різницю між цими двома аудиторіями - тривожна нерівність довіри".\nРівень довіри серед поінформованої громадськості в Австралії становив 68 відсотків, що набагато перевищує 45 відсотків, зафіксованих серед масового населення.


Оце так сюрприз: синоптики зробили прогноз погоди на новорічну ніч 2021 - Львів Vgorode.ua\nОце так сюрприз: синоптики зробили прогноз погоди на новорічну ніч 2021.\n03 листопада 2020 17:50\nСиноптики розповіли, якою буде погода в Україні у новорічну ніч 2021. За інформацією Укргідрометцентру, у грудні 2020 року температура повітря буде плюсовою навіть вночі. Втім, ближче до кінця року на українців чекає зимовий сюрприз – засніжить. Читайте найцікавіші львівські новини.\nЗа інформацією Укргідрометцентру, сніг в Україні цьогоріч прогнозують лише під Новий рік.\nНародний синоптик із багаторічним стажем Володимир Деркач також переконаний, що похолодання в грудні розпочнеться лише після Дня Миколая, 19 грудня. Останню декаду грудня він навіть охрестив «зимовим бабиним літом», тому що погода, за його словами, буде аномально теплою. Але під Новий рік все зміниться. У ніч із 31 грудня на 1 січня народний експерт прогнозує невеликі заморозки і сніг, пише Obozrevatel. Все, як у казці.\nСиноптики також розповіли, коли в Україні чекати першого снігу. Зима 2020-2021 обіцяє українцям теплу погоду, малосніжну, але з крижаними дощами.


МІСТ ДЛЯ ВТЕЧІ ОКУПАНТІВ – Грінченко-інформ\nЦікаво, що саме крижані шторми разом з льодовими глибами зруйнували і перший Керченський міст. Його збудували щойно після визволення півострова від німецьких фашистів – з матеріалів, заготовлених окупантами. Міст так само рекордно завалився – на 107-й день. Добре, що ним хоч устигла промчати радянська делегація, яка поверталася з Ялтинської конференції союзників по антигітлерівській коаліції.\nПершими, хто загорівся ідеєю мосту, були англійці, ще на початку минулого століття. Плануючи «шовковий шлях» з Лондона до Делі. Для початку проклали дном Керченської протоки телеграфний кабель. Але для того, щоб до Індії пішли залізничні каравани, необхідно було спорудити ще один міст – через Ла-Манш. Потужностей і фінансів на такий розмах не вистачало.\nДо Другої світової війни про кримський міст замріялося Сталіну. Плани були сильними, та радянська сталь – слабкою. Пізніше ідею Сталіна підхопив Гітлер. Тоді ще союзницька Німеччина виготовила для великого друга СРСР мостові конструкції. Їх разом з будматеріалами завезли на півострів. А потім справу продовжили сталінські ударники: склепали міст нашвидкуруч, і вже тим прирекли на катастрофу – не встигли ретельно забетонувати всі опори. Але головну руйнівну роль, повторюся, зіграла стихія: багатотонні тороси прямо-таки стяли могутні мостові опори.\nЗа спостереженнями синоптиків, льодова обстановка 1944 року, місячні температурні показники, дуже нагадують нинішні погодні умови. Правда, льодові тороси слабші. Але і технологічний міст у порівнянні зі зруйнованим радянським – як сірник проти стовбура.\nСталін поспішав, споруджуючи Керченський міст. Потрібна була додаткова артерія для стратегічного маневру військами. Спішить і Путін. Потрібна продовольча артерія з Кримом, який стрімко деградує, як і в повоєнні сталінські часи. А ще Путіну потрібен міст як опора під його провалений кримський авторитет. Бо поромна переправа захлинається від навантаження навіть у штиль, а в негоду іншого берега доводиться чекати годинами, що розтягуються на добу, а то й на дві. Під кінець другої декади лютого у черзі на пором зібралося понад тисячу вантажівок. З російського берега водії, протестуючи, перекрили під’їзну дорогу.\nКерченський міст, за задумом путінських пропагандистів, має відіграти ту ж роль, яку свого часу грала для Брежнєва Байкало-Амурська магістраль. БАМ зі своїм завданням упорався. Він додав емоційного пієтету у затхлу стайню Радянського Союзу. Але сьогодні радянська гордість лежить мільярдним непотребом у забайкальській тайзі. З Керченським мостом у Путіна виходить ще гірше. Енергоміст уже провалився. Незважаючи на пропагандистські запевнення, півострів хронічно недоотримує електроенергію з Росії, хоча особисто Володимир Путін обіцяв її надлишок.\nКримчани вже третій рік надихаються Керченським мостом. Пропагандистські марафонці і стомлені глядачі в очікуванні другого дихання. Треба поспішати, а то може так трапитися, що Путін не встигне виконати обіцянку. Зійде з дистанції…\nУкраїна, можливо, більше, ніж Росія зацікавлена у добротній побудові Керченського мосту. Після того, як ми повернемо півострів, по ньому втікатимуть «визволителі», а потім з Росії везтимуть товари і ресурси, як компенсацію за завдані окупантами збитки.


