Проблеми залучення іноземного капіталу в Росію\nII. ПРОБЛЕМИ ЗАЛУЧЕННЯ ІНОЗЕМНОГО КАПІТАЛУ В РОСІЮ\n1. Участь іноземного капіталу в процесі приватизації в Росії\n2. Законодавчо-правові норми про іноземні інвестиції в Росії\n3. Психологічна проблема залучення інокапітала\n4. Перебудова фондового ринку\n5. Нестійкий інтерес до держпаперів\n6. Роль вітчизняних інвестиційних банків у залученні інокапіталов\n7. Інвестиційні аутсайдери\nТеорії міжнародного руху капіталу в західній економічній літературі приділено достатньо багато уваги.\nПочинаючи з 60-х років з'явилися роботи про економіку країн, що приймають капітал. У цей період на політичній карті в результаті бурхливого національно-визвольного руху виникла велика кількість незалежних держав, що розвиваються. Внаслідок цього процесу в міжнародних потоках переміщення капіталу намітилася тенденція його руху з розвинених країн у що розвиваються.\nВидні західні економісти С. Коваль, Г. Хабернер, Г. Майєр і ін у своїх працях доводять, що планування економічного зростання в країнах, що розвиваються немислимо в сучасних умовах без можливості допуску іноземного капіталу в економіку країни.\nЦі автори розвивають думку про те, що благотворний вплив інокапітала на розвивається господарство буде позитивно позначатися у всіх випадках незалежно від того, в якій формі він вторгається в національну економіку: - у формі приватних прямих інвестицій і кредитів, у вигляді державних інвестицій і кредитів, або у будь-якій іншій формі.\nУ кожному випадку знаходяться аргументи, що виправдовують і рекомендують іноземний капітал як найбільш ефективного засобу для досягнення національного процвітання.\nПрямі приватні капіталовкладення в промисловість, за їх твердженням, не тільки приносять країнам, що розвиваються чистий приріст національного багатства, а й тягнуть за собою приплив іноземних фахівців, які сприяють піднесенню технічного та культурного рівня країни, полегшують можливість підготовки кваліфікованих кадрів, поширення найбільш сучасних технологічних методів. Державні капіталовкладення в транспорт, зв'язок. комунальне господарство розглядається як один з найсильніших стимулів, які заохочують національну діяльність.\nСправді, з одного боку, інокапітала, залучений у національну економіку і використовуваний ефективно, робить позитивний вплив на економічне зростання, допомагає подолати відсталість, інтегруватися у світову економіку. З іншого боку, залучення інокапітала накладає певні зобов'язання, створює різноманітні форми залежності країни позичальника від кредитора, викликає різке зростання зовнішнього боргу. Таким чином, для національної економіки інокапітала може мати неоднозначні наслідки.\nУ зв'язку з цим ставиться питання про розширення насамперед технічної допомоги, спрямованої на поглиблення використання власних ресурсів, підвищення кваліфікації національних кадрів, а вже потім про залучення інвестицій у вигляді кредитів. Іншими словами, спочатку необхідно навчитися ефективно використовувати свої фінанси, а потім приймати іноземний капітал у свою економіку.\nНа сучасному етапі для Росії теоретичне осмислення вченими питань прийняття інокапітала в його різних формах, ефективного його використання, появи фінансової залежності, є актуальними і важливими.\nСьогодні російська економіка дійсно потребує припливу іноземного капіталу. Це викликано практично повним припиненням фінансування з коштів держбюджету, відсутністю коштів у підприємств у зв'язку з переходом до ринкової економіки, розвитком загальної економічної кризи і спадом виробництва, великим зносом установленого на підприємствах обладнання та рядом інших причин.