УЖГОРОДСЬКА ПОЧАТКОВА ШКОЛА „ПРОЛІСОК” » Чим довше будемо економити на освіті, тим більше втратимо у майбутньому\nНещодавно в Ужгороді пройшла обласна конференція на тему: «Проблеми наступності: довкілля – початкова школа», на якій усі педагоги області – дошкільники і початківці – мали за честь зустрітися з віце-президентом Академії педагогічних наук України, академіком, доктором педагогічних наук Олександрою Савченко, людиною, яка була безпосереднім учасником і натхненником розробки майже всіх освітніх законів. Під час перебування у Закарпатті відбулася офіційна зустріч О.Савченко з першим заступником голови облдержадміністрації І.Різаком, завідувачем Ужгородським міськвідділом освіти О.Мателешкою, у ході якої обговорювався стан освітньої галузі у нашому краї та перспективи її розвитку. Відтак Олександра Яківна ознайомилася із роботою освітньо-виховного комплексу «Пролісок», який уособлює один з прикладів нового типу навчальних закладів.\n«В освіті головні цінності – дитина і педагог, здатний розвивати, захищати, оберігати її індивідуальність. А звідси – центрованість на ідеях: людина – не засіб, а мета, тому не дитину треба пристосовувати до системи освіти, а школу до неї». Ці слова належать людині, яка добре знається на педагогіці, бо все її життя пов’язане з нею. І навіть якщо великий Шекспір стверджував, що дуже часто нам доводиться шкодувати про те, чого ми самі добивалися, то в цьому випадку йому можна заперечити. Олександра Савченко жодної миті не шкодувала про обраний шлях. Можливо, тому, що педагогіка – людинознавча професія, тут ніколи не відчуваєш, що вже чогось досяг. Тільки-но щось завершив, як доводиться братися за нову справу і рухатися вперед.\n– Олександро Яківно, що вплинуло на Ваше рішення стати педагогом?\n- Я вирішила стати педагогом не вагаючись. Моя старша сестра на той час закінчувала педагогічний інститут і мені здавалося, що про кращу професію годі й мріяти. А коли вже була студенткою Ізмаїльського педінституту, мені дуже сподобалася журналістика. Можливо, саме тому згодом мені легше було займатися науковою діяльність, бо могла швидко, без надмірних зусиль, оформити свої думки на папері.\nПедагогіка цікава тим, що завжди людина має перед собою нове, незвідане і неповторне поле діяльності. У кожному середовищі вдивляєшся в людину, прагнеш її пізнати, постійно хочеться зрозуміти її і зробити кращою.\nПісля закінчення інституту за розподілом почала працювати у Київській ЗОШ №16 вчителем початкових класів. Отоді й з’явився потяг до наукової діяльності, тому вдень вчила азам діточок, а ввечері йшла на заняття в педагогічний інститут ім.М.Горького (нині ім.М.Драгоманова). Через чотири роки вступила в аспірантуру.\n- Кому Ви завдячуєте своїм успіхам?\n- Ви знаєте, можливо, це звучатиме дещо нескромно, але так склалося, що мені довелося всього досягати самій. Не можу назвати конкретних прізвищ, бо на мене впливало й допомагало взагалі навколишнє оточення і атмосфера, яка в ньому панувала, і де я формувалася як науковець. Я вчилася в аспірантурі в найстарішому педагогічному закладі України, спілкувалася з досвідченими науковцями, авторами підручників, прагнула наблизитися до їх рівня, а їх приклад доводив мені, що все це доступно і можливо. Дистанція між мрією і реальністю поступово скорочувалася: кандидатську дисертацію захистила у 1971 р., а перша моя книжка вийшла у 1974 р. – «Організація навчального процесу у малокомплектній школі».\nДля науковців дуже характерно все життя досліджувати одну тему, і це вважається позитивом. Я ж дотримуюся протилежної думки, тому завжди займалася вивченням різних проблем: дидактикою, методикою читання, сімейним вихованням, розвитком пізнавальних здібностей, та, зрештою, всього й не перерахувати. Це дозволяє уникнути одновимірності. Займаючись педагогікою, працюючи з учителями, не слід зашорюватися на одній спеціальності, бо від того відчуваєш свою неповноцінність. Адже вчитель не ділить свою роботу на групи, його цікавить усе.\n- Як Ви оцінюєте нинішнє становище в українській системі початкової освіти?\n- Воно неоднозначне і дуже суперечливе. Позитив, насамперед, полягає в тому, що в початковій школі розвивається варіативність. Успішно задіяли різні типи навчальних закладів, як, наприклад, ОВК «Пролісок», який мені вдалося відвідати в Ужгороді. Без сумніву, для дитини тут створені більш комфортні умови, аніж у загальноосвітній школі. Тут чітко прослідковується наступність, невідірваність дошкільного виховання від початкової школи.\nВтішає те, що ми вже відійшли від уніфікованої програми. Наразі затверджені державні стандарти, до яких додаються різні варіанти навчальних програм. У вчителя зростає самостійність мислення. Він повинен оцінити й усвідомити, що робити, як робити, як робити саме для цієї школи.\nПозитивним вважаю той момент, що в початковій школі, на відміну від інших ланок. Простежується певна стабільність. Розпочався перехід до 12-річної системи освіти за наявністю державних стандартів, затверджених Кабміном України, та нових навчальних програм.\nЩоправда, отепер починаються мінуси. Докорінного реформування, на мій погляд, потребують питання фінансування, управління, підготовки та перепідготовки кадрів, причому ця проблема є однією з пріоритетних не тільки у початковій школі, а загалом у системі освіти. Наша галузь продовжує формувати бюджет за принципом вибивання грошей, лобіювання інтересів певної групи організаторів або споживачів освіти. Негативом вважаю недостатню увагу до вчителя початкових класів. Статус початківця відрізняється ще й тим, що він продовжує виконувати невластиві йому функції. Вчитель-предметник після закінчення уроку вже не відповідає за певний контингент дітей, у той час як учитель початкової школи не має жодної вільної хвилини, він постійно залишається класоводом.\n- Чому, на Вашу думку. Держава так мало уваги звертає на освіту? Невже все ж таки через те, що вона не отримує відразу дивідендів від вкладених коштів?\n- Це дуже складне питання. Але, відверто кажучи. Це свідчить про незрілість нашої державної думки. Така ситуація виключно через загальну нестабільність. Уже досить тривалий період ми живемо думкою і сподівання, що становище в освітній галузі покращиться. Останнім часом справді з’явився позитивний результат, зокрема на 50 % підвищилася вчительська заробітна плата. Однак поки що невідомо, яким чином будуть сформовані надходження в бюджет 2002р. і яка частина цих коштів перепаде освіті. Зрозуміло одне: чим довше буде затягуватися недофінансування освіти, тим більше ми втратимо у майбутньому, бо все це негативно відіб’ється на загальному рівні освіченості та культури населення.\n- Великі надії у вирішенні наболілих питань освітяни покладали на II всеукраїнський з’їзд працівників освіти,\nЯкий відбувся нещодавно. Як би и оцінили його роботу і що дасть Національна доктрина педагогам, зокрема початкової ланки?\nЗ’їзд завершився успішно, хоча сама підготовка до нього і хід проведення були надто напруженими, виникало чимало дискусій. Схвалено проект Програми дій уряду щодо реалізації Національної доктрини розвитку освіти в Україні в XXI ст. на період 2001-2004рр., він по-іншому окреслює важливі аспекти подальшого розвитку галузі, передусім ті, які стосуються економіки освіти; розглядаються підходи до формування бюджету на основі нових нормативів; визначаються напрямки, які повязані з підвищенням ролі інвестицій в освіті. Гадаю, що в доктрині доречно ставиться питання про формування багатоканальної системи фінансового забезпечення освіти, створення сучасної системи оплати праці в світі, яка ґрунтується на визнанні особливого статусу вчителя і викладача.\nМені, зокрема, подобається, що в доктрині окреслено реально існуюючу ситуацію із забезпеченням рівного доступу дітей не просто до освіти, а до якісної освіти. І в цьому велика відмінність. Адже наразі ми бачимо, що право людини на здобуття освіти реалізується у складних ринкових умовах. Усі мають право, але не всі мають можливості. Тому держава повинна створити гарантії для того, щоб кожний рівень освіти був доступний громадянам незалежно від віку, місця проживання, національності. І те, що здавалося б очевидним (адже всі можуть вчитися), насправді виявляється не таким простим питанням. Одна справа, що записано в Конституції, інша – що відбувається в житті. Тому гарантії держави на рівний доступ до кожного рівня освіти, окреслені у документі, вважаю дуже принциповими і стратегічно визначальними.\nВинятково важливим є питання, повязане з розв’язанням проблеми здоровя нації через освіту. Досі школа асоціювалася з установою, де дитина обробляється з точки зору знань і виховання, а от оздоровчі функції освіти не вважалися суттєвими і важливими. Якщо в цій галузі не станеться кардинальних змін, через певний час не буде кого вчити. Адже будь-яку техніку можна зробити значно швидше, ніж зберегти і розвинути генофонд нації. І якщо освіта здобувається ціною здоров’я, така освіта і неякісна, і агресивна щодо дитини.\nНаціональна доктрина показує, що наша освіта рухається в напрямі, яким проходять всі цивілізовані держави, а саме забезпечення якісного рівня масової освіти. У цьому полягає демократизм держави, її роль як гаранта прав людини.\n- Вважається, що не талановитих дітей не буває, є байдужі дорослі, які не бажають той талант вчасно виявити. Інша думка, яку доводилося неодноразово чути, полягає в тому, що у відносинах між дорослими і дітьми не повинно бути демократії, мовляв, дитина ще не розуміє, чим їй корисно займатися…\n- Справді, з точки зору дорослого краще видно майбутнє своєї дитини, хочеться зробити для неї якомога більше, аби підстрахувати її у житті. Але, з іншого боку, не повинно бути насилля над дитиною, адже вона може почувати себе щасливою при значно менших розумових і фізичних зусиллях. Повинен бути баланс. Адже дитина поки що не розуміє, що батьки роблять все для її блага, і сприймає це як насилля над собою. У той же час слід створити таку атмосферу, аби дитина самостійно захопилася тими ідеями, які пропонують їй батьки.\nДітей потрібно вчити обмірковувати свої вчинки, свій вибір, який повинен поєднуватися з відповідальністю. З одного боку, добре, що дитина прагне все спробувати, у неї різнобічні захоплення, але за умови, що не буде переступатися межа. Перестрибнула межа характеризує дитину як споживача.\n- Часто можна спостерігати таку картину: в одного вчителя на уроці тихо, в іншого – гамірно. Якими рисами повинен володіти вчитель, щоб дитина його поважала? Чи повага до вчителя все ж виховується в сім’ї?\n- У цьому питанні поєднані різні аспекти. У хорошого вчителя може бути і тихо, і гамірно, все залежить від ситуації, від уроку. Однозначно, завжди «мертва» тиша на уроці повинна насторожувати, бо вона свідчить, що для вчителя головне – учнівська поза. Вчитель сам, методами маневрування, регулювання самопочуттям дитини, протягом дня повинен бути диригентом. Тобто, дисципліна – це не самоціль педагога, це характер його взаємовідносин з дітьми. Дистанція між вчителем і учнем – гнучка справа, і залежить від того, як організоване навчання.\nЩоб не перервати ланцюжок довіри, вчитель має утверджувати у своїх взаєминах з учнями людську гідність\nЩоб не перервати ланцюжок довіри, вчитель має утверджувати у своїх взаєминах з учнями людську гідність кожної дитини, незалежно від того, подобається вона йому чи ні, а головне – не пропустити моменту, коли учень особливо потребує підтримки. Ні вчительська сумлінність, ні відповідальність не дадуть належної віддачі, якщо в класі не буде сприятливого мікроклімату спілкування.