За романтикою - на площу (твір-опис пам'яток історії та культури) — шкільний твір, приклад твору на тему\nТвори з мовиЗа романтикою - на площу (твір-опис пам'яток історії та культури)\nШкільні твори з української мови > За романтикою - на площу (твір-опис пам'яток історії та культури)\nЗа романтикою - на площу (твір-опис пам'яток історії та культури)\nУ Харкові є місце, що особливо приваблює харків'ян. Воно пов'язане з романтикою далеких доріг, зустрічами рідних і друзів, новими знайомствами. Тут можна просто відпочити, помилуватися навколишнім світом, нагодувати голубів. Це — площа перед Південним вокзалом. Цю площу оточують дивовижні за своєю красою та архітектурою споруди. Насамперед це — вокзал. Широкі гранітні сходини, величезні колони на підступах до залу очікування створюють у кожного, хто сюди входить, ні з чим не зрівнянне враження. Заходиш усередину, і поглядом не можеш обійняти височінь купола, розписаного видатними художниками XX століття. Справжній витвір мистецтва — величезна люстра. Через зал очікування виходите на перон, де на вас очікує ще одне диво: пам'ятник одному з героїв безсмертного роману Ільфа і Петрова — отцю Федору. В "Дванадцяти стільцях", за волею авторів він зробив одну із зупинок у погоні за скарбом саме в Харкові.\nАле вийдемо на привокзальну площу. Праворуч, якщо стояти спиною до вокзалу, бачимо пам'ятник архітектури і містобудівництва початку XX століття — будинок Управління Південної Залізниці. На мармуровій табличці, що кріпиться до стіни, прочитаємо, що ця споруда почала будуватися 1912 року і завершена в 1914 році. Поряд на стіні — великий бронзовий аркуш, де стисло переказана історія сьогоднішньої магістралі. Звідси ми дізнаємось, що її історія бере початок від шостого липня 1869 року, коли до Харкова прибув з Курська перший потяг. Тоді це була Курсько-Харково-Севастопільська залізниця. З 1907 року залізниця дістала назву "Південних залізниць", загальна її протяжність становила три тисячі верст. Теперішню назву "Південна" вона здобула 1934 року.\nЗараз це жваве роздоріжжя — із заходу на схід, з півночі — на південь. Залізниця під керівництвом Віктора Миколайовича Остапчука вважається кращою в системі "Укрзалізниці". Тут, наприклад, почав здійснювати регулярні рейси перший в Україні швидкісний потяг "Харків—Київ".\nНавпроти Управління Південної Залізниці — не менш велична споруда головного поштамту.\nНа великих святах площа перетворюється на своєрідний концертний зал під відкритим небом. Тут виступають колективи художньої самодіяльності залізниці. На Новорічні свята та Різдво навколо величної красуні ялинки по рейках курсує міні-паровоз з вагонами. А пасажири тут незвичайні — великі плюшеві кумедні ведмеді, цуценята, зайці. А цього Нового року їхню компанію поповнив Дракон — символ 2012 року.\nІ як не згадати про таке диво. Щодня на одній із веж вокзалу, на якій вмонтовано величезний годинник, на циферблаті відчиняються спеціальні дверцята. В отворі з'являється постать музиканта з трубою в руках. Ще мить — і за допомогою підсилювачів над площею лунають звуки труби. Навіть якщо людина поспішає, вона неодмінно сповільнює крок і благоговійно слухає чарівну музику.\nСторінку згенеровано за 0.085325 сек.


Милан Кундера: Нестерпна легкість буття fb2 скачать бесплатно\nFB2 Книги » К » Кундера Милан\nСкачать книгу (размер 1279Kb , формат fb2)\nМілан Кундера (нар. 1929 p.) — відомий чеський прозаїк, поет, есеїст. Після вторгнення радянських військ до Чехословаччини змушений був емігрувати. З 1975 року живе в Парижі. Автор романів «Життя деінде» (1970), «Прощальний вальс» (1972), «Безсмертя» (1989), збірки оповідань «Книга сміху і забуття» (1978) та ряду інших прозових і поетичних книжок. Роман «Нестерпна легкість буття» (1984) вважається одним із найпопулярніших творів письменника — він перекладений багатьма мовами світу і відзначений кількома літературними преміями.\nІлюстрації Світлани Ніколюк\nОстальные книги писателя ‘Кундера Милан’\nМилан Кундера: Нестерпна легкість буття fb2


При розгляді заяв та відповідних документів …, яка зареєстрована за адресою: м.Тернопіль, вул…, кв…, …, який зареєстрований за адресою: м.Тернопіль, вул…., встановлено, що … бажає здійснити дарування квартири за адресою: м.Тернопіль, вул…, кв…. на ім’я малолітньої дитини …, 27.04.2015р.н.\nКвартира за адресою: м.Тернопіль, вул…., кв… належить на праві приватної власності … на підставі договору дарування, посвідченого 26.07.2016р. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Козар В.І.\n1. Надати …, … дозвіл на укладання договору дарування квартири за адресою: м.Тернопіль, вул…., кв…. на ім’я малолітньої дитини …, 27.04.2015р.н.