\nВ даний час в Росії перспективи для інвесторів занадто багатообіцяючі, щоб їх ігнорувати. У сумарному ВВП всіх нових ринків частка Росії понад 25%. Причому це природний народжуваний ринок, де є своя космічна програма, інфраструктура, і реальні можливості для її реалізації. За найскромнішими розрахунками, у Росії більше природних ресурсів (10,2 трлн. Дол), ніж у Бразилії (3,3 трлн. Дол), Південної Африки (1,1 трлн.), Китаю (0,6 трлн. ) і Індії (0,4 трлн.), разом узятих.\nБагато зміни відбулися в Росії за останні 2-3 роки.\nПонад 100 тис. підприємств приватизовано, стали приватними або змішаними. 80% ВВП виробляється ними. Оптові і роздрібні ціни звільнені. Працює валютний ринок. Великі можливості для зростання є не лише у ПЕК, але також у телекомунікаціях, гірничодобувної, металургійної, електротехнічної, целюлозно-паперової та інших галузях.\nНезважаючи на це, питома вага Росії в міжнародних інвестиціях в народжуються ринки становить всього 0,5%.\nРешта 99,5% припадають Мексику, Бразилію, Аргентину, Туреччину, Чилі, інші розвиваються і нові індустріальні країни.\nВ економіці в даний час спостерігаються деякі ознаки стабільності і зростання виробництва в ряді галузей. Схоже, що падіння досягло нижчої точки і можна очікувати пожвавлення в окремих секторах. Прогнозується збільшення ВВП на 2-2,5% в 1996 р. і в середньому на 5% в 1997 - 1999 рр..\nПісля трьох з гаком років реформ нинішній рівень капіталовкладень Заходу до Росії досить розумний. За перше півріччя 1995 р. їх обсяг оцінювався в 700 млн. дол, що більше ніж у 1991 р., - 600 млн. дол Звичайно, це ще не справжні гроші, але вже серйозний внесок людського капіталу. Зараз 95% основних західних концернів і банків мають представництва в Москві. Провідні світові юридичні фірми в російській столиці теж не голодують. Ні безробітних і серед зарубіжних консультантів у Росії з податків, інвестицій, ринку.\nВони створюють хороші передумови для інвестиційної експансії в майбутньому.\nЦе майбутнє готують і понад 200 міжнародних фінансових інститутів, уже інвестують в Росії. У 1995 р. найбільшими з них (за обсягом ресурсів) стали ЮС-Раша інвестмент Фанд (440 млн. дол), Ферст Раша-НІС ріджінал Фанді (180 млн. дол), Пейн Веббер Раша партнерс Фанді (155 млн.) , Пайоніер інвестмент (100 млн.), Темплтон Раша Фанді (80 млн.), Фремлінгтон рашн інвестмент Фанді (66 млн.), Істерн нечурел рісорсіз Фанді (50 млн.), інші (75 млн.). Створюються фонди: Ей-Ай-Джі/Бі-І-Ей (300 млн. дол), Нью Сенчури (200 млн.).\nРазом: загальна потужність наближається до 1,7 млрд. дол\nЗахідні інвестори переконалися: в Росії швидко розуміють їх проблеми та оперативно ліквідують виникають перешкоди.\nОсобливо потрібно відзначити новий Цивільний кодекс, де в ст. 105 вперше після 1917 р. вводиться поняття необмеженої відповідальності.\nВідсутність в даний час ринкової конкуренції з боку національних підприємців, дешева робоча сила, місткий ринок дешевої сировини і всепоглинаючий ринок споживання, і, найголовніше, високий відсоток прибутку, у багато разів перевищує середню прибуток в країнах зі зрілою ринковою економікою, роблять вітчизняну економіку привабливою для іноземних підприємців.\nАле, не дивлячись на успіхи в економіці та її привабливість, іноземні інвестори з невеликим ентузіазмом вкладають свої капітали в російські підприємства. Їх небажання пояснюється цілим комплексом проблем: нестабільність економічної і політичної ситуацій; недосконале і суперечливе законодавство; - неясність у визначенні прав власності; - відсутність реальних пільг і привілеїв для іноземного капіталу; неконвертованість рубля, нестабільність рублевого простору; непередбачуваність змін у податковій системі.