Мінусова депозитна ставка вже в Європі\nУ червні поточного року Європейський центральний банк встановив відсоткову ставку за депозитами в євро на рівні мінус 0,1% річних, і знизив її до мінус 0,2% в першому місяці осені.\nЦе означає, що тепер банки, що зберігають свої кошти в євро, не тільки не отримуватимуть від них дохід, але ще й повинні будуть платити за це. Банкіри вважають, що такий стан речей буде стимулювати зростання європейської економіки, так як, щоб розміщення депозитів не створювало для банків збитки, вони активно стануть видавати їх як кредити.\nНайбільші банки світу вже почали встановлювати негативні ставки за депозитами в євро для великих клієнтів. Так, в жовтні Bank of New York Mellon повідомив про введення негативної процентної ставки на рівні мінус 0,2% річних. За ним послідували Goldman Sachs Group і JPMorgan Chase & Co.\nЯк повідомляє MarketWatch, швидше за все, таке ж рішення по відношенню до депозитів розміром понад 10 млн. євро може прийняти і HSBC з метою уникнути припливу коштів клієнтів з інших банків.\nПлату за депозити на суму понад 50 млн. дол. Bank of New York Mellon збирався ввести ще в 2011 році, коли через острах посилення кризи в Греції і передбачуваного технічного дефолту в США різко збільшився обсяг депозитів.\nВсе це призвело до того, що банк повинен був збільшити обов’язкові квартальні внески в Федеральну корпорацію зі страхування вкладів. Але з часом ситуація стабілізувалась, і плату за утримання депозитів так і не ввели.\nНаприкінці вересня поточного року обсяг депозитів від Bank of New York Mellon склав 221 700 000 000 дол. 15% з цієї суми припадає на вклади в євро. Депозити цього банку знаходяться на рахунках ФРС США та інших ЦБ. Скільки з них знаходяться в Європейському Центральному банку – невідомо.\nВарто відзначити, що ідея негативних процентних ставок не нова для швейцарських банків. Так, в 2012 році рішення про введення негативної процентної ставки в швейцарських франках прийняли Credit Suisse і UBS. Вперше ж швейцарські банки встановили негативні процентні ставки в 1970-х роках з метою зниження привабливості депозитів та оптимізації курсу франка.


ДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ V - VI - ВІКТОР ДОМОНТОВИЧ - ВИБРАНІ ТВОРИ - Літературне місто\nДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ V - VI - ВІКТОР ДОМОНТОВИЧ - ВИБРАНІ ТВОРИ - Літературне місто\nУсе було просто з Мар’єю Іванівною, учителькою тієї ж школи, де я почав викладати з зими року 1921-22-ого. З того ж часу почалось наше знайомство і наше приятелювання.\nЗвичайно було так, що або ж вона приходила до мене, або ж я йшов до неї. Я улаштовував їй справи з дровами, допомагав донести додому пайок чи якось придбати на виплату крам. Коли я діставав іноді спирт, ми розводили його й пили горілку: я й вона, вдвох у холодній з обідраними шпалерами, перегородженій шафами кімнаті, і тоді ця кімната, де для бляшаної буржуйки ніколи не вистачало дров, здавалась теплою й принадною. Коли щастило продати дещо з речей, смажили яєшню, пекли на салі млинці й пили з сахарином настій яблуневого листу.\nПшоно, картопля, куліш, каша, півфунта глевкого засміченого хліба; подрані величезні солдатські башмаки зі стоптаною підметкою, підв’язані шворкою, щоб підметки не одвалились остаточно; півтемні глухі печерні вечори, вечори мовчазні й порожні, утома зголоднілих ночей: усе це зближало нас і робило все в наших взаєминах простим і ясним.\nМар’я Іванівна не брала не себе жодних передо мною зобов’язань, але не виліагала нічого й для себе. Вона була вчителькою, є тепер вчителькою й, певне, до самої смерти лишатиметься нею.\nОтже, тоді зі школи нам було йти однією дорогою. Ми вкупі виходили після лекцій, коли смеркалось; ішли разом і, ішовши, на одну дивились зірку. Ми бачили, як на вечірньому небі сріблястим сяйвом мерехтіла зірка, слухали, як хрумтіла під ногами тонка крига, що легким шклом під вечір затягувала невеличкі на тротуарах калюжі.\nЯ думав про свою роботу над кальцієвими сполученнями, про замовлений мені від Цукротресту переклад статті з німецького хемічного спеціяльного часопису, про вичитані з того ж часопису новітні способи здобувати анілінові фарби й разом про те, що вдома в мене для каганця немає гасу й що тому сьогодні не прийдеться писати; про незмінний пшоняний кандьор, що його, прийшовши додому, варитиму.\nВона, напевне, думала — про що інше можна було думати, ішовши в ті голодні роки зі школи додому! — про учневі зошити, що їх назавтра треба виправити, про той же пшоняний кандьор і про ненарубані для грубки поліна.\nУ неї був гас, у мене не було. Без сумніву, що мені зручніше йти до неї, нарубати їй дров, вона зварить куліш і спече перепічку, а потім при каганці я перекладатиму, — гонорар в Цукротресті обіцяли виплатити борошном і цукром, — вона правитиме зошити.\nАвжеж, що так!..\nУ каганці об 11-ій годині вигорає гас, буржуйка застигла, з бляшаної труби падають в підставлену миску краплі, що пахнуть дьогтем, за вікном чути вітер і дощ. Чи варто мені йти додому, коли вдвох тепліше й печерний світ не здається таким пустинним?\nСолдатські, великі, підв’язані шворкою башмаки, її й мої, ставляться на буржуйку, щоб за ніч на ранок вони трохи підсохли й не були такі важкі й вогкі.\nТак почалось і так скінчилось.\nЦього року Мар’ї Іванівні припало викладати на першій зміні, мені на другій. Після лекцій я йшов працювати в лябораторію, вона бігла в учительський гурток з перепідготовки. Я перестав варити дома кандьор і обідав звичайно в робочій столовці.\nМи зустрічались з Мар’єю Іванівною, як і раніше, приязно й ласкаво, але все рідше й рідше. І не тому, що не хтіли чи охолонули один до одного, чи забули солодку ніжність голодних печерних ночей, — ні, просто зовнішні життьові обставини склалися так, що нам тепер тільки дуже рідко траплялося стріватись. Отже, після засідання шкільної ради, де неодмінно були присутні вона й я, ми знов, як і минулого року, виходили вдвох.\nЦього 23-ого року ми бачились з Мар’єю Іванівною в останній раз у травні місяці на шкільній випускній вечірці. З вечірки я проводжав її’ додому. По дорозі ми зайшли до кооперативу, купили пива, шинки, сиру, також чогось солодкого, якихось сухариків до чаю і, навантажені пакунками, пішли до неї.\nЗвільнившись од праці, в принадній перспективі двомісячної канікулярної перерви, Мар’я Іванівна була весела й радісна В той вечір їй не могли зіпсувати доброго й лагідного настрою навіть папірці, принесені з собою зі школи від Наросвіти. Папірці від Наросвіти були звичайні.\nАле в той вечір Мар’я Іванівна не хотіла думати за справи. Вона хтіла мріяти про спочинок, тільки про спочинок і більше ні про що.\nІ вона мріяла.\nЗ особливим невластивим їй запалом, Мар’я Іванівна утворювала різні проекти, як найкраще використати літо для спочинку. Вона проектувала, коли пощастить, тобто коли вистарчить грошей, поїхати на село, щоб пити там багато, багато парного молока, спати, спати вночі й удень, відіслати всі недоспані за зиму години, лежати десь у садку, або ж у полі на копицях пахучого тьмяного сіна і, в повній нез- ворушеності лежавши, спочивати. Вона пропонувала їхати на село вдвох, бо так удвох, мовляв, вигідніше можна улаштуватись і дешевше вийде з половини за хату платити.\nВона мріяла, як ми сидітимемо в садку на горбику в тіні, а перед нами розкинеться широкий обрій зелених лук, ярів, блакитного неба й далеких синіх лісів. На луках сірі дебелі корови, з вим’ям, переповненим жирним молоком, мляво жуватимуть жуйку, одмахуючи хвостами обридливих ґедзів і мух. Після косовиці на луках густо квітнуть білі маргаритки, жовті лютики й бліді, ніжно-червоні квіти, подібні на гвоздику, але не гвоздики, — вона не пригадає, забула, як їх звуть. В думках вона вже збирала польові на росяних луках квіти, щоб уранці, коли я, розбуджений криком півня, прокинусь, принести зібрані квіти мені до хати.\nМи слухатимемо співи жайворонків над сріблястим полем молодої пшениці. Десь прокує зозуля. Ми лічитимемо. Для мене зозуля прокує разів 30-40, а для неї сім. Мало? Ну, дванадцять, вісімнадцять. Хіба вона, перевтомлена, надірвана зможе прожити більше, як до сорока год, щонайбільше до сорока п’яти, п’ятдесяти? Хай я подивлюсь, які бліді, тонкі, безсилі її пальці…\nКрихти хліба вона лишатиме для голубів. Вона любить, щоб навколо неї туркотіли голуби. Тільки… Лице її хмуриться, ніби від болю. Вона боїться, чи не надто щодня вона страждатиме від цієї насолоди, знавши, що так недовго все це: і спочинок, і літо, і день, і сонце, і квіти: перерва така коротка, треба писати доповідь, готуватись до іспитів.\nЗасинаючи в мене на руках, натомлена за день, вона у півсні вже чула густе гудіння бджіл в пасічному затишку, вже дихала медовим духом рожево-білої гречки. Вона заснула, простягаючи мені груди для поцілунка, у невнятному мурмотінні перериваючи глибоким зід- ханням сну своє останнє запитання про липи и мед:\n— Ти любиш, як пахнуть липи? Любиш липовий мед?\nВідповіді моєї вона не почула, бо спала.\nЯ обережно переніс її з канапи на ліжко, поцілував у губи, накрив ковдрою й тихенько навшпиньках вийшов з кімнати. Двері, нечутно причинені, ледве-ледве рипнули.\nПопросивши господиню закрити за мною парадний хід, я вийшов на вулицю.\nНа вулицях квітли каштани. Свіжий весняний вітер шепотів листом, з верхів’їв каштанів він звівав рожеві пелюстки квітів і, обережно й ніжно своїм вогким й м’яким подувом торкнувшись на мить обличчя, відходив далі у веселі мандри в синіх присмерках зоряної травневої ночі. Пітьма вулиць була повна голосів. Жінки проходили, щільно пригортаючись до своїх сопутників, і їхній сміх, напружений і схвильований, завмираючи в тіні дерев, переривався звуком поцілунку. Червоний кармін на губах жінок полум’янів червоним полум’ям, запаленим пристрастю чоловіків. Місто марило весняним бредом. У кіосках, освітлених електрикою, на розі вулиць, жваво торгували сельтерською й ситром. В повітрі, насиченому бажаннями, вода не зменшувала згаги.\nУ цій атмосфері бажань я відчував, як у мені прокидається якесь невиразне нове почуття, розбуркуючи глибокі, незнані душевні рухи й настрої, що досі я не давав собі в них звіту. Поза своєю волею я віддавався маривам весни. Я бачив ніжні риси обличчя, чіткий профіль, ясну лінію губ, чорне волосся на маленькій голівці, теплий куточок на шиї за вухом, покірно схилений овал плечей і спини.\nЯ випив не так багато, але я почував себе п’яним. Свідомість було отруєно й затьмарено; в скронях у важких ударах, здавалось, наллятий живим сріблом, бився живчик. Я дихав важко з глухим хрипом, так ніби довго й без зупинки біг. В скаженому танкові все навколо мене й я сам завихрилось, закрутилось, знялось. Далі я не міг іти. Хитаючись, щоб не впасти, я сперся на стовбур дерева.