Лише 15% медзакладів Житомирщини можуть надавати повноцінну первинну допомогу – М.Суслик | Житомирский Курьер\nHome Статьи Лише 15% медзакладів Житомирщини можуть надавати повноцінну первинну допомогу – М.Суслик\nТільки 15% медзакладів області мають достатньо матеріально-технічних ресурсів, аби надавати повноцінну первинну медичну допомогу населенню.\nПро це розповів начальник управління охорони здоров’я ОДА Микола Суслик під час міжрегіональної наради щодо формування мережі закладів первинної медичної допомоги у сільській місцевості, яка відбулася сьогодні в Житомирі під головуванням віце-прем’єр-міністра – міністра регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ Геннадія Зубка.\n– У Житомирській області не вистачає сімейних лікарів, і на сьогодні нам потрібно 203 таких фахівці. Крім того, тільки 15% медичних закладів Житомирщини мають матеріально-технічні ресурси для повноцінного надання первинної медичної допомоги», – акцентував М.Суслик, оцінюючи спроможність мережі первинної медичної допомоги в області.\nНині третина території Житомирщини не вкладається у визначений норматив, за яким доступність до місця надання первинної медичної допомоги становить 7 км. Значна кількість спроможних медзакладів находяться далі.\nЗа словами Миколи Суслика, неоднакова щільність населення також не дозволяє використовувати стандартні підходи до формування мережі спроможних медичних закладів. Якщо ОТГ створюють на територіях із низькою щільністю населення, то це призводить до великої кількості амбулаторій монопрактики та нераціонального використання ресурсів. Натомість, невеликі ОТГ на густозаселених територіях дають надлишкову кількість медзакладів.\n«Якщо децентралізація не покриває весь район, то залишаються населені пункти під повноваженнями РДА, що створює конфлікт інтересів і невдоволення людей, бо в ОТГ кращий рівень надання медичних послуг», – додав Суслик.\nУ свою чергу Геннадій Зубко наголосив, що Мінрегіон та МОЗ розробили спільну методику щодо порядку формування спроможних мереж надання первинної медичної допомоги. Основна ідея – це змінити якість медичних послуг на первинному рівні та наблизити пацієнта до лікаря та медичних послуг.\n«Ми прагнемо до іншого підходу у первинній медицині, що передбачає можливість спілкування з другим рівнем, консультації пацієнта з кабінету сімейного лікаря із вузькопрофільним спеціалістом, єдина база даних, долучення дитячих лікарів, які можуть співпрацювати із сімейним лікарем і зменшення часу, що дуже важливо під час захворювання», – пояснив Зубко.\nПеред початком наради учасники оглянули амбулаторію у с. Вереси Житомирського району.


Біла хата.Із героєм-розвідником попрощався Чернігів - Біла хата\nГлавная / Всі новини / Новини / АТО / Із героєм-розвідником попрощався Чернігів\nОсколочні боєприпаси втілили в кількох цивільних осіб та військовослужбовців, тож сім мирних жителів і чотири військових загинули одразу, а більше тридцяти — поранено.\nПід час обстрілу життя обірвалося і в Євгена, який служив у Хмельницькому полку, звідкіля призивався на службу. А тому провести в останню путь свого побратима приїхали і хмельничани.\nКерівник медіа-центру Міністерства оборони України в Чернігівській області Вадим МИСНИК розповів, що при штабах армії командування створило спеціальні загони спецпризначення. Вони розпорошені у різних місцях, виконуючи чітко поставлені завдання. Основна функція у їхній діяльності – це збирання даних про наявність ворожих російських військ. В одному з таких загонів служив і Євген.\n14 лютого прощатися до Катерининської церкви в Чернігові, де відспівували загиблого бійця, прийшло багато чернігівців.\nПоховали захисника Вітчизни Євгена Бушніна на міському кладовищі, у Яцево.