\nРосійським керівникам знову і знову нагадують: якщо податки високі, іноінвестори швидко йдуть з країни. На недавніх переговорах в Лондоні представникові нашого Мінфіну прямо заявили: ми не проти того, щоб ви міняли фіскальне обкладення. Але, будь ласка, робіть це до початку фінансового року, а не в середині його. Інакше "летять" всі складені бюджети, виробничі плани. Доходить до абсурду: нерідко закордонним вкладникам капіталу в російський ПЕК вигідніше залишати нафту в надрах, ніж викачувати, - настільки важким виявляється податковий тягар.\nВсі ці труднощі переборні по закінченню нехай тривалого, але обмеженого періоду часу, у той час як вигоди, які можливі від включення капіталів в російську економіку, не обмежені ні часом, ні розмірами ринку.\nЗ самого початку приватизації в Росії передбачалася можливість участі в цьому процесі інокапітала, насамперед через відсутність коштів у вітчизняних власників. При цьому передбачалося встановити однаковий правовий режим для іноземних та вітчизняних інвесторів. Проте насправді права іноземних суб'єктів були обмежені, в результаті чого їх участь у приватизації досить незначно. Наприклад, у Володимирській області одне чисто іноземне підприємство і два підприємства з іноінвестицій, причому участь в інвестиційних торгах з придбання акцій приватизованих підприємств.\nНедостатня зацікавленість іноземних інвесторів пояснюється тим, що механізм приватизації погано узгоджений з низкою нормативних документів Держмайна Росії за процедурою придбання іноземцями приватизованих підприємств.\nТруднощі участі іноземних інвесторів можна показати на конкретному прикладі. У серпні 1993 р. у Володимирській області згорів цех акціонерного підприємства "Мещералес", у якого 44% акцій ще не були продані Фондом майна. Дирекція підприємства звернулася до італійській фірмі "Інтертранспортс центр С. п. А." з пропозицією відновити цех з впровадженням там нових технологій в обмін на придбання нереалізованих акцій. Але для здійснення цієї угоди італійській фірмі було потрібно насамперед згоду місцевих органів влади на продаж їй 44% акцій. Крім того, обласний фонд майна зажадав від іноземного інвестора висновок міжнародного аудиту про спроможність італійської фірми (хоча всі необхідні документи, що підтверджують її статус, були представлені), дозвіл Міністерства Фінансів РФ на придбання приватизаційних чеків, і ще п'ять вимог. Все це змусило італійську фірму відмовитися від участі в торгах і шукати інші, менш легітимні, але цілком нормальні з точки зору здорового глузду шляхи участі в приватизації. В результаті вказаний пакет акцій на прохання іноземного інвестора був придбаний російської посередницької організацією під його фінансові гарантії. Це дозволило інвестору уникнути зайвих формальностей і невиправданих платежів і до задоволення всіх зацікавлених сторін швидко вирішити виниклі проблеми щодо участі іноземного капіталу у відновленні цеху.\nПісля виконання інвестиційної програми італійською фірмою "Мещералес" стала називатися "Інтермещералес" і прийняла рішення про збільшення розміру статутного капіталу. Здавалося б, операція проста і не вимагає особливих витрат і зусиль інвестора.\nАле на ділі вийшло не так. Для офіційних реєстрацій всіх змін в Статуті "Інтермещералес" та отримання прав на безмитне ввезення технологічного обладнання в рахунок статутного капіталу, знадобилося 19 видів різних документів. Документи не розглядаються паралельно, а лише послідовно, що затягує процедуру на три-п'ять місяців. Така заформалізованість перешкоджає розширенню участі іноземних інвесторів в економічній діяльності.\nАле не дивлячись на проблеми, пов'язані з приватизацією, іноземні інвестори з пильною увагою стежать за перипетіями приватизації, всіма її падіннями і злетами. До осені 1994 р. ринок цінних паперів в Росії був на великому підйомі. У Держкоммайна милувалися на нові фондові піки, будували подальші плани роздержавлення і акціонування, розраховуючи пустити в продаж акції і держпакетів акцій, закріплених у держвласності в нафтових та інших галузях.