\nЧерез хвилину мені стало трохи краще. Я перейшов через вулицю і в кіоску пожадливо, як і інші, пив сельтерську.\nМашинально я розплатився за воду, машинально взяв решту, машинально повернув назад. Мені було надзвичайно душно, й я задихався. Розстьобуючи толстовку, я так рвонув комір, що ґудзика одірвав з матерією. Але тоді я не помітив цього.\nЯ швидко пройшов декілька кварталів; я поспішав; мені уявлялось, що мені треба поспішати. Тільки опинившись коло будинку, де жила Мар’я Іванівна, я зрозумів, що помилився. Я йшов не сюди.\nТак, я йшов не сюди!.. Серце раптом заболіло в нужденній, невимовній нудьзі. Мене охопила велика слабкість, серце не билось, ноги не рухались.\nЩоб дістатись додому, прийшлося взяти візника\nТо були перші прояви моєї химерної хвороби. З того самого вечора почалося в мене становище душевного розпачу, розбиття й розгублености, коли я, охоплений нудьгою по Зині, створивши вигадану ілюзію, маніякальним бродягою блукав по вулицях міста в сподіванні неможливої зустрічі.\nВіддавшись хворобливим химерам, я зовсім забувся за пропозицію Марї Іванівни їхати з нею на село.\nМені казали, що одного разу, коли мене не було дома, Мар’я Іванівна заходила й навіть досить довго мене чекала в моїй кімнаті, але, не діждавшись, пішла. Заглиблений у себе, одержимий примарою самотніх галюцінаційних блукань, я до Марї Іванівни не навідався.\nТепер після всіх безглуздостей, що я їх наробив за останній час, після не менш безглуздої подорожі в Москву, повернувши собі рівновагу, вільний нарешті от потворного бреду, я із сумом відчув усю нечемну прикрість тодішнього мого поводження.\nЯ вирішив не гаючись піти до Марї Іванівни, просити в неї пробачення і в той чи інший спосіб залагодити ніяковість. Коли, справді, Мар’я Іванівна здійснила свій намір поїхати на село, то довідатись, куди саме вона поїхала, написати їй ласкавого листа, а може, і самому податись до неї на декілька днів. Тільки навряд чи поїхала вона; напевне по-давньому сидить у місті, у себе в кімнаті, нудьгує насамоті серед книжок, готуючи доповідь для гуртка.\nМар’я Іванівна на село не поїхала.\nВона пізнала мій гуркіт і сама вийшла одчинити мені двері.\nНа ній був довгий, так давно добре мені знайомий пістрявий сит- цевенький халатик. Посміхаючись ласкавою півсонною розпливчастою посмішкою, вона стріла мене радісно, без будь-яких докорів так, ніби вчора тільки ми бачились з нею востаннє. У темній вітальні руки на мить сплелися навколо шиї:\n— Моя хороша!\n— Мій хороший!\nУ кімнаті Марї Іванівни панує тиша й півтемрява. Вікна завішано, і там, де падає на підлогу соняшний промінь, там пітьма особливо густа й темна.\nМи сіли на канапку, потерту, стареньку канапку вчительки.\nЯ беру обличчя Марусине в руки й допитливо вдивляюсь в її півсонні сірі очі, в зморшки під очима, в гостру глибоку рису, що йде в неї від тонкого носа до кінців губ. Ні, вона не погрубшала й не спочила!.. Десь там, глибоко в душі ворушиться невимовний жаль до неї? До себе?\nЯ притягаю її голову й цілую. В денній кімнатній пітьмі її лице здається таким хорошим, милим і бажаним. Час, огорнений у дзвінку тишу кімнати, тягнеться густою, солодкою прозорою медв’яною стрічкою. Губи тануть в губах. Губи розпластуються, розпліскуються. Від поцілунків у неї припухають вії й обличчя блідне.\nНа село ми не поїдемо: уже й канікули швидко кінчаються, та й грошей лишилося обмаль, але ми можемо щодня переїздити на той берег і проводити цілий день на Дніпрі. Цю постанову приймаємо без довгих обговорень:\n— Дайош сонце й повітря.\nЗеленим схилом гори під гострим кутом зрізано обрій, острів, Дніпро, задніпровські луки. Рудий бляшаний димар водогінної станції конкурує з зеленими тополями й білою колоною пам’ятника.\nЩе рано… Повз мене східцями стрімголов, переганяючи один одного, проносяться галасливі хлопчики з вудками й кошиками, що поспішають один перед одним захопити на березі кращі місця; проходять мляві розхристані повії, що йдуть після безсонної ночі висипатись під східцями або ж в кущах на горбах, порослих густою травою. Зрідка збіжить слркбовець з туго набитим портфелем, заклопотаний і швидкий, в надії викупатись і не спізнитись на початок служби. Пройдуть з книжками студенти ВИШу, він і вона, з солодкою мрією поєднати Дніпро, сонце, кохання й призначений на післязавтра іспит.\nЯ стрибаю в дуб і протягую Марї Іванівні руку:\n— Гоп-ля! Ходіть!..\nАле вона не відразу насмілюється переступити; перехід з пристані з дуб здається їй небезпечним. Хоч Мар’я Іванівна і не признається, але я певен, що складна процедура переходу нервує її, псує їй настрій і значною мірою отруює насолоду їхати на той берег.\n— Марусю! Швидше, сміливіше! Давайте руку!\nВидимо хвилюючись, їй приходиться перемагати, примушувати себе. Вона перше дає мені пакунок, дає одну руку, потім другу, потім нерішуче ступає однією ногою на лавочку дуба, а тоді я підхоплюю її, і вона падає мені на руки в обійми.\nНебезпечний момент минув. Мар’я Іванівна в човні.\nДо розпечених бортів дуба боляче приторкнутись: сонце встигло вже їх нагріти. Примруживши очі, підставляєш обличчя під соняш- ні промені: ніби теплі жіночі долоні м’яко пестять обличчя. Ще рано. Дуб порожній. В маленькій затоці, де над водою схилилась верба, а вода здається темно-зеленою, хлопчики з вудками ловлять пискарів, мовчки й уважно стежачи за поплавком.\nКоли нам остаточно набридає дивитись на хлопчиків з вудками і в човен набирається гце декілька осіб, ми починаємо нарікати на затримку та виявляти нетерплячість.\nПоявляється засмалений голий в трусах і дірявому пальті моторист. Мотор заведено. Струмок бензини пахтить і стелиться над водою. Ми рушили!..\nТоді цілий день на Дніпрі.\nМи скидаємо взуття й босоніж по болотяному м’якому ґрунті піскуватого Труханова острова переходимо на той бік острова, де тече дніпровський бакай. Там ліворуч, між горбиками, що поросли кущами верболозу, у нас є улюблене затишне місце. Сюди ніхто не заходить і не порушить нашої самоти.\nЗберігаючи відбиток тіла в піску з учорашнього дня, залишилася ямка, що в ній лежала Маруся. Купу піску, яку я вчора нагортав на себе, тільки трохи розвіяв вітер.\nЦе самотнє місце — наше. Тут поблизу ніде нема купальників. Хіба-що зрідка осторонь од нас пройде за кущами, згинаючись під вагою відер жінка чи дівчина, та бакаєм, перегукуючись, пропливуть на човні хлопчики.\nСамота, тиша, сонце, пісок, кущі верболозу. Можна годинами, не поворухнувшись, лежати на піску й дивитись у блакить неба. Зір зникне в безмежності. В безкраїй блакитній безмежності згубиться час, свідомість, «я», усе, що було, є й буде.\nЛаврик проповзе по піску: і в млявості соняшних годин дивуєшся, куди й навіщо він поспішає, коли час зупинився, і на світі є тільки солодка млосна знемога сонця і вона, тільки вона, ця соняшна знемога опановує людей і всесвіт.\nНабравши в руки піску, Маруся, зігнувши долоню, через розкриті пальці сипле тонкий попелясто-жовтий струмок. Повільне падіння піску нагадує їй, що саме так пересипається струмок в шклянках пісочного годинника. Вона дивиться на мене й каже:\n— Так минає час.\nЯ нагинаю її голову, цілую в губи, почуваю розпечене на сонці її вузьке й маленьке тіло, цілую очі й відповідаю:\n— Немає часу. Є спокій, сонце, тиша й ти!\n— І ти!..\nМи вдвох. Ми тільки вдвох. Світ замкнено для нас у невеличкій долинці між невисокими горбиками, гцо поросли кугцами верболозу. Тут починається соняшний всесвіт, і тут він кінчається. Нескінченність його вічна. Бажання не прагнуть нічого, окрім цієї вічної нескінченносте соняшного дня.\nЗа горбиками й кущами зелена затока. У воді затоки відбивається блакитне небо, зелені верби й високий біло-жовтий пісковатий берег. І все: небо, дерева, берег живуть повтореним, подвоєним життям у прозорому дзеркалі води.\nУ тій затоці ми купаємось. Мар’я Іванівна боїться лізти сама в воду, й я її’ веду за руку. Далі, як по пояс, вона аж ніяк не піде. Я підтримую її на руці і вона, плюхтаючись і бризкаючи, безпорадно розмахуючи в воді руками, робить боязкі невдалі спроби вчитись плавати.\nСкупавшись, снідаємо. У хліб і в м’ясо завжди натруситься пісок: ми їмо, і пісок хрумтить на зубах.\nТоді знов сон і спокій огортають нас. Над кущами гудуть бджоли, сонні, сонні, сп’янілі від меду й щастя, як сп’яніле й сонне моє серце. Все благо, все добро й благословенний мир і тиша!.. Гірка остання ніжність кохання, коли обидва, він і вона, усвідомили неминучість розлуки й тепер допивають недопите в коханні. Листочки верболозу блищать, ніби ляковані. Вони липучі, гіркі й солодкуваті.\nМи не говорили за розлуку, але для мене й для Марї Іванівни ясно, що ці зустрічі — востаннє і що це літо вже ніколи не повториться вдруге.\nУ незворушному соняшному спокої ми одсвяткували радість осяйного останнього сьогодні, знаючи, що воно одно й єдине, що на кожному «сьогодні» вже поставлено печать невідхильного й неминучого «було».\nНа початку зими 1923-24-ого року я міг, нарешті, кинути школу, де вчителював всі голодні роки від року 1921-ого. Отже, нам з Мар’єю Іванівною тепер більше не доводилося вертатися вдвох з лекцій чи то зі шкільної ради. Наші шляхи розійшлись.\nЯ цілком віддався заводові. У мене не було вільної хвилини, щоб забігати до Марї Іванівни. Одного разу я був у неї на іменинах, потім раз ходив з нею до театру. Якось ми зустрілися на вулиці, й тоді я, відклавши роботу, провів з нею вечір. У мене збереглось до Марї Іванівни ніжне почуття, я все ладен був би зробити для неї, але мені було ніколи, надто ніколи, а до того ше й жили ми тепер на протилежних кінцях міста.\nПоступивши на завод, я перейшов зі своєї задрипаної кімнати, закуреної димом бляшаної грубки, в нове просторе помешкання у старої Дударихи з двох кімнат, гарно мебльованих, чистих і теплих, з правом користування ванною.\nЗ заводу приходилося повертатись пізно ввечорі, лишивши недо- кінчені справи на ніч. Де вже тут було думати їхати в інший кінець міста?\nУсе було принесено на жертву заводові: дні, ночі, спочинок, увага, турботи, втіха здійснених досягнень, розчарування, схвильованість надії… На мене лягали найрізноманітніші справи. Хоч я з фаху інже- нер-хемік і сфера моєї діяльности на металюргійному заводі обмежується лябораторією, але не було доручення, що тієї зими не припадало мені виконувати.\nМайже виключно я стрівався того року із Семеном Кузьменком, призначеним на посаду директора нашого заводу. Його рожеве обличчя зробилося сірувато-червоним. Його шкуратяна куртка вже не ,давалась такою новою, як була минулого року, коли Кузьменко вперше завітав до мене. Кобура з револьвером уже не відтягала поясного ременя, хоч у Семена Пилиповича ще й досі лишилася, вироблена за часи перебування на фронті, характерна звичка, властивий для нього жест: простягнути машинально ліву руку назад, щоб поправити револьвер. Тепер звичайно я його бачив з портфелем під пахвою, бльокнотом у лівій руці, закладеним середнім пальцем та олівцем у правій. Від хемічного олівця на правій щоці коло скроні у нього завжди були фіолетові дрібні крапки.