\n— Євген віддав за свій народ, за свою родину, за свою землю найголовніше – своє життя, — зазначив під час поховання воїна-патріота архієпископ Чернігівський і Ніжинський Євстратій. — Нехай Господь прийме цей найцінніший дар — його душу в царство своє! А всім нас дасть світу, правди і свій захист — щоб зло війни припинилося якомога швидше, а Україна розцвітала. Україна завжди пам'ятатиме своїх героїв — синів і дочок, які назавжди пішли в небо — заради нас, живих! Царство небесне Євгенію і вічний спокій. Слава Україні!\nЧернігівський міський голова Олександр Соколов, учасник бойових дій в Афганістані, відзначив:\n— Дорогі чернігівці, бойові побратими, друзі! 15 лютого виповнюється 26 років, як завершилася війна в Афганістані. Більшість батьків і матерів сподівалися, що афганська війна стане останньою, на якій ми втрачали наших співвітчизників. На жаль, війна прийшла в наш дім знову. І Наталія Миколаївна, Валерій Дмитрович, Наталія Валеріївна, тринадцятирічний син Микола, на превеликий жаль, випробували весь жах сьогоднішньої війни на собі — вони втратили сина, чоловіка, батька. Спецназівець Євген Бушнін віддав життя за нашу незалежність. Ми всі сподіваємося, що 15 лютого, нарешті війна зупиниться, батьки і матерів не будуть ховати своїх синів. А сини і дочки будуть знати, що у них є батько. Ми висловлюємо надію, що вистачить мудрості всім, щоб зупинити кровопролиття.\nУсі, хто знав Євгена, зауважують, що він був неймовірною людиною: добрим, чуйним, готовим завжди прийти на допомогу тим, хто її потребував. Женя був прекрасним хлопцем! Таким він і залишиться в пам‘яті інших.\nВідео: Телеагенція «Новий Чернігів»


Аукціон в електронній формі буде проведено 01.08.2017 Українською універсальною біржею, час початку внесення цінових пропозицій (початок аукціону) - 10.00 - Торги, аукціони, ProZorro | Українська універсальна біржа. Організація та проведення аукціонів в Україні.\nАукціон в електронній формі буде проведено 01.08.2017 Українською універсальною біржею, час початку внесення цінових пропозицій (початок аукціону) – 10.00\nНазва об’єкта: комплекс виробничих будівель загальною площею 117,9 кв.м, в тому числі: майстерня літ. «А» площею 68,0 кв.м; електроцех літ. «Б» площею 46,9 кв.м; вбиральня літ. «В» площею 3,0 кв.м.\nАдреса об’єкта: 23660, Вінницька обл., Тульчинський р-н, смт. Кирнасівка, урочище Набережне, 1Б.\nЗберігач: СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський», код за ЄДРПОУ 05413994.\nАдреса зберігача: 23652, Вінницька обл., Тульчинський р-н, вул. Соборна, 1.\nВідомості про об’єкт: комплекс виробничих будівель знаходиться на території СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський»: одноповерхова цегляна будівля майстерні літ.А, площею 68,0 кв.м, 1991 року побудови, будівля знаходиться в задовільному стані; одноповерхова цегляна будівля електроцеху літ.Б, площею 46,9 кв.м, 1992 року побудови, будівля знаходиться в незадовільному стані; одноповерхова цегляна споруда вбиральні літ.В, площею 3,0 кв.м, 1990 року побудови, споруда знаходиться в незадовільному стані.\nЗемельна ділянка окремо не виділена. Об’єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці загальною площею 6,1947 га, виділеній СВАТ «Птахокомбінат «Тульчинський»; кадастровий номер 0524355300:04:004:0119; категорія земель – землі сільськогосподарського призначення.\nПочаткова ціна без ПДВ - 57358,00 грн., ПДВ – 11471,60 грн.\nПочаткова ціна об’єкта з урахуванням ПДВ – 68829,60 грн.\nПокупець сплачує Організатору аукціону винагороду у розмірі 1 % (одного відсотка) від початкової ціни об’єкта приватизації, що складає 688,30 грн.\nГрошові кошти в розмірі 6882,96 грн., що становить 10 % від початкової ціни об’єкта приватизації, вносяться на р/р №37312072000391 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код за ЄДРПОУ 13327990, одержувач - РВ ФДМУ по Вінницькій області.\nКінцевий термін прийняття заяв на участь в аукціоні – 28.07.2017.\nАукціон в електронній формі буде проведено 01.08.2017 Українською універсальною біржею, час початку внесення цінових пропозицій (початок аукціону) - 10.00, час закінчення внесення цінових пропозицій (закінчення аукціону) – 12.00.