\nСаме під впливом цієї ейфорії виникла впевненість, що можна перерахувати до бюджету 9 трлн. руб. від приватизації.\nПланів було багато. Їм не судилося збутися. Наприкінці осені фондовий ринок несподівано звалився. І не зумів піднятися навіть на третину від колишніх показників до червня 1995 Важка стагнація запанувала в першому півріччі. Воно було витрачено на те, щоб хоча б встояти на ногах, підготуватися до кращих часів.\nСпробам ГКІ наблизити їх заважав парламент, який виступав різко проти реалізації цінних паперів нафтових АТ.\nТо була не єдина причина невдач в прогнозах. Наприкінці 1994 р. всі міжнародні нові ринки потряс наймогутніший непередбачений криза у фінансовому секторі Мексики. Виявилася втягнутою і Росія. Налякані мексиканськими подіями зарубіжні інвестори не тільки не пішли в російську економіку.\nВони почали в масовому порядку скидати "вебовкі", "єврооблігації", інші папери Мінфіну. Страхов додав також "фактор Полеванова", який вимагав націоналізувати (і підтриманого в парламенті) ряд приватизованих галузей, що тут же викликало скидання, але вже акцій багатьох російських АТ. Не додала оптимізму війна в Чечні, що викликала сумніви у здатності російської влади відповідати за своїми зобов'язаннями.\nОднак "план 9 трлн." Залишався, і ГКІ треба було терміново - то зробити для його виконання. У травні 1995 р. вийшов указ президента, який зажадав від уряду різко скоротити держчастку в змішаних АТ, щоб стало можливим продати на ринку більше акцій, ніж намічалося раніше.\nРадикально була знижена викупна ціна на землю, зайняту підприємствами. До травня вона в 200 разів перевищувала річний земельний податок. У виробництв просто не було таких коштів. Президентським указом ціну зменшили до 10-кратної. Процес викупу ділянок відразу пішов дуже інтенсивно. Близько 1,5 тис. підприємств стали землевласниками. Особливо малі й середні. Великим важче мобілізувати необхідну суму. Тобто вдалося добитися того, чого не зуміли в 1992-1994 рр.. Правда, і сьогодні доводиться долати запеклий опір в Держдумі, де готується Земельний кодекс, прямо забороняє купівлю-продаж землі.\nНа додаток до цих двох джерел надходжень від приватизації у федеральний бюджет Держкоммайна зумів у квітні зібрати з регіонів їх плани-графіки продажів акцій, узгодити і затвердити з усіма суб'єктами Федерації. Йдеться про приблизно 6 тис. підприємств, 80% з яких вже продано.\nНа відміну від реалізації землі під виробництвами, яку указ запустив негайно, для розкріплення держпакетів потрібно спеціальну постанову уряду.\nКатегорично проти виступали ряд галузевих комітетів і відомств. Процес йшов дуже важко і замість липня завершився лише у вересні.\nКошти від продажу землі залишаються в основному в місцевих бюджетах, що зменшило надходження у федеральну скарбницю. У серпні ситуація стала просто критичною для ГКІ: запланованих доходів від приватизації не набиралося. Ні від реалізації ділянок, ні 6 тис. підприємств, ні державною часткою в АТ.\nУ серпні почався деякий підйом на ринку цінних паперів, який швидко згас через повну непередбачуваність результатів парламентських виборів. Щоб переломити ситуацію, в ГКІ повернулися до ідеї консорціуму комерційних банків, що запропонували в березні прокредитувати уряд під заставу акцій. Схема тепер видозмінилася (що відбилося в указі президента від 31.08.95. Про розкріплення та продажу цінних паперів). Сформувався новий попит інвесторів, у тому числі іноземних, якого раніше не було.\nЯкщо в учасника немає конкретної кредитної схеми, він вибуває з гри. Зберігаються й інші обмеження. За ст. 9 Закону про приватизацію заборонено брати участь у торгах юридичним особам, де держчастка понад 25%. Сильно лімітований доступ на аукціони по заставі самих емітентів, чиї акції виставляються на тендер. Купити можна не більше 10% і тримати їх дозволено не довше одного року.