\nОд лекцій в Тихменєвих я не одмовився. Але, маючи надто мало часу, я тільки іноді і то дуже рідко дозволяв собі погоджуватись на запрохування Марї Семенівни лишитись у них пообідати.\nПочуття до Зини, що так раптово прокинулося в мене по весні, тепер якось зблідло й ослабло. Я своєчасно вгамував його й не дав йому прорости. Правда, десь у глибині серця збереглися не знищені ще корінці, та служба, робота, службові обов’язки й утома від праці були певною запорукою, принаймні на деякий час, що це почуття не турбуватиме мене новими любовними химерами.\nЯ тішив себе думкою, що моє почуття до Зини було випадковим настроєм, викликане канікулярним дозвіллям і канікулярною порожньою нудьгою. Мене вабила яскрава й цільна Зинина вдача, її поривність і піднесеність, її здібність захоплюватись і палати. Мене цікавила ця молода дівчинка, що на моїх очах з дівчинки перетворювалась на дівчину, — отже, чи є для дорослого чоловіка більша принада, як спостерігати цей розквіт дівчачої душі?\nЩо моє почуття до Зини не було коханням, або краще сказати — ще не було коханням, за це ручилась також і моя відновлена літня любов до Марї Іванівни. Хай це літо було ісінцем цієї любови, та воно допомогло мені звільнитись від вигаданої оманної уяви, ніби то я кохаю Зину. Для мене поза сумнівом: я не кохаю Зини. Ми друзі, але не більше.\nВідданий праці, восени я стрів Зину з вільним і спокійним серцем\nЗина за цей час, поки я з весни її не бачив, з дівчинки зробилась дівчиною, трохи виросла, але, вирісши, стала ще стрункіша, ще чіткіша. Вона кинула дражнити мене, як це робила торік узимку, і вже не находила особливого смаку в тому, щоб дражливими запитаннями порушувати мій спокій. В її вдачі з’явилися нові риси, розкрилися нові сторони характеру, що досі дрімали, сховані дитинством. Вона зберегла звичайну для неї манеру ескапад, та замість того, щоб дратувати будь-кого, в ній прокинулося шукання самовизначення. Але і в ці шукання вона вносила властиву для неї екстравагантну бравад- ність. їй подобалось зачіпати гострі теми, і вона не зупинялась перед тим, щоб називати речі своїми іменами.\nПригадую один випадок, як Зина з веселим сміхом розповіла, що у фотографічному ательє Мистецького інституту лисий молодий чоловік в окулярах з офіційною, чемною коректністю порадив їй зфотографу- ватись без убрання, запевняючи, що їй приємно буде зберегти пам’ять про своє тіло, коли воно було молодим, міцним і свіжим.\n— І Ви?.. — питаю я.\n— Що я? — перепитує Зина.\n— Ви образились? — додаю я.\nАле Зина з лагідним спокоєм мудреця, що звик приймати все, не хвилюючись, відповідає мені:\n— Я подарую Вам один із знимків. Ви виберете, в якій позі я більше Вам до вподоби.\n— Сподіваюсь, — кажу я стурбовано, — що Ви принаймні заборонили виставити знимки у вітрині чи, що краще, вимагали, щоб Вам повернули негативи?\n— Навпаки, — рішуче спростовує Зина, — я збиралась спитати Вас, чи не підете Ви завтра зі мною подивитись на мої фотографії.\nЗина вміла не рахуватись з умовностями, висловлювати різкі думки й обстоювати погляди, що могли шокувати й дивувати.\nУсе здавалось їй ясним, простим, дозволеним, приступним і можливим: кохання, плоть, радість, поцілунок, столик у кав’ярні чи в барі, карбованець, поставлений в рулетку, джазбандовий вереск, гримувальний олівець, парфуми, манікюр, коротка спідниця, шовкові панчішки, сонце, вітер, пляж, купальний костюм, засмалене тіло, оголеність, горілка, коньяк, шоколяд, тютюн, лайка, міцна, як махорка, і папіроса в губах, кандьориста, як лайка.\nВона була надто розумна, щоб надавати будь-яку вагу й значення цінностям, що їх попередні покоління вважали за усталені правила, принципи, норми й мораль. Для Зини не було нічого забороненого, недозволеного, неможливого або ж недосяжного. З ясною свідомістю вона спостерігала себе, Лесю, мене, свої почуття, оточення, людей, речі, події, ідеї та факти. їй подобалося проголошувати думки, що бриніли особливо суперечливо й дивно в затишній обстановці тихменєвського хатнього укладу. Її вабила плякатна крикливість гучних і різнобарвних викликів. Вона говорила так, ніби хтіла знищити все, що для інших було недоторканим і непорушним.\nУ моїй пам’яті збереглось декілька таких «деструктивних» «уегэ- ІіЬге-них» Зининих розмов зими 1923-24-0го року. Особливо яскраво збереглась у моїй пам’яті одна, коли ми говорили про безневинність, падіння, мораль, про істини неправдоподібні й неможливі, коли Зина розповіла мені про поета Стефана Хоминського, що з ним вони, Зина й Леся, познайомилися улітку, на підмосковній дачі живши.\nЗа великим столом в їдальні у Тихменєвих сиділи ми, як звичайно, вчотирьох: Мар’я Семенівна, Леся, Зина та я. Над столом під абажуром з зеленого шовку горіла лямпа. Буфет, картини на стінах, широка канапа й низькі крісла танули в пітьмі. Ми кінчали обідати.\nНе пригадую, з якого саме приводу почалася розмова. Може, з приводу якоїсь нової книжки чи п’єси, чи хтось був на якомусь диспуті, або ж яка-небудь дама приходила до Тихменєвих обурюватись із зіпсованости сучасної молоді.\nЗдається, говорили з приводу якоїсь книжки, бо Зина нападала на письменників, обвинувачуючи їх у тому, що вони менше знають сучасність, ніж намагаються те показати. Я не читаю книжок, я тільки купую книжки. Мені не вистачає часу їх читати; белетристики ж, особливо сучасної, я не люблю зовсім. Отже, для мене лишилося неясним, з приводу якої книжки заходить розмова.\n— Коли письменник, — каже Зина, — бере за тему для свого оповідання чи роману сучасну дівчину й описує її падіння, роблячи з того падіння якусь складну для цієї дівчини психологічну проблему, він ясно доводить, що не знає життя і що в нього цілком невиразне уявлення про дівчину нашого часу.\nЯ перериваю Зину:\n— Коли ж, І політе Миколайовичу, Ви чули, щоб я висловлювалась нерішуче?!\nА потім, щоб ще різкіше свою думку зформулювати, вона повчаючи додає:\n— Падіння, дорогий Іполіте Миколайовичу, не існує. Це забобон, створений, з одного боку, боязкістю старих дівчат та, з іншого, розпустою чоловіків. Віддатись — це для дівчини ще не значить упасти.\n— Ви говорите про «безневинність»?\nМене турбує і присутність Мар’ї Семенівни, і склизькість зачепленої теми, бо ніяк не можна передбачати, що ця розмова якимсь раптовим, зовсім небажаним способом не прийме несподіваної мапоприємної форми.\nЯ ледве-ледве встигаю стриматись і примусити себе не розсміятись. Цю фразу, висловлену таким безапеляційним тоном, натурально було б почути від жінки, яка звикла за роки війни й революції жити самостійно й відповідати за свої вчинки тільки перед собою й ніким більше. Але що скажеш, почувши цю заяву од 17-літньої дівчини, яка зросла в замкненім родиннім оточенні? Чи, може, ця психологія жіночої незалежности охопила всіх і стала властивістю доби?\nЗина дивиться на присутніх з викликом. Вона змахує своїм підголеним коротким волоссям.\n— Безневинність! Падіння! Безглузді й затуркані слова… Вони не наші, й для нашого покоління вони не властиві. Наші бабусі, коли старовинним романам вірити, може, й мали деяку рацію так думати й говорити. Як описується в цих романах, дівчину, що родила дитину, ганьбили; батьки проклинали її й, проклявши, божеволіли, а вона в одчаї йшла на річку, шукала ополонку і в ополонці з дитиною на руках топилася. Тепер така ошукана дівчина йде в суд і в суді вчиняє позов про аліменти.\n— Не знаю, Зино, що я маю сказати Вам? На мою думку, Ви спрощуєте там, де це спрощення в кожнім разі може бути небезпечним.\nАле Зина не слухає мене. їй до вподоби говорити ризиковані речі. Вона говорить упевнено, ніби всі питання вже наперед і остаточно розв’язані. Ця її тенденція висловлюватись різко й рішуче могла б здатись зворушливою, коли б вона не була аж надто явна.\nЯ воджу пальцем по скроні: у мене така звичка, коли я нервуюсь! Я, справді, нервуюсь. Передо мною Зина, яка, відчувши в собі жінку, в передчутті кохання, що ще не родилось, помацки блукає по стежках свого незнайденого й непізнаного кохання. Почувши в собі жінку, Зина заперечила дівоцтво. Я з тривогою вдивляюсь у її фіял- ісові очі, в рожеву схвильованість обличчя, в ясний абрис нецілованих губ і тішу себе надією, що все, що вона говорить, це поки що слова й тільки слова.\nМар’я Семенівна притягає Зину до себе, обіймає її й цілує в коротке підголене волосся.\n— Моя хороша! Моя хороша Зино!.. Ви не слухайте її, Іполіте Миколайовичу. Це все вона тільки говорить. Вона говорить жахливі речі, але вона гарна й хороша чиста дівчинка. І завжди була — трохи неслухняна, правда… А тепер усі говорять таке. Як послухаєш, волосся сторч стає. Жах, що кажуть, а потім посидиш, лагідно побалакаєш, і виходить, що й людина чемна, сумлінна й жахливого нічого немає. Ото й Зина така! Говорить — бозна що про неї подумати можна, а насправді — така хороша, мила моя дочка!\nЛеся жде, поки Мар’я Семенівна скінчить говорити, а тоді звертається до Зини:\n— Я тебе слухаю, Зино, і не вірю тобі. Ти завжди говориш так, щоб воно ні на що не було подібне.\nЗина жваво з піднесенням підхоплює Лесину репліку:\n— Ти повинна знати, що я не переношу подібностей. Я волітиму краще неподібного: за неправдоподібне!\nЛеся, ніби спокійно, але в другий бік дивлячись, каже:\n— Справді, все, що ти зараз сказала, це цілком неправдоподібні речі, для яких, на мою думку, жодного не може бути пробачення.\nЯ користаюсь з цього моменту, коли в суперечку встряє Леся, щоб припинити розпочату, досить таки двозначну розмову й перевести її на інші рейки. Я запитую Зину, що може означати ця підкреслена її ворожість до «подібностей». Чи не знаходить вона, що за останній час ці слова «подібності» й «неподібності» зробилися її улюбленими словами? Вони набули для неї значення якогось терміна, вона маніфестує цими словами. Який сенс цих маніфестацій? Звідкіля, хтів би я знати, Зина засвоїла звичку грати цими протиставленнями правдоподібного й неправдоподібного?\nЗина виривається од матері, оббігає навколо столу, бере найближчого стільця й сідає проти мене. Вона радіє з того, що я звернув увагу на її улюблені слова й зацікавився ними. Вона сяє, вона щаслива. Вона, їй так здається, нарешті в моїй особі знайшла людину, що їй співчуватиме. Вона сяє, як може сяяти тільки 17-лігня дівчина, на хвилину упевнившись, що в світі все тільки покірний матеріал, з якого вона зможе ліпити вигадані постаті своїх химерних дівчачих фантазій.