Ольга Харлан та Олег Верняєв — рекордсмени у номінації «найкращий спортсмен місяця» – АрміяInform\nОльга Харлан та Олег Верняєв — рекордсмени у номінації «найкращий спортсмен місяця»\nОльга Харлан та Олег Верняєв зрівнялися за кількістю статуеток «найкращий спортсмен місяця» — обидва мають по 11 нагород. Сьогодні в Олімпійському домі їх оголосили найкращими спортсменами червня та липня, вручивши нагороди. Тож вони стали рекордсменами Національного олімпійського комітету.\nЛейтенант Олег Верняєв отримав таку відзнаку, блискуче виступивши в червні на ІІ Європейських іграх у Мінську. Попри те, що титулований гімнаст усе ще відновлюється після травми, йому вдалося записати до свого активу аж три нагороди: «золото» у вправах на брусах і 2 срібні медалі у багатоборстві та вправах на коні.\nУ липні високе визнання Національного олімпійського комітету отримала шаблістка Ольга Харлан, яка в угорському Будапешті вкотре підтвердила своє звання найсильнішої фехтувальниці планети. Для Ольги титул чемпіонки світу став уже шостим.\nЗа вагомий внесок у підготовку Олега Верняєва Національний олімпійський комітет подякував Збройним Силам України.\nВ Збройних Силах України зареєстровано 3 випадок захворювання на COVID-19 04.04.2020\nПонад 40 мін за півтори години. Окупант посилює обстріли в районі Павлополя 04.04.2020\nПеребіг пандемії Covid-19 в Україні та світі 04.04.2020\nПоки команда Нескорених тренується вдома, оргкомітет планує подальші кроки 04.04.2020\nВоїни-автомобілісти у вільний час виготовляють медичні маски 04.04.2020\nУчні Полтавщини беруть участь у конкурсі “За нашу Свободу!” під патронатом Сухопутних військ 04.04.2020\nРоботи на полі бою – вже не фантастика 04.04.2020\nРеволюція у сфері публічних закупівель, або «Тендерна гра» за новими правилами 04.04.2020\nЯк змусити себе займатися спортом удома? Поради від професійного спортсмена Владислава Гераскевича 04.04.2020\nКвітень 2020 (155)


Мобілізація донорів і міжнародна підтримка Міністерства інфраструктури — Центр транспортных стратегий\nМобілізація донорів і міжнародна підтримка Міністерства інфраструктури\nМнения 10 августа 2016, 14:27 Александра Клитина Советник Министра инфраструктуры Украины, руководитель Группы поддержки реформ МИУ\nСьогодні Міністерство інфраструктури - це міністерство реформ. Наше завдання - модернізувати галузь інфраструктури таким чином, щоб вона відповідала сучасним європейським і загальносвітовим трендам.\nРух - це життя, рух не можна зупинити. Якщо в якихось інших галузях, можливо, і можна почекати з впровадженням комплексних змін, то це не можна віднести до галузі інфраструктури: поїзди йдуть, літаки летять, машини їдуть, і цим процесом потрібно керувати так, щоб було максимально комфортно бізнесу, безпечно - громадянам, економічно вигідно - державі.\nУ Міністерства є два шляхи: наздоганяти потяг, який вже йде, або прокладати нові шляхи, пропонувати нові рішення. Міністр Володимир Омелян вибрав другий шлях - комплексне реформування галузі. Тому сьогодні Міністерство інфраструктури - це міністерство реформ. Наше завдання - модернізувати галузь інфраструктури таким чином, щоб вона відповідала сучасним європейським і загальносвітовим трендам.\nВ процесі роботи над стратегією мене вразила різниця в підходах: ми все сприймаємо дуже конкретно. Те, що ми визначаємо, як стратегію, наприклад, збільшити обсяг транзиту, для європейців є вимірами стратегії, а не самою стратегією. Тобто, треба визначитися з метою і розробити способи її досягнення, а потім вже аналізувати плюси і мінуси, визначити шкалу вимірювання.\nЦікаво, що експертна допомога ЄС існує в Міністерстві вже не один рік, але тільки нещодавно прийшло повне розуміння її важливості. Також спільно з європейськими експертами розпочато аудит функцій Міністерства та підзвітних служб, під головуванням Міністра відбулося засідання робочої групи. Цікаво, що європейська модель управління транспортною інфраструктурою істотно відрізняється від нашої, і щоб ефективно функціонувати в майбутньому, необхідно реформувати Міністерство і підзвітні служби - це завдання адміністративної реформи.\nОскільки робота Міністерства над реформами є масштабною, виникла ідея створення технічного офісу за підтримки ЄС та інших донорів. Технічний офіс підтримки реформ - це команда з 21 експерта, серед яких секторальні менеджери, юристи, IT фахівці, інвестиційні менеджери, PR-фахівці.\nПроекти Національної транспортної стратегії, аудиту Міністерства та технічного офісу підтримки реформ пов'язані воєдино - це все є підготовчим етапом адміністративної реформи. Експерти з технічного офісу згодом перейдуть в оновлену структуру Міністерства і працюватимуть над імплементацією Національної Транспортної Стратегії.\nПідтримка ЄС масштабна: зараз експерти допомагають створити опис всіх існуючих інфраструктурних проектів для визначення пріоритетів і найбільш проблемних моментів, щоб надати допомогу. Ця програма також буде незабаром анонсована Міністром Володимиром Омеляном. Додатково готується ще ряд спільних проектів з ЄС.\nДопомога Міністерству надається всіма МФО: ЄБРР допомагає в розробці Закону про концесію і підготовці портів до концесії, реструктуризацією Укрзалізниці та Укрпошти, Всесвітній банк надає допомогу з реформою дорожнього сектору і поліпшенням логістики, ЄІБ - з безпекою в дорожній сфері, модернізацією транспорту, Американські інженери надають підтримку в питанні реформи внутрішніх водних шляхів. І цей перелік можна продовжувати.\nМобілізацію донорів ми почали з листопада минулого року, на першу донорську зустріч до Міністерства прийшли всього 15 осіб, на зустрічі в липні вже було понад 100 учасників - зараз інтерес до міністерства значно вище.\nНа перших зустрічах ми пояснювали, що плануємо робити, які складнощі є і яка допомога потрібна, зараз більше розповідаємо, що було зроблено і координуємо проекти, щоб максимально використовувати надані ресурси.\nМабуть, ніколи ще міністерство не працювало так тісно з міжнародним співтовариством - ми отримуємо допомогу практично по кожній реформі, яку запланувало Міністерство. Я вірю, що з такою підтримкою ми точно досягнемо успіху.


Паперові пакети – необхідність чи вимога часу? • Marketer\nВт, 5 липня 2022, 15:44\nУ грудні 2021 року в Україні набуває чинності закон, за яким безкоштовні пакети в магазинах будуть заборонені. А ще в законі йдеться про те, що уряд регулюватиме ціни на пластикові кульки і згодом залишаться в обігу лише надтонкі пакети для риби та сипких продуктів. Все це робиться для того, щоб зменшити кількість відходів. Навіть якщо закон піде зі скрипом, усім давно зрозуміло, що поліетилен — абсолютне зло для природи та екології. Вже зараз паперовий пакет серйозно потіснив та незабаром повністю замінить поліетилен. Швидше за все в найближчі 5-10 років ми станемо свідками того, як «клейчасті» вироби будуть йти з ринку і перетворяться на раритет на кшталт авоськи 80-х. Чому? І чи дійсно папір кращий і безпечніший за поліетилен, які переваги паперового пакету — ми розберемо в цій статті.\nЗвичайна побутова ситуація – заходимо в булочну та купуємо хліб, пиріжки чи печиво. Приносимо додому, з’їдаємо і наступного дня купуємо ще. При цьому хлібопродукти лежать день чи два на світлі у поліетиленовому пакеті.\nПодібна ситуація, тільки тепер йдемо у м’ясний відділ та купуємо філе. Потім приходимо додому, нарізаємо частинами, пакуємо в окремі кульки і складаємо м’ясо в морозилку. Протягом тижня дістаємо скільки потрібно та готуємо. На наступні вихідні – повторюємо дії.\nВсім відомо, що поліетилен (особливо у спеку та на сонці) виділяє діоксиди, солі титану, хрому та алюмінію. Але мало хто знає, що за низьких температур він також шкідливий, тільки видає формальдегід, що викликає онкологію, та ефіри фталієвої кислоти, що отруюють нирки та печінку, і тримати пакети в морозилці гірше, ніж при високих температурах.\nВ організм людини щоразу потрапляє невелика кількість цих речовин, але регулярно щодня протягом тижнів, місяців і років.\nСправді, щоб серйозно отруїтися поліетиленом — треба його їсти, але поступовий, підступний вплив отрут на організм може бути ще небезпечнішим.\nЛікарі-онкологи заявляють, що кількість ракових хворих зростає, хоч і складно порахувати, яку кількість хворих можна записати на рахунок шкідливої хімії.\nПаперові пакети безпечні та краще підходять для упаковки продуктів. Тому зараз найпрогресивніші торгові марки відмовляються від «клеєнок» і поступово переходять на крафтову паперову упаковку. Ця тенденція тільки посилюватиметься, тому що паперові пакети безпечні по відношенню до здоров’я людей і до екології планети взагалі, давайте докладніше розберемо це питання.\nПакети крафтові VS поліетилен (в екології)\nПакет-майка живе у користувача приблизно півгодини, потім потрапляє в контейнер та на заміське сміття. Для природного розкладання потрібно від 300 до 700 років, і це реальна катастрофа. Є статистика, за якою щороку сім’я з трьох осіб викидає 5 тис. поліетиленових пакетів. У масштабах світу це неймовірні 4 трильйони кульків або 6,5 мільйонів тонн виробів у навколишнє середовище!\nОсновна проблема полягає в тому, що переробити дорожче, ніж зробити виріб. Хлам накопичується на звалищах, потрапляє у річки, моря та океан. У Тихому Океані є величезні поліетиленові острови.\nРозвинені країни борються з відходами методами скрупульозного сортування сміття (Швейцарія) та запровадженням податку (Британія). На культурному заході це плюс-мінус працює і те, що знадобилися десятиліття, щоб упорядкувати маленьку Швейцарію, а що робити нам? Повсюдне використання паперових пакетів зніме питання збільшення кількості відходів і дозволить зберегти залишки екосистеми планети. Якщо припинити викид нового сміття, з’явиться можливість сконцентруватися на утилізації старого.\nПаперовий пакет виглядає більш виграшно, ніж поліетилен. Крафтовий папір дуже презентабельний і вказує, що покупець має справу зі штучним товаром, а це підвищує його психологічну цінність.\nКрім того, можна підібрати колірну гаму та відтінки, від білого до темно-коричневого, нанести на поверхню друк та зробити упаковку будь-якої форми. А ще є можливість використовувати папір різної товщини. Завдяки цьому така упаковка універсальна в плані дизайну і виглядає цікавіше за поліетилен.\nПаперовий пакет мало поступиться поліетиленовому в міцності та надійності використання, тому багато брендів поступово переходять на нього. Це реальна практична інформація із галузі. Українська компанія «ПапірСток» виробляє крафтові пакети вже 6 років і серед її замовників: Salateira, Печена Картопля, Docker Pub, Віденські Булочки, Мантинга Україна, Aroma Kava, Novus, Миронівський хлібопродукт, Сільпо.\nНе дивно, що великі компанії виступають за крафт, адже паперові пакети є універсальним рішенням фасування:\nпакети-кутки – для промисловості фастфуду;\nпаперові пакети з бічною складкою – для хлібобулочних виробів;\nпаперові пакети без бічної складки – для будь-яких побутових предметів;\nпаперові пакети з отвором для демонстрації вмісту у супермаркетах.\nПідсумовуючи, хочу сказати,що паперові пакети – це сучасно, корисно для навколишнього середовища, красиво та стильно. Замовляючи партію пакетів у «ПапірСток», ви збережете здоров’я людей, екологію планети і забезпечите свій бізнес якісними та красивими паперовими пакетами.\nВ Києві відбулась щорічна, 26-та за рахунком, Всеукраїнська конференція «День Логіста» – Головна подія року для вітчизняних фахівців з логістики


Комплект охоронної сигналізації Ajax StarterKit Cam Black\nЯкщо у вас є питання, завжди готові вам допомогти: 067-822-75-75\nAjax StarterKit Cam - стартовий комплект бездротової системи безпеки Ajax з фотоверіфікаціі тривог. У комплект входять: хаб другого покоління Hub 2, датчик руху з фотокамерою Ajax MotionCam, універсальний датчик відкриття вікна / двері Ajax DoorProtect і брелок для управління охоронною системою Ajax Space Control.\nПідключається до пульту охоронної компанії;\nЗавжди онлайн завдяки трьом каналам зв'язку;\nАвтоматизує безпеку сценаріями;\nНадсилає анімовану серію фотографій.\nБезпрецедентна швидкість реагування: Ajax моментально повідомить вам і охоронної компанії про злом двері і менш ніж за 9 секунд надішле фотографію з місця події. Віддалене управління зі смартфона з будь-якої точки світу за допомогою мобільних додатків на iOS і Android. У кілька кліків можна налаштувати датчики, активувати часткову охорону і перевірити стан кожного пристрою.\nКомплект охоронної сигналізації Ajax StarterKit Cam легко підключається до пульту охорони. Запит на обслуговування можна відправити відразу з мобільного додатку.\nПереваги Ajax StarterKit Cam\nСертифікована сигналізація професійного рівня;\nМожливість підключити до пульта охоронної компанії;\nАктивний кнал зв'язку Ethernet;\nСлідом за тривожним повідомленням, датчик надішле анімовану серію фотографій для оцінки ситуації;\nУ разі перешкод в ефірі або при спробі глушіння, Ajax переходить на вільну радіочастоту, сповіщаючи про ситуацію;\nСамостійна установка системи за 15 хвилин.\nJeweller пропонує просунутий рівень безпеки. Завдяки йому охоронна система Ajax моментально реагує і повідомляє про перші ознаки вторгнення, пожежі і затоплення. При цьому сигналізація надійно захищена від саботажу - власник і пульт охорони миттєво дізнаються про спробу глушіння радіосигналу, зникнення харчування або розтині датчика. Jeweller дозволяє цілодобово контролювати працездатність датчиків за допомогою частого періоду опитування, який налаштовується до мінімальних 12 секунд. Якщо датчик вийшов з ладу або знищений, система сповістить про це менш ніж за 0,15 секунд.\nДля передачі даних про фотоверіфікаціі тривог використовується високошвидкісний протокол передачі Wings, розроблений на базі Jeweller. Wings використовує виділену антену централі Hub 2 для підвищення надійності каналу зв'язку і гарантує доставку фотографій навіть при нестабільному рівні сигналу і перебоях зв'язку завдяки вбудованим алгоритмам перевірки і дозавантаження пакетів. Зйомка відбувається тільки при тривожному подію, що передаються фото захищені шифруванням.\nЗашифровані радіопротоколи Jeweller і Wings;\nДодатковий акумулятор для автономної роботи системи протягом 16 годин;\nЧастотний хоппінг для перемикання на чисту частоту при глушіння;\nАвтоматичне оновлення прошивки Ajax Hub Plus;\nАнтісаботаж: захист від підробки, оповіщення про глушіння, тампер на відкриття і спробу відриву від кріплення;


У Yakuza: Like a Dragon можна послухати музику з Persona 5 і інших частин Yakuza\nДо японського релізу бойовика Yakuza: Like a Dragon компанія SBWA не шкодувала інформації про майбутню гру, докладні розповіді були присвячені практично всіх її аспектів. Але, як виявилося, в оновленому світі нас чекає ще чимало відкриттів.\nJan 21 15:50 2020 Друк цієї статті\nЯк і в будь-якій іншій Yakuza, в Like a Dragon присутній улюблене японське розвага: караоке. Поспівати соло і в дуеті, та й просто відпочити і розважитися Итибан Касуга і його друзі ходять в Survival Bar. І в ньому варто музичний автомат, на якому можна вибрати різні мелодії.\nЩоб розширити асортимент доступних треків, гравцям треба збирати компакт-диски в ході подорожей по світу. На них - фрагменти саундтреку до попередніх частинах Yakuza та іншим іграм SBWA. Наприклад, Daytona USA і Nights into Dreams. А також Persona 5: музиці з рольової гри студії Atlus присвячені три компакт-диска.\nЦе вже не перший перетин настільки різних всесвітів. Раніше костюми головних героїв серії Yakuza з'явилися в танцювальному спин-оффе Persona 5: Dancing in Starlight.\nЗапис ігрового процесу можна почути на тлі мелодію Life Will Change, одну з найбільш впізнаваних у Persona 5. Заодно демонструються можливості мобільного телефону Касуги: він в будь-який момент може зробити селфи, причому з використанням фільтрів.\nВ Японії реліз Yakuza: Like a Dragon відбувся 16 січня. Дата західної прем'єри поки не оголошена.\nYakuza: Like a Dragon SBWA Yakuza Daytona USA Nights into Dreams Persona 5 Atlus Persona 5: Dancing in Starlight Life Will Change


Волонтерська допомога в Гостомелі, при карантині коронавірус COVID-19 - ТАКСІ БАНАН\nКАРАНТИН 2020, ПАНДЕМІЯ КОРОНАВІРУС COVID-19, ПІДТРИМКА НАСЕЛЕННЯ В ГОСТОМЕЛІ\nСОЦІАЛЬНА ІНІЦІАТИВА «ДОПОМОГА ЛЮДЯМ»\nCЕЛИЩЕ ГОСТОМЕЛЬ ВІД МІСЦЕВОЇ ВЛАДИ\nЗа ініціативи депутата та голови медичної комісії Гостомеля Поповичука Олега, та за підтримки голови селищної ради Прилипка Юрія Ілліча соціальна ініціатива підтримки найбільш вразливих верств населення «Допомога людям».\nЯ живу і працюю в Гостомелі. Моя родина мешкає тут. Для мене Гостомель завжди був і залишаться рідним місцем! Оскільки, це місце, я вважаю, повинен оберігати кожен гостомельчанин цого регіону. Ввесь світ, і наша країна в тому числі, зіткнулася зі страшним вірусом. І кожна людина зараз повинна думати про те, як захистити себе та всіх, хто поряд – дітей, батьків, рідних, друзів, та гостомельчан від цієї страшної епідемії.\nНа сьогоднішній день дуже важливо, щоб в медичних закладах та амбулаторіях було все необхідне для діагностики та лікування цієї страшної хвороби. А також, особливо важливо, що наше старше покоління є вразливе до цієї епідемії, тому кожен житель повинен бути в безпеці та впевнений, що саме в Гостомелі йому та його рідним допоможуть. Отже, друзі, я закликаю всіх місцевих підприємців, бізнесменів, своїх друзів, колег, знайомих. Всіх, хто мене знає та може допомогти.\nВсі хто має можливість давайте згуртуємось в боротьбі з епідемією !\nДавайте разом допоможемо нашій медицині та жителям Гостомеля !\nЯ особисто, на своєму прикладі разом зі своєю командою буду показувати, що я роблю для боротьби з епідемією.\nА якщо зі мною будете Ви, то ми однозначно з усім впораємося!\nЯ готовий боротися !!!\nНагадаємо, що з такою ініціативою виступив депутат гостомельської селищної ради Поповичук Олег.\nОдні із перших хто відгукнувся стала служба таксі «БАНАН» в Гостомелі, яка приєдналась до ініціативи та буде надавати безкоштовну допомогу по доставці продуктів та необхідних медичних засобів людям похилого віку та іншим соціальним верствам населення.\nСлужба таксі запропонувала безкоштовну доставку медпрацівників Гостомеля.\nЧас дії акції з 8:00 до 20:00 години (замовляйте таксі заздалегідь)\nЗвертатися за телефоном гарячої лінії\n(усі дзвінки безкоштовні)\nПоборемо епідемію разом !