\nІнший проект Держкоммайна полягає у відборі 136 ефективних АТ, чиї акції ГКІ має намір продавати під своїм жорстким контролем, не довіряючи регіонах. Це ряд лісових холдингів, які користуються попитом у великих інвесторів, нафтових компаній (існуючих і знову створюваних), транспортних (зокрема, річкових) підприємств. Графіки реалізації вже опубліковані.\nТретій план Держкоммайна: спільно з Російським центром приватизації організувати продаж 49% акцій Связьинвеста. Після переговорів з великими банками та фінансовими компаніями виявилося, однак, що відразу реалізувати такий великий пакет нереально. Вирішено в 1995 р. зупинитися на 25%, а в 1996 р.\nрозмістити 24%. За правилами Світового банку був проведений тендер.\nПереміг консорціум, який очолює банк "Ротшильд енд Санс" вже уклав з ГКІ контракт і приступив до роботи.\nПерший віце-прем'єр А. Чубайс зустрічався з іншими стратегічними інвесторами, готовими придбати другу частину пакета.\nПочалися аукціони по заставі. Планується виставити на них акції ще ряду підприємств - ЮКОСа, Сибнефти, Братського ЛПК та ін У результаті всіх цих програм ГКІ сподівається виконати завдання з приватизації. Від продажу землі і регіональних аукціонів зібрати у федеральний бюджет 500-700 млрд. руб. Від реалізації 136 підприємств - 1-1,5 трлн. руб. Від схеми по заставі - 2-3 трлн. руб. Від продажу паперів Связьинвеста - 1,5 трлн. руб. Т. е.\nДержкоммайна виходить на виконання урядового завдання.\nУ 1996 р. закінчуються терміни закріплення держпакетів багатьох АТ. У т.ч. ЮКОСа, Лукойлу, Сургутнафтогазу, що теж дає шанс на отримання коштів у федеральний бюджет. Передбачається повна приватизація фінансових інститутів з великою часткою у статутних капіталах - Ощадбанку, Зовнішторгбанку, совзагранбанков, Ингосстраха, Росгосстраха та ін Їх папери планується реалізовувати за індивідуальними схемами для формування кращого попиту. ГКІ має намір і далі займатися адміністративним пробиттям нових ефективних варіантів підготовки підприємств до приватизації, продажу їх акцій. На 1996 р. заплановані 11 трлн. руб., що з урахуванням дефлятора зберігає колишнє завдання в 9 трлн. руб. Реалізація цих планів вирішується зараз. Всі чекають, чи отримає Держкоммайна намічені суми.\nОсновні проблеми перехідного етапу нашої економіки пов'язані з відсутністю достатньо зрозумілих, коректних, стабільних "правил гри", тобто законодавчої бази, що регулює інвестиційну діяльність. Основу національного законодавства про іноінвестицій складають правові гарантії, що безпосередньо впливають на міжнародний інвестиційний процес.\nМета таких гарантій - забезпечення взаємних інтересів приймаючих країн та іноземних інвесторів. Іншими словами, іноземна приватна власність - інвестиції - як би прирівнюються за правовим положенням до приватної власності вітчизняних інвесторів.\nОднак, для взаємовигідних відносин це недостатньо. Адже іноінвесторам доводиться нести додаткові витрати на транспорт, зв'язок та багато іншого. Тому національне законодавство приймаючих країн передбачають надання іноземним інвесторам пільг і привілеїв (щодо оподаткування, митних зборів, тощо) В даний час основним законодавчим актом, що регулює діяльність з іноземного інвестування, є Закон РФ від 4 липня 1991 року "Про іноземні інвестиції в РРФСР ". Стаття 6 Закону зазначає, що іноземні інвестиції на території РФ користуються повною правовим захистом, а стаття 7 декларує гарантії від примусових вилучень. Відповідно до закону, іноземні інвестиції не підлягають націоналізації, реквізиції або конфіскації крім як у виняткових, передбачених законодавством випадках. При цьому іноземні інвестори мають право на відшкодування збитків виникають. Податки інвестори платять відповідно до законів РФ.