\n— Я дуже втішена, що Ви помітили мою нелюбов до правдоподібного. Ви повинні бути моїм спільником Ви, Іполіте Миколайовичу, будете за мене, за неправдоподібне, і заперечуватимете всі правдоподібності!\nАле я розчаровую Зину своєю стриманістю. Я запитую:\n— Вам не випадає сулшіватись щодо моєї симпатії до Вас, але даруйте мені, Зино, я не розумію, чому саме я маю заперечувати правдоподібності?\nЗина почуває до мене найщирішу жалість. Вона хоче урятувати мене з полону погибельних оман, в якому я, на її думку, нудьгую.\n— Правдоподібне? Ви питаєте, що таке правдоподібне? Треба зненавидіти все правдоподібне, бо воно тільки подібне на правду, але не є правда Ми ж шукатимемо самої тільки правди, а не її оманних подібностей. О, Іполіте Миколайовичу, прилучайтесь до нас, що заперечують правдоподібності і прагнуть неподібних, неправдоподібних істин.\nІ, міняючи патетичний тон гучних маніфестацій на тон особливої милої задушевности, вона додає:\n— Коли Ви прилучитесь до нас, я Вам подарую обіцяного торік ведмедика.\nНа носку Зининої лякованої туфлі тремтить блискуча пляма від електричної лямпочки. Виблискуючи променем вузького носка вузької туфлі, Зина тріюмфує. Вона задоволена, що справилась з коментарем вишуканих і заплутаних словосполучень.\nЯ не зовсім поки що уявляю собі, чи жартує Зина, чи говорить серйозно. Я звертаюсь з проханням витлумачити мені, звідкіля взято всі ці неподібні вислови, урочисті проголошення, неправдоподібні фрази.\nТак розмова переходить на особу досі мені невідомого поета Стефана Хоминського, і я довідуюсь, що, живши цього літа на підмосковній дачі, Тихменєви мали нагоду познайомитись там з поетом Стефаном Хоминським.\nСтефан Хоминський мешкав у селянській лазні, носив діравий плащ, мав вигляд хворої, виснаженої, не зовсім нормальної людини, цитував німецьких романтиків і проповідував вогневе оновлення світу в полумї революційного катаклізму, загибель старого світу й прихід світу нового, хлопчика Месії з блакитними очима:\nДалеко на сході розвидняється,\nСірий час робиться юним.\nЗ світлого барвистого джерела Ми п’ємо нове питво…\nFermi т Osten wird es helle,\nGraue Zeiten warden jung,\nAus der lichten Farbenquelle Einen langen, tiefen Trunk..\nСтефан Хоминський увечорі ходив вуличками села й, лякаючи псів, голосно читав новалісівські вірші німецькою мовою, а парубки проводжали його диким улюлюканням.\nЗина, з патосом деклямуючи, цитує улюблену фразу Стефана Хоминського:\n— Шукаючи останньої істини, я, Стефан Хоминський, метр Гільдії деструктивістів, заперечую все правдоподібне задля вищої єдино істинної неправдоподібности.\n— Визнайте, — звертається Зина до мене, — що це сказано прекрасно!\nТимчасом Лесі Стефан Хоминський аж ніяк не сподобався: по- перше, він був розпатланий, неохайний і брудний, по-друге, якийсь гугнявий і, по-трете, надто чудний, мабуть, трохи навіть і божевільний. Він жив з того, що лагодив дачникам взуття й пас селянам худобу. Дачники й селяни його підгодовували. Як пастух, він не витримував жодної критики. Селяни завжди нападали на нього за спаш й за виссане телятами у корів молоко. Взуття він лагодив так само кепсько, як кепсько доглядав і за коровами, і Зині, яка його протегувала, довелося вислухати не одну нотацію з боку Марї Семе- нівни за попсовані Зинині туфлі, що до них поет мав добрий намір прибити нові підметки.\nМар’я Семенівна не хотіла брати на увагу аргументацію, яку наводила Зина, що, захищаючи свого протеже, казала:\n— Ма, ти ж повинна розуміти, що поет не може добре лагодити туфлі.\nТа Мар’я Семенівна навіть і тепер через декілька місяців не може примиритись з тим, що туфлі було попсовано.\n— Аджеж я казала не давати йому туфлі. Коли він поет, то хай і пише вірші, а не береться туфлі лагодити.\n— Але, — відповідає Зина, — він віршів не писав, а туфлі лагодив тільки тому, що був поет. Ти, ма, цього не розумієш…\n— Не розумію, доню, — згоджується Мар’я Семенівна. — За моїх часів все було трохи інакше й поетом називали людину, що писала вірші. У нас були свої погляди на це.\nНа Лесину думку, поет з нього, як і чоботар і пастух, був кепський.\n— Ви уявіть, Іполіте Миколайовичу, — апелює до мене Леся, — який може бути з людини поет, коли він кубіст, футурист, лефовець, пише заумною мовою і ніяких поетичних традицій і правил не визнає.\nТут у розмову з усією властивою їй експресією втручається Зина. Вона починає запевняти мене, що Леся розуміється на цій справі не більше, як мама. Треба дещо знати і вміти слухати сучасність та відчувати її. Отже, з самого початку почавши, Стефан Хоминський не кубіст і не футурист; він деструктивісг, антисимволіст і антиімажи- ніст. Він проти подібностей, символів, відповідностей, того, що символісти називають correspondances і, в чому їм наслідуючи, імажиністи проповідують образи й образність.\nЗині подобається повторювати ці навмисні слова й терміни, весь штучний і жеманний жаргон фахових літдискусій. Жаргонні слова літдискусій здаються їй такими екзотичними в своїй незагальній надзвичайності.\nСтефан Хоминський уважав, що треба рішуче й остаточно розірвати з усім попереднім періодом поезії. Як європейську гнилу буржуазну цивілізацію, так і мистецтво треба заперечити й знищити. В тартарари!.. В штаб Духоніна!.. Він не тільки проти Бальмонта й Блока, а й проти Єсеніна й проти Маяковського. Він проти всіх! Поетів до стінки! A lanterne!.. Усі на боротьбу з контрреволюцією літератури! Він, Стефан Хоминський, найлівіший: леф у лефі.\nРуйнація мистецтва є шлях до ясности, — така філософія Стефана Хоминського. Дух руйнації — творчий дух, як учив він і Бакунін, а в мистецтві він і Писарєв. Стефан Хоминський уважав Писарєва за великого мислителя, бо Писарєв проголошував потребу знищити непотрібне чисте мистецтво.\nВ ідеальному царстві майбутнього, де все буде соціялізовано, не буде й не може бути фахових поетів, фахової поезії й літератури: там кожен чоботар може бути поетом і поет чоботарем. У суспільстві, просякненому поезією, поезію буде машинізовано. Стефан Хоминський проповідував асинтетичне мистецтво майбутнього: полагоджена туфля то, на його думку, найкраща поема, що її може створити справді геніяльний поет. Геніяльному поетові й належить лагодити туфлі. Ця справа єдино варта гідности генія.\nСтефан Хоминський називав себе справжнім поетом майбутнього, бо пас корів і не наслідував буржуазних поетів.\nЗина розповідала з особливим піднесенням за Стефана Хоминського. В захопленні вона казала:\n— Стефан Хоминський — цілком неправдоподібна постать.\nЯ дозволив собі довідатись, звідкіля цей Стефан Хоминський.\n— Він — київський. Він і з Семенком знайомий, але Семенка за деструктивіста не визнає. Який, казав Стефан Хоминський, який у чорта поет і деструктивіст з Семенка, коли він, замість шити чоботи для селян, носить ботинки з перлямутровими ґудзиками і замшовим верхом, оспівує П’єро й має одривний календар за джерело, що, користуючись з нього, і складає свої твори.\nСтефан Хоминський не тільки поет, але й художник. На останній московській виставці лівих Зина й Леся бачили два автопортрети Хоминського. Як розповіла Леся, на одному з виставлених полотен Хоминського було намальовано ніс, довге волосся, овал чола, перекреслений двома перпендикулярними рисами, збоку рот, а під ротом очі й люльку; до полотна було прикріплено підошву, дратву й чоботарські інструменти. На другому були намальовані схематичні куби корів і схематизований Хоминський, при чому справжнє сіно, приклеєне до полотна, справляло враження непотрібної навмисности.\nПоет дуже пишався з цих двох своїх автопортретів; він радів і казав, що ці два полотна в історії портретного мистецтва означають добу, злам: од майстрів Відродження та їхніх епігонів до ван-Гога і од ван-Гога до Стефана Хоминського.\nЛеся відмовлялася будь-що розуміти і в цих картинах Стефана Хоминського, коли їх тільки можна назвати картинами, і в цих його маніфестаційних проголошеннях, де не було іншого сенсу, окрім, на її думку, сенсу особистої пихи людини, що її загнано життям і пригнічено власного остаточною бездарністю.\nНа селянській лазні, темній, порослій мохом, напіврозваленій, де жив того літа Стефан Хоминський, було прибито дві дощечки. Один шматок дикту повідомляв про те, що «Стефан Хоминський, великий поет і художник лагодить взуття чоловіче й жіноче за поміркованими цінами». В дужках меншими літерами було додано: («Ціни не потрібні»), А внизу каракулями хемічним олівцем було написано декілька слів, — визнання, вимушене й підказане безнадійністю: нема з чого жити, коротку фразу з трьох слів, формулу одчаю, коли відчуто останню безвихідність, бо нема ніяких замовлень і жоден замовник не приходить: «Я їм усе».\nДруга ж дощечка була черговим фанфарним оголошенням Стефана Хоминського: «Тут мешкає метр Гільдії деструктивістів Стефан Хоминський. Він же — головний уповноважений надзвичайної комісії у боротьбі з літературною контрреволюцією».\nЦі об’яви на диктових дощечках були за причину багатьох для Стефана Хоминського неприємностей.\nПерше оголошення викликало в нього прикрі непорозуміння та палкі суперечки з фінінспектором, що зарахував Стефана Хоминського до дрібних кустарів, ремісників і пропонував негайно вибрати відповідне промислове свідоцтво. Фінінспектор аж ніяк не вважав на тезу VI славетного літературного маніфесту Гільдії деструктивістів, де стверджувано: «Деструктивісти повинні бути пастухами, чоботарями, робітниками, ремісниками, бо вони великі поети великої доби». Не справляла враження на фінінспектора також і примітка друга до VI 1-ої тези: «Полагоджена туфля — найкраща поема, що її може створити тільки геніяльний поет».\nЗина уперто обстоює своє нове захоплення:\n— Що з того, що та, Лесю, його не розумієш. Він не бездара, не шарлатан. Він культурна й рафінована витончена людина. Він — геній, що б ти не казала! Шарлатан не піде пасти корів, скільки б він не стверджував, що мистецтво треба деструктувати. А Сгефан Хоминський пішов.\nЛеся сьогодні уперта не менш від Зини. На думку Лесину:\n— Стефан Хоминський пішов шити чоботи й пасти корів з голоду. Отже, йому більше нічого не лишалося робити.\n— А хіба, шивши чоботи, він помер не з голоду?\n— Він при нас помер од злоякісної анемії.\nЗина замовкає. Фіялкові очі Зини затьмарено дивляться в невизначеність. Слова падають у просторінь беззгучні й приголомшені. Приголомшені, вони розпливаються в вечірніх присмерках кімнати, розпадаються, губляться. Зина згадує за голодного поета:\n— Ma дала йому папині сорочки. У нього не було ніякої.\nЗина, не слухаючи сказаного Лесею:\n— На похорони приїздили з Москви два-три його приятелі, поети й художники. Були й ми з Лесею. Поети читали вірші! А над могилою повісили отії дощечки, що були на лазні…\nПішовши од Тихменєвих, я думав про те, що Зина переживає певну кризу, шукає нових вражень і досвідів. Зустріч з Хоминським, очевидячки, одкрила перед нею всю привабливість патосу деструкції, проповіді нищення, навчила її знати людей, що з послідовністю фанатичного ченця, ледве не з божевільною невідхильністю йдуть за уявленою метою.\nНеправдоподібна постать поета з його чудним символом віри, з його не менш чудним та фантастичним культом майбутнього явилась відзначною віхою в історії Зининого розвитку. Це знайомство примусило Зину замислитись, штовхнуло її на нові шляхи, в нові форми влило її звичайну ескападність. На переломі, коли вона з дівчинки робилася дівчиною, вона стріла цю незвичайну людину, Стефана Хоминського, очарованого мандрівника, ніби вичитаного з Е. Т. А. Гофмана. (Як пригадуєте, 22-23-ого року панувала в літературних і театральних колах відроджена мода на Ё. Т. А. Гофмана.)\nЗина відчула в собі жінку, її душа завагітніла душею жінки, і в цей момент внутрішнього глибокого переродження всієї істоти Зина дивилась на картини Стефана Хоминського, повторювала вірші німецьких романтиків, слухала лефівський vers-libre метра гільдії деструктивістів і неправдоподібні заперечення правдоподібного в його літературних маніфестах.\nТепер мені стає ясним деструктивний, vers-libre-ний сенс Зини- них розмов про дівоцтво, падіння, недоторканість, що його в той вечір так уперто розвивала й обстоювала Зина.\nЛеся, та вся вкладається в канонічну чіткість і клясичних строф 4- столового ямба. Для Зини, навпаки, характеристичний vers-libre, розірвані рядки, поплутані слова, повна занедбаність метричних розмірів, галаслива безглуздість плутаних фраз, де кінець попереджає початок і де синтаксичну усталеність послідовної зміни головних і додаткових членів речення обернено в хаос сумбурної «вздиблености».\nДругого дня над вечір, повертаючись трамваєм зі служби і сходячи на площі перед оперовим театром, я зустрів Зину.\nПлоща перед оперовим театром горбилась вигибами перехрещених вулиць і танула в присмерках зимового дня, що згасав. Купи невивезеного снігу, навалені вздовж тротуарів, темніли в сутінках густим ультрамарином. Небо ще сяяло якоюсь особливо ясною, зелено-синьою, ніби серафічною прозорістю, яка буває тільки взимку й здається неймовірною. Така ясно-зелена, вся ніби пронизана світлом, далека прозорість мені іноді сниться і, прокинувшись, я думаю, що коли щастя й буває, то воно можливе тільки в потоках цього прозоро-зеленого сяйва.\nНа тлі синього снігу різко викреслювався стрункий і чіткий Зинин силюет. Вона стояла коло штахетів скверика. З нею був Джек.\nДжек не хтів лишатись на одному місці. Він уперто й настирливо намагався зворухнути Зину, потягти її за собою. Упершись ногою в високому шнурованому ботинку об землю, злегка одкинувши назад напружене тіло й міцно тримаючи в правій руці натягнений ремінь, Зина змагалась з догом. Іноді почувши безплідність своєї боротьби, Джек обертався до Зини й гавкав, він умовляв відпустити його. Йому так хотілося б побігати…\nЯ підійшов! Зина простягла мені ліву руку в лайковій червоно- брунатній з білою каймою рукавичці. Перші запитання за звичаєм що нового в них дома, чи всі здужають, як Мар’я Семенівна, як Леся, чи не одержали листа від Олександра Владиславовича? Розмовляючи, ми трохи постояли на розі коло скверика.\nЗина гуляла з Джеком і тепер повертається додому. Я запропонував провести її. Ми пішли.\nМи рушили, але Джек з того невдоволений. Він не хоче йти, він хоче бігти, а тому з усієї сили тягне Зину вперед.\nЗина загрожує Джекові:\n— Джек, кинь тягнути. Йди спокійно! Вдруге я братиму бич і битиму тебе за твою неслухняність.\nПогрози впливають на Джека Він обертається до нас і, широко роззявляючи пащу, починає переконливо гавкати: він не хоче, щоб його били.\n— А, ти не хочеш!.. Ну, то йди добре!\nНа хвилину дог утихомирюється, і йде урочисто й певно, не звертаючи навіть уваги на фокстер’єра, що, пробігаючи повз нього, робить спроби завести з ним знайомство.\nДжек іде спокійний і поважний: хіба ж може статися, щоб такого поважного пса били?! Він іде, свідомий своєї гідности.\nКористуючись з хвилини, що Джек заспокоївся, Зина звертається до мене з запитанням:\nМене здивувало це запитання не менше, як і раптова з Зиною зустріч на площі перед оперовим театром. Знавши, коли я повертаюсь з служби, Зина, очевидячки, чекала на мене. Чи не чекала вона навмисне, щоб продовжити вчорашню розмову?\nЗина при всій своїй експансивності — замкнена натура: вона не любить одвертости і рідко переходить на щирий тон. їй не дуже подобається інтимність, в неї немає, оскільки це мені відомо, дуже близьких приятельок. Мені здається, що навіть усі її перебільшені максималістичні твердження завжди були тільки способом за зовнішньо-навмисною формою ховати свої особисті внутрішні почуття. А тут сьогодні раптом, навпаки, це чекання на площі, шукання зустрічі, запитання, що натякає на одвертість! Трапилася хвилина щирости, якої сподіватимешся іноді роками і яка не повториться, може, ніколи! Що я скажу, що я відповім? Я перепитую:\nУ мене немає слів! Мені завжди бракувало слів, а зараз я не находжу жодного. Мені є багато чого сказати Зині, але я без слів.\n— Не знаю, Зино, не знаю.\nЗина кидає на мене допитливий побіжний зір, схоплює мою розчаровану щирість. Вона розуміє моє мовчання і вдячна.\nЗина мені каже:\n— Ведмедики теж не знають!.. Мабуть, я таки подарую Вам якогось.\nЧи не через те, зберігаючи дитячу любов до патлатих ведмедиків,\nЗина ще й досі любить їх, бо вони вміють мовчати?\nА потім Зина признається:\n— Я теж нічого не знаю!\nТак, нічого не сказавши, ми сказали все! З безмовности родилося розуміння й близькість. Відновляє розмову Зина:\n—■ Ви знаєте, Іполіте Миколайовичу, чий образ мене тепер найбільше приваблює? Це — Лариси Рейснер. Мені так хотілося б повторити подібний шлях від небезпек чеського фронту на Волзі до барикад на вулицях Гамбурга, а звідтіля на схід, в Афганістан. Коли варто жити, то тільки так: завойовувати новий світ…\n— Ви надто вільні, Зино.\n— Я — вільна… Та що з того, коли не знаєш, як ту волю здійснити? Навчіть, Іполіте Миколайовичу!\n— Навчити? У мене, дорога Зино, одного немає: здібности навчати. Я вмію працювати, а щоб навчати, проповідувати, складати маніфести, на те в мене бракує хисту.\nЗина схоплює натяк на вчорашню розмову, на Стефана Хоминсь- кого й каже:\n— Ви, певне, зуміли б полагодити туфлі, і мамі не треба було б нарікати на мене, коли б за цю справу взялися Ви?\n— Авжеж! Я вмію лагодити туфлі. Навчився за голодні роки і непогано лагоджу.\n— І нові можете пошити?\n— І нові пошию, а от маніфеста з того приводу не складу й поетом не стану.\nЗина задумливо міркує:\n— Мабуть, тому й поетом не станете й маніфеста не проголошуватимете, що зумієте пошити й зробити… Так ось, скажіть, що мені робити?\nЩо робити? Я згадую за себе, за дні й ночі, віддані невпинній праці, за ті солодкі хвилини високої втіхи, що її приносить довершеність напружених зусиль. Я озираю своє минуле, і протягом усього життя мого я бачу одне, тільки одне: працю, працю й працю. Що інше я можу порадити Зині? Про що інше я можу сказати їй? І я кажу:\n— Працюйте! Шукайте праці, що була б Вам до вподоби.\nАле Зина стріває мої слова зі сміхом. Вона, висміюючи мене й мою пораду, відповідає:\n— Певне, Ви хочете порадити мені записатись на біржу праці, спробувати одержати картку безробітньої й шукати посади друкар- ниці в якомусь тресті? На все життя тобі буде одмірено: в прокуреній, наповненій галасом конторі квадратний метр, стілець, підставка для машинки Ундервуд і коло Ундервуда хусточка, сніданок, сумочка і з дня в день, зміняючись, незмінна кипа паперів, що їх треба переписувати. А то одягнути Моссельпромівського картуза й продавати папіроси. Одне слово: «Нигде кроме, как в Моссельпроме».\nЗ гіркістю я впевняюсь, що праця не приваблює Зину, для неї назавжди лишиться невідомим патос праці й офіра самозаперечення задля праці. В мою свідомість ледве помітним почуттям приходить думка, що ми ніколи не зможемо порозумітись з Зиною. Моє ніколи не буде її. Між нею й мною глуха стіна. Ми чужі й різні.\nРозчаровано я запитую:\n— Вам не сподобалася моя порада?!\n— Ні, чому?.. Тільки я переконалась, що мама Вам, не турбуючись, може довірити лагодити туфлі. А поеми на мій від’їзд до Китаю Ви, напевне, не напишете.\n— Ви? До Китаю? Що за чергова фантазія? Хіба Олександра Владиславовича мають призначити до торгпредства в Китай?\n— А Ви ще нічого не знаєте? — і урочисто Зина проголошує останню новину: — я хочу почати вчити китайську мову! Я написала папі, й він мені обіцяє прислати книжок з Москви, що їх там дістане, і пише, що в «Міжнародній книзі» замовив мені англійські книжки. Допоможіть, милий І політе Миколайовичу, знайти в Києві якогось китайця, щоб учитися китайської мови…\n— Учителя знайти не важко, та це, на мою думку, безглуздя, чиста фантазія.\nАле Зина палко обороняється:\n— І не фантазія, і не безглуздя! Я вирішила! Цілком серйозно… Книжку про барикади Кантона я писатиму. А Вам, коли Ви одружитесь з Лесею, пришлю з Китаю з найкращої порцеляни чайний сервіз, і Ви зможете його поставити в шафі поруч з бабусиною бонбоньєркою…\nЗдається, з цього часу й пішла ця, узаконена Зиною, фраза: «Коли Ви одружитеся з Лесею».\nМи підходимо до будинку Тихменєвих. Джек, побачивши, що прогулянка закінчується, не витримує своєї власної поважности. Поважність йому обридає. Він хоче настояти на свойому, щоб його таки відпустили побігати. Досі він робив спроби потягти Зину за собою, подужати її, тепер він міняє тактику й робить спроби раптово стрибнути, щоб вирватись.\n— Джек, підлий собако! Дарма! Не вирвешся!..\nЗина швидко намотує ремінь, хапає дога за ошийник і з силою притискає голову. Перемога лишається на Зининому боці. Джек скавучить і махає хвостом: він визнає свою поразку.\nТепер йому лишається тільки покірно благати. Джек починає гавкати: він умовляє.\n— Ні, ні, ні, не пущу. Йди, куди сказано… Можеш не гавкати.\nКоло парадного Джек робить останню спробу: він лягає на землю\nі входити в парадне не хоче. На всі Зинині умовляння він лежить і не ворухнеться. Зина натягує ошийника і з зусиллями втягує пса в двері.\nПопередня: ДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ І — IV\nНаступна: ДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ VII — VIII


Шість міст та ОТГ Черкащини оголосили про співпрацю з Фондом енергоефективності | Фонд енергоефективності\n14 вересня 2020 року Фонд енергоефективності та шість міст і ОТГ з Черкаської області дистанційно підписали Меморандуми про співпрацю в межах Програми підтримки енергомодернізації багатоквартирних будинків «Енергодім».\nФонд енергоефективності та міські ради Черкас, Канева, Золотоноші, Тального, Червоної Слобідки і Чигирина домовилися разом підтримувати ініціативи, що стимулюють енергомодернізацію багатоповерхівок у регіоні.\nСтаном на 14 серпня 2020 року з Черкаської області на участь в Програмі «Енергодім» надійшло 7 заявок від ОСББ.\nДодамо, що в день підписання Меморандумів також відбулася презентація Програми «Енергодім» для ініціативних ОСББ регіону.\nУ Черкасах 1351 багатоквартирних будинків, в 392 створено ОСББ. З метою підтримки, відновлення та поліпшення експлуатаційних показників багатоповерхівок, з 2008 року у місті діє Програма підтримки ОСББ, заходи якої передбачають співфінансування робіт із капітального ремонту багатоквартирних будинків та прибудинкових територій, відшкодування відсотків за кредитами, залученими ОСББ на впровадження енергоефективних заходів\n«Якби декілька років тому мені сказали, що затребуваною роботою буде управління багатоквартирним будинком – був би здивований. Втім час ставить свої виклики. Економія на опаленні через енергоощадність, модернізація та утримання будинків, орієнтування у новаціях сфери ЖКГ – це ті галузі, де має розумітися управитель ОСББ. Нині маємо ком’юніті таких активних людей, яке постійно зростає. Вони прагнуть вчитися і радий, що спільно з партнерами можемо задовольнити цю їхню потребу. Водночас держава також надає реальні можливості з енергомодернізації будинків. Зокрема через Фонд енергоефективності» — наголошує Дмитро Ляшов, перший заступник голови Черкаської обласної державної адміністрації\nДо слова, в Каневі також діє Програма підтримки ОСББ, виконавчий комітет міської ради надає компенсацію відсоткової ставки у розмірі 5% річних за кредитами на заходи з енергозбереження згідно з Програмою. А в Золотоноші аналогічна програма передбачає до 50% компенсації від відсоткової ставки фінансово-кредитної установи та одноразово 50% комісії за управління кредитними коштами, в частині встановлення ліміту кредитної лінії за одним кредитним договором. Відшкодування вартості проектно-кошторисних документацій ОСББ та ЖБК на час дії Програми складає 100%. В Чигиринській ОСББ налічується 15 ОСББ, а Програма підтримки співвласників, які здійснюють заходи з енергоефективності у будинках — в розробці.\nНагадаємо, що минулого тижня Фонд енергоефективності підписав Меморандуми про співпрацю з двома містами Донецької області


Зведення ООС - за добу поранені чотири бійця ЗСУ\nНа Донбасі при обстрілах бойовиків поранені четверо військових\n16 березня 2020, понеділок, 09:05 81\n2020-03-16T09:05:00+02:00 Силові структури 2020-04-01T04:02:30+03:00\nООС. Фото: Facebook 54-ї ОМБР\nВчора, 15 березня, в зоні проведення операції Об'єднаних сил на Донбасі збройні формування РФ 12 разів порушили режим припинення вогню. Поранені два українських військових, ще двоє - отримали бойові поранення. Про це йдеться в повідомленні штабу ООС.\nТак, повідомляється, що противник обстріляв наші позиції з заборонених мінськими домовленостями мінометів калібру 120 мм і 82 мм, а також із протитанкового ракетного комплексу, гранатометів різних систем, великокаліберних кулеметів і стрілецької зброї.\nВ районі відповідальності оперативно-тактичного угруповання "Схід" було зафіксовано 10 обстрілів, два обстріли були здійснені в районі відповідальності оперативно-тактичного угруповання "Північ".\n"Вчора, 15 березня, в результаті обстрілу ворожих два військовослужбовців збройних сил отримали поранення і ще два бойове поразки", - йдеться в повідомленні.\nЯк повідомляли Українські Новини, бойовики обстріляли школу в Мар'їнці Донецької області.\nТакож бойовики підбили ракетою вантажівку ЗСУ.\nБільше новин про: ООС Ситуація в зоні ООС війна на Донбасі обстріли на Донбасі\nНа Донбасі бойовики поранили бійця ЗСУ...\nОбстріли в зоні ООС: 1 військовий поранений...\nЗСУ зазнали втрат під час обстрілу бойовиків на До...\nВлада злякалася тиску і шантажу з боку націоналіст...


Ровнітель для підлоги, правила та особливості вирівнювання підлоги | NalyvnaPidloga.ru\nНаливна підлога → Матеріали → Ровнітель для підлоги, правила та особливості вирівнювання підлоги\nВирівнюємо підлогу Ровнітеля\nВирівнювання підлоги - одна з найважливіших ремонтних завдань, оскільки від того, наскільки правильно і ретельно виконана основа, залежить те, як буде виглядати і скільки прослужить фінішне підлогове покриття. Необхідність у вирівнюванні може виникнути не тільки в процесі капітальної реконструкції, але і під час косметичного ремонту, коли знімається старе покриття, і відкриваються всі недоліки базової підлоги. Рішень кілька, з яких найбільш популярним є пристрій стяжки, для чого використовується спеціальна суміш - ровнітель для підлоги.\nОскільки проблем у нерівного статі може бути багато, то і ровнітелі також бувають різні, призначені під свої цілі і завдання. Так, всі суміші для вирівнювання підлоги можна розділити на дві основні групи: для початкового, чорнового етапу, і для фінішного. Розрізняються між собою такі ровнітелі за складом, структурою, і, відповідно, за властивостями.\nГрубий ровнітель для стартового вирівнювання\nЗалежно від стану поверхні для отримання гладкого і рівного підстави може знадобитися ретельна і досить копітка процедура вирівнювання, що проводиться в кілька етапів. Щоб усунути серйозні дефекти, такі як глибокі відколи і вибоїни, а також тріщини, вирівняти великий розбіг по висоті підлоги в різних точках приміщення, використовують грубі ровнітелі. Це сухі суміші з великими частками, які після змішування з водою можна наносити навіть дуже товстим шаром, при цьому стяжка після висихання буде відмінно триматися, не потріскається і витримає сильні навантаження.\nРовнітель для підлоги: підготовка основи\nТовщина максимального шару, а також деякі фізичні якості стартових ровнітелей залежать безпосередньо від складу. Найчастіше базовим, головним компонентом виступає цемент, що дає потрібну міцність і схвативаемость з поверхнею. Знову-таки, в залежності від ступеня проблеми необхідно вибирати і правильний ровнітель, розрахований на потрібну товщину шару. Якщо суміш, призначену для нанесення в 5-10 мм, покласти більше товстим шаром, вона не витримає навантажень і буде тріскатися, а грубі ровнітелі, які можна сміливо укладати товщиною в кілька сантиметрів, не зможуть лягти тонко і гладко, та й свої практичні якості не виявився повною мірою.\nПеред вирівнюванням статі стартовою стяжкою слід також визначитися з кількістю шарів. Наприклад, якщо є глибокі вм'ятини і ями (більше 10 мм), їх краще попередньо закрити спеціальними сумішами або тим же грубим вирівнюючим складом, а вже потім робити стяжку на всю поверхню підлоги. Звичайно, перед цим перший, «ремонтний» шар обов'язково повинен висохнути.\nФінішний ровнітель для ретельного вирівнювання\nВеликі частки у стартовій суміші не дозволяють отримати абсолютно рівне і гладке підставу, тому перед укладанням безпосередньо підлогового покриття необхідно вирівняти підлогу за допомогою фінішного складу. Такі суміші мають більш дрібною фракцією, і при з'єднанні з водою утворюють більш однорідний склад, який легко лягає на поверхню, утворюючи гладку стяжку. Фінішні ровнітелі більш складні за складом, ніж стартові, оскільки до них пред'являється більше естетичних і практичних вимог.\nУ кожного виробника є свої «рецепти» ровнітелей для підлоги, як стартових, так і фінішних. Базовими компонентами найчастіше виступають цемент і гіпс, що визначає головні якості і можливості сумішей. Але, крім того, у складі якісних ровнітелей обов'язково присутні й інші речовини, також дуже впливають на кінцеві властивості поверхні. Наприклад, російська марка Геркулес випускає суміші для стартових робіт, фінішної стяжки, а також наливні підлоги, і кожен з видів сумішей являє собою унікальний набір компонентів.\nВажливими параметрами при виборі ровнітеля для підлоги є не тільки його міцність і здатність безпосередньо до вирівнювання, а й сприйнятливість воді. Деякі стартові, та й фінішні суміші пропускають воду, що в багатьох випадках неприйнятно, особливо, якщо передбачається використовувати їх у вологих приміщеннях. Тому виробники пропонують спеціальні ровнітелі для кухонь і ванних, до складу яких входять особливі полімерні компоненти, що надають потрібні властивості готової поверхні.\nПравила та особливості вирівнювання підлоги\nОсновоположними моментами для початку вирівнювання підлог є початковий стан поверхні, її тип і призначення приміщення. Чим гірше йдуть справи, тим більше, природно, доведеться докласти зусиль для отримання гладкого і рівного результату. Найчастіше ровнітель для підлоги застосовують на бетонних і кам'яних підставах, а ось на дерев'яних конструкціях краще не ризикувати. Дуже важливо правильно підібрати суміш, оскільки від цього залежить кінцевий результат. При виборі варто враховувати наступні моменти:\n[em]Фінішне підлогове покриття[/em]\nПід паркет краще вирівняти підстава за всіма правилами, тоді як лінолеум «стерпить» простішу стяжку. Але, якщо захочеться поміняти декоративне покриття, доведеться переробляти і стяжку.\nЩоб ровнітель ліг правильно, необхідно також дотримуватися технологію робіт. Для стартового, грубого вирівнювання обов'язковим пунктом є пристрій «маячків», по яких і заливається суміш. Якщо знехтувати цим етапом або зробити недостатньо контрольних точок, вся робота може піти нанівець. Особливо це важливо, якщо підлога має серйозну різницю по висоті.\nЩе один ключовий етап - підготовка самого ровнітеля. Від правильного розведення сухої суміші залежить не тільки зручність у роботі, але і її фінішні якості. Обов'язкове дотримання інструкції виробника, оскільки тільки так можна бути впевненим у правильності і точності всіх пропорцій. Грубий ровнітель для розводиться до густуватої, кашоподібної маси, тоді як фінішні ровнітелі, як правило, більш рідкі, щоб легше розтікалися.\nІ останній момент при роботі з Ровнітеля - гідроізоляція. При наливанні суміші на підлогу є ймовірність протікання. Оскільки завдання таких сумішей - вирівнювати, заповнювати всі дефекти і тріщини, то вони з легкістю проникають і туди, куди не треба, тому неймовірно важливо ретельно підготувати ізоляційний бар'єр.\nЯк зробити рідкий підлогу своїми руками - інструкція\nОригінальне і сучасне покриття - рідкий підлога - одне з найбільш популярних сьогодні. ...\nЯк зробити теплу підлогу в дерев'яному будинку своїми руками\nЧому сьогодні багато вагаються з вибором статі для дерев'яного будинку? Адже такий будинок - це, ...\nЯк зробити самовирівнюється самостійно\nДля укладання будь-якого фінішного покриття на підлогу необхідно добитися ідеальної гладкості і ...\nЯк зробити дерев'яну підлогу\nУ дерев'яному будинку передбачається пристрій дерев'яної підлоги. Інші види підлог виглядатимуть ...


Немов руйнується світ і так хочеться до мами, щоб хоча б на вечір дитиною побути, щоб в шкарпетках вовняних і улюбленій піжамі, з нею на кухоньці чай з печенюшками пити …\nЛюбові гідна тільки мама. Мамочка моя, люблю тебе дуже сильно.\nДякую, Мама, за тепло і доброту. Спасибі за любов твою без краю. Я Бога за тебе дякую! Спасибі, що ти є, моя рідна. – Статуси про маму до сліз від дочки.\nМама – твої сльози упущення моє … Я буваю нехорошою, але мені немає тебе дорожче …\nІноді я лаюся з мамою … Потім шкодую, плачу в сторонці, але не покажу цього їй, адже я вже типу доросла! А так хочеться попросити вибачення за все …\nМааам, я люблю тебе не дивлячись на всі сварки, крики, образи ти для мене сама. І без тебе я ніхто.\nДень Народження … Заздалегідь прибрала з аси і контакту дату народження … У підсумку тільки мама і подруга одна привітала (у неї теж в цей день ін) … А він навіть і не згадав …\nМамуля, ти мене ростила, дбала про мене, працювала заради мене і вкладала в мене всі сили і душу. Тепер ти на пенсії і тобі треба більше відпочивати, а я постараюся зробити твоє життя такий же казкової і безхмарним, яка була у мене в дитинстві!\nСеред звичного обману, Серед словесного туману, я раптом відчула, як багато для людини значить мама.\nСтатуси про маму до сліз від дочки – Мама – твої сльози упущення моє … Я буваю нехорошою, але мені немає тебе дорожче …\nЯ приїду до тебе, моя мама, поцілую зморшки твої, нехай проносяться роки вперто … тільки ти, моя мама, ЖИВИ.\nМамочка, як багато хочу сказати тобі, але не можу … Хочу попросити вибачення за те, що заподіяла тобі біль, за те, що не дзвонила, що забула … Прости мам, ти єдина людина, якого я люблю .\nЩе не пізно сказати матусі спасибі, за те, що народила на світ.\nМамочка, прости мене рідна, дочку недолугу свою. Що ні стримана з тобою я бувала, що рад я твоїх не приймала. І тепер за це я плачу.\nМамочка, прости мене, що тебе так засмучувала. Я тоді не розуміла, як боїшся за мене … Як же ти переживала, що уроки не вчила, на побачення тікала, що хотіла, то творила … Я клянусь, що краще буду … І все життя свою виправлю.\nКоли часом життя влаштує прочухана, і обручем сталевим мені стисне груди, шепочу, як в дитинстві: «Мамо! Дай … ручку! » І легше раптом стає мій шлях …\nКолись наші сльози могли зупинити цукерки та іграшки. Зараз складніше … Хочу знову бути п’ятирічною дівчинкою, якій мама перед кожним своїм відходом на роботу давала по одній цукерці … Мама, я тебе дуже люблю ..\nМам, коли ти сердишся на мене … Я теж серджуся, але не від щирого серця. Тому що люблю тебе, якби не ти, я б не народилася …\nЧасом так хочеться послати все до біса, міцно обійняти маму і розплакатися на її плечі …\nНайважча робота – бути Мамою. Дякую, Мама!\nМоя дорога матуся, я знаю, як у тебе болить душа, коли я плачу, тому ти ніколи не побачиш моїх сліз.\nСильна слухаю сопливі пісні, закохана … А так хочеться сонечко, слухати маму, і не знати що таке біль …\nМама – це цілий світ, в якому завжди затишно.\nМені завжди було шкода людей, які знаходяться в поганих відносинах з матір’ю, адже вони втратили найкращого друга!\nІ навіть якщо боляче, посміхайся. Мама так вчила. – Статуси про маму до сліз від дочки.\nСтатуси про папу


Розкрито рецепт ідеального сендвіча від Пола Маккартні | Блог Лавки Бабуїн\nБлог / Новини / Розкрито рецепт ідеального сендвіча від Пола Маккартні\nКоли Пол Маккартні відвідав шоу коміка Ромеша Ранганатана, він розповів, як готує свій фірмовий сендвіч.\nІшлося про книгу його дружини Лінди Маккартні Linda McCartney’s Family Kitchen, яка нещодавно побачила світ, і, звичайно ж, ведучий не міг не запитати про найулюбленіший рецепт співака. Виявилося, що це простий, але водночас особливий сендвіч, який містить: гірчичний рогалик, розділений шарами салату, сир, хумус та бутербродна паста Marmite.\n«Я роблю чудовий сендвіч. Беру рогалик та розрізаю його на три частини. Найчастіше у вас є два рогалики, тому можна отримати одразу шість частин. Отже, у вас є два верхи та два низи, а також дві середини. Із цього можна отримати три сендвічі».\n«На нижній шар я намазую Marmite, кладу трохи салату та наношу хумус. Ви можете покласти туди трохи нарізаного сиру, навіть скибочку томата або трохи маринаду. Далі ви знову кладете салат та накриваєте це все гірчичним рогаликом».\nЦе вже не перша кулінарна книга сім’ї – донька Мері у співавторстві з матір’ю раніше випустила видання «Food. Вегетаріанська кухня для дому» з дивовижними та шалено смачними рецептами. І вона теж якось висловлювалася про улюблену страву свого батька: «У сендвічі Маккартні ми не боїмося приправ».\nРодина Маккартні виявилася дуже продуктивною у написанні книг, і навіть сам Пол опублікував… ні, не кулінарну, а дитячу книгу «Привет, Дедулет!» про неймовірну подорож дідуся чотирьох онуків.


”Від хмар не залишиться і сліду”: синоптики налякали дніпрян прогнозом. Politeka\n”Від хмар не залишиться і сліду”: синоптики налякали дніпрян прогнозом\n19 червня, 01:34\nСиноптики розповіли, якою буде погода в Дніпрі 19 червня\nВід з’явилися до світанку хмар 19 червня в Дніпрі вже до ранку не залишиться і сліду, і до самого вечора буде триматися ясна погода. Опадів в цей день не очікується.\nВологість повітря в цей день складе від 39 до 85%. Про це повідомляє Український гідрометцентр.\nЗа прогнозами синоптиків, прохолодно буде до 9:00 – температура повітря не перевищить 20 градусів тепла. Вдень стовпчики термометрів показуватимуть від 27 до 31 градусів тепла.\nСхід сонця можна очікувати в 4:35, а захід – о 20:46. Цікаво, що найвищу температуру в цей день зафіксували в 1901 році: тоді стовпчик термометра показав 34 градуса спеки. Найхолодніше було в 1956-му – 6 градусів вище нуля.\nУ цей день вшановується пам’ять преподобного Іларіона Нового. У сільських мешканців розпочинається розпал прополки. З цього приводу є прислів’я: «Прийшов Іларіон – погану траву з поля геть». Наші предки в цей день спостерігали за комахами: якщо жуки літають ввечері – можна розраховувати на хорошу погоду.\nВідзначимо, раніше ми повідомляли, що незабаром погода зміниться. Про це пише синоптик Наталія Діденко: Біблійне прокляття обрушилося на Росію, “повні вози трупів”: відео апокаліпсису\n«Однак саме влітку синоптики прогнозують так звані внутрішньо-масові опади. Коли повітря розігрівається сильно, відбувається неоднорідно інтенсивне випаровування, волога нагорі не міститься і проливається локальними, але часом потужними зливами. Та ще й градом і грозою».\nТаким чином, синоптик пояснила, що саме вона має на увазі, коли пише прогнози, де фігурує відмітка «місцями» можливі опади.\nЩо ж стосується прогнозу погоди на середу, 19 червня, то Україна все ще атакують надмірні літні температури:\n«19-го червня в Україні утримається спека. Протягом дня передбачається + 28 – + 33 градуси, у західних областях + 26 – + 29 градусів ».\nВідомо, що короткочасні дощі з грозами можливі на Заході, на Сході:\n«Плюс Полтавська область. Є незначна ймовірність дощу в Одеській області. На решті території – без опадів ».\nСтолиця країни все ще потопає в надмірних для комфорту людського організму сонячних променях:\n«Завтра буде сухо і жарко, близько 30 градусів».\nВідомо також, що за попередніми прогнозами, послаблення спеки в Україні очікується 24-25 червня:\n«Поступово: спочатку Захід потім Північ, Центр і вже з 26-27 червня стане легше на Півдні і Сході».\nНагадаємо, в Україні недавно випав сніг.\n20:30 Екс-дружина Потапа Горова показала, як потрібно радіти життю: яскраві кадри\n20:30 Суддя "Співають всі" Приходько показала свого наймолодшого сина під час годування: кадри