\nПередбачені деякі пільги спільним підприємствам з іноземними інвестиціями - право без ліцензії експортувати продукцію та імпортувати товари для власних потреб, залишати валютну виручку повністю в своєму розпорядженні.\nДо недавнього часу велика проблема була пов'язана зі стягненням митних зборів і податків з іноземних фірм, які практично не мали жодних переваг перед російськими інвесторами. Тому зарубіжні партнери змушені були зменшувати розміри своїх інвестиційних програм на величину стягнутих мит та податків. Але 25 січня підписав Указ Президента РФ "Про додаткові заходи щодо залучення іноземних інвестицій у галузі матеріального виробництва РФ" Як таких заходів встановлено зниження в 2 рази митних зборів на ввезення іноземних товарів, якщо ввозять їх іноземні компанії є засновниками підприємств з виробництва аналогічних товарів і здійснюють прямі капіталовкладення в галузі матеріального виробництва РФ. Теж відноситься до оподаткування компаній з часткою іноземного капіталу більше 30% (або не менше 10 млн $), воно прирівняне фактично до оподаткування малих підприємств; інвестори звільнені від митних зборів, ПДВ і акцизів при постачанні обладнання для діючих підприємств і при внеску їх у статутний капітал.\nАле все одно, законодавча база, що регулює іноінвестицій, не доопрацьована. Так, всі бізнесмени світу ведуть свою справу на основі законів, у нас же їм доводиться керуватися указами, розпорядженнями, постановами та іншими нормативними документами, які постійно змінюються, доповнюються, уточнюються, роз'яснюються, що ускладнює реалізацію будь-яких економічних програм.\nСлід враховувати ще одну проблему, пов'язану швидше з психологічними, ніж економічними факторами, які заважають залученню капіталу. Це психологічне розбіжність можливостей інвестора та замовника, яке криється в різній їх моральної організації, різному сприйнятті господарських процесів і уявлення про них. Розумова неорганізованість представників російського малого та середнього бізнесу виявляється в безсистемності господарського мислення, маловаріантності уявлень про розвиток господарських подій, безвідповідальності й пасивності. Все це не відповідає психологічному поведінки зарубіжних інвесторів, їх постійної націленості на системне вирішення господарських завдань, вмінню диференціювати економічні процеси за значимістю і т.д.\nРозбіжність менталітетів і рівнів економічної культури російських і зарубіжних інвесторів перешкоджає реалізації ряду інвестиційних програм.\nВеликим бар'єром реалізації інвестиційних програм є прояв утриманства в різних формах. Іноземні і російські партнери по-різному розуміють роль і значення інвестиційного бізнесу. Одні - як спосіб заробити трудові гроші, інші - як дармову можливість їх витрачати. Російські замовники нерідко пропонують для інвестування випадкові і безперспективні проекти, прагнуть насамперед залатати власні виробничі та фінансові дірки за рахунок закордонних коштів. Зарубіжні ж інвестори скрупульозно розробляють свої бізнес-плани для сфер приміщення своїх капіталів, ретельно підраховують економічну ефективність капітальних вкладень і шукають шляхи скорочення термінів їх окупності.\nТаким чином, ця проблема полягає в розбіжності цілей і нерозуміння інвестиційних програм іноземних інвесторів російськими, а російських інвесторів - іноземними, їх різними менталітетом.\nОдна з умов інвестицій в Росії (насамперед зарубіжних) - зрозуміла і працююча структура фондового ринку, жорсткі правила гри для його учасників. У липні Росія була прийнята в міжнародну асоціацію з регулювання ринку цінних паперів (РЦБ). Дуже активна Федеральна комісія з цінних паперів і бірж, яка виробляє стандарти, створює і підтримує інфраструктуру фондової торгівлі. В цьому її головна відмінність від західних, де подібні комісії обмежуються лише контролем за дотриманням відповідного законодавства.\nПри комісії засновано експертна рада. Налагоджено взаємодію з саморегульованими організаціями РЦБ в регіонах та Центрі. Перш за все з Професійною асоціацією учасників фондового ринку (ПАУ-ФОР) та ін Мета: об'єднати зусилля держави, комерційних структур, банків, фінансових компаній та інвестиційних фондів в розвитку РЦБ, розробці необхідної нормативної бази.\nБагато чого вже зроблено. Розробляється закон про цінні папери, що може бути прийнятий до кінця 1995 р., про акціонерні товариства (пройшов перше читання в Держдумі), акти з регулювання інвестиційних ризиків. Необхідно затвердити стандарти та правила ліцензування для реєстраторів, перерегістраторов, інвесторів, фондової торгівлі (в першу чергу твердих котирувань). Планується прийняти нові документи по проспектах емісії (наближені до західних вимогам, щоб іноінвестори могли краще орієнтуватися). Ввести жорсткі санкції проти АТ, що порушують права акціонерів. Усього в цілому схвалено 13 з 16 підготовлених нормативних актів.\nУ липні в Росії був прийнятий указ про створення пайових фондів, що дозволить, як сподіваються в ФКЦБ, залучити до інвестицій не тільки закордонний, але і російський капітал, заощадження населення.\nСьогодні у нього на руках близько 20 млрд. дол і приблизно 70-80 трлн. руб. За розрахунками комісії, приблизно 10% від цих сум можуть бути швидко пущені на капвкладення за допомогою пайових фондів.\nСпроба об'єднати у фінансових програмах ресурси громадян, вітчизняних та закордонних інституціональних інвесторів (а подібні фонди теж можуть випускати цінні папери) якісно новий крок у розвитку РЦП в Росії. Додатковий фактор його прозорості, надійності, ліквідності. Причому не встановлюється ніяких обмежень для іноземців, яким дозволяється навіть очолювати пайові фонди.\nШвидкими темпами добудовується інфраструктура. Розрахунки, кліринг, депозитарій, як вважають у комісії, теж повинні відповідати міжнародним нормам. Вже існує електронна біржа, якийсь аналог американської НАСДАК, до якої приєдналися регіони. Зараз відпрацьовуються правила торгів.\nПозабіржовий ринок у Москві переходить на цю систему.\nПройшли ті часи, коли кліринг на столичних фондових біржах зводився до вивалювання на столи мішків грошей, якими розплачувалися за ваучери за поточним курсом. З тих пір спливло чимало води в Москві-річці. У 1994 р. створено депозитно клірингова компанія (ДКК). У неї входять великі російські та зарубіжні банки, брокерські, інвестиційні та фінансові компанії. Розширюється система реєстраторів, в першу чергу в провінції.\nБагатьох зарубіжних інвесторів відлякує слабкість російської правової системи, неможливість домогтися виконання судових рішень. Тепер в адміністративний і кримінальний кодекси внесені необхідні зміни. У тому числі покарання за порушення на РЦБ, розвиток якого в 1994-1995 рр.. далеко випередило нормотворчість. Найбільш типові зловживання керівників АТ, конфлікти з пайовиками, розмивання акціонерного капіталу додатковими емісіями для перерозподілу контролю, перекручення, приховування інформації. Не приваблює і стратегічних інвесторів і занадто велика частка приватних осіб в акціонерних капіталах, які через це надто розпорошені, що сильно ускладнює прийняття рішень та управління АТ.\nПодією для Росії стало нещодавнє введення інституту маркет-мейкерів, без яких важко домогтися ліквідності ринку.\nДля твердих котирувань були відібрані семи АТ. Вимоги до них були наступні: доступне знаходження реєстраторів, відкритість інформації про емітента, ліквідність, попит на вторинному ринку в Москві. У список потрапили папери Ростелекому, Комінефті, Пурнефтегаз, Юганскнефтегаза, РАО ЄЕС, Мосенерго, Іркутськенерго.\nМаркет-мейкери зуміли залучити до них попит з боку банків та інвестиційних фондів.\nПродовжує вдосконалюватися система депозитаріїв. Великі інобанку - Чейз Манхеттен, Креді Сюісс, ІНГ-банк надають клієнтам послуги з відповідального зберігання цінних паперів. Ряд російських кредитних інститутів веде переговори з комісією з цінних паперів США, транснаціональними банками про створення в Росії субагентів з обліку та зберігання фондових цінностей відповідно до пункту 17F закону Сполучених Штатів про інвестиційні компанії.\nЕмісія американських депозитарних розписок російських компаній, яка, як очікується, розшириться в найближчі місяці, має збільшити число учасників на російському РЦБ. У числі таких АТ можуть бути виробництва нафтогазової, телекомунікаційної, електроенергетичній, целюлозно-паперової та інших галузей, а також комбанки. Все це приверне додатково іноземні інвестиційні банки, фонди ризикових інвестицій (хедж-фонди), фонди для зростаючих ринків, взаємні та пенсійні фонди, страхові фірми, нових стратегічних вкладників капіталу.\nІнвесторів зараз цікавлять не тільки корпоративні акції, а й державні цінні папери "вебовкі", "єврооблігації", а також держборги, торгівлею якими західні інвестори давно займаються. Оформлені в основних ВКВ борги колишнього Зовнішекономбанку СРСР (ЗЕБ) оцінюються сьогодні в 25-30 млрд. дол З листопада 1991 р., коли ВЕБ збанкрутував, а СРСР остаточно розвалився, ці боргові зобов'язання майже не купуються. Наприкінці 1994 р. їх ринкова ціна впала до 20% від номінальної. До жовтня 1995 р. загальний обсяг невиплаченої заборгованості, деноміновані в доларах, склав (у відсотках до номіналу) 20-23%, в німецьких марках - 30-35%, швейцарських франках - 23-26%, ієнах - 15-18%, в інших ВКВ - 28-35%.\nБільшість власників і трейдерів знаходиться за кордоном. Але останнім часом "засвітився" інтерес до боргів ВЕБ з боку російських портфельних інвесторів.\nТрохи краще становище з "єврооблігаціями" ВЕБ, емітованими в 1988-1990 рр.. (Основна частина - в німецьких марках) чотирма траншами з датами погашення у 1995-1996 рр..\nСумарний обсяг - 1,1 млрд. дол Торгівля ведеться за системою Еуроклір / сідел на офшорних і національних ринках. Її сильно підтримало акуратне погашення першого траншу (8.2.95) Мінфіном, які взяли на себе обслуговування заборгованості ЗЕБа. Прибутковість в середньому - 8-8,5% річних. "Єврооблігації" починають залучати і російських вкладників капіталу.\nОблігації внутрішньої валютної позики (ВВЗ), якими оформлені борги ВЕБу його клієнтам-держпідприємствам, випущені п'ятьма траншами з викупом у 1995-2003 рр.. Загальний обсяг - 7,8 млрд. дол\nПогашення першого тиражу (14.5.95) на суму 266 млрд. дол підбадьорило трейдерів та інвесторів. Особливо російських, які домінують на даному секторі. Це головним чином комерційні банки, що виступають операторами для первинних власників. Але занадто великі строки розрахунків - 7 днів, що занадто довго для іноземних інвесторів.\nЗа великим рахунком, було б несправедливо серйозно поставити під сумнів здатність Росії відповідати за своїми зовнішніми зобов'язаннями.\nПо ключових макроіндикаторів ми виглядаємо фотогенічно. У жовтні 1995 р. співвідношення між обсягами зовнішнього боргу і експорту становило 160,5% (проти 188% у Мексики та 222,4% у Польщі), обслуговуванням боргу і експортом - 16,5% (проти відповідно 24,2% і 41 %), боргом і ВВП - 12,3% (проти 61,6% і 68,5%).\nНа ціни і настрої інвесторів дуже впливає хід переговорів з Паризьким клубом (за офіційною заборгованості державам-кредиторам), Лондонським клубом (які представляють інтереси комерційних банків), а також по негарантованої банками заборгованості за торговими кредитами.\nЛондонський клуб тісно пов'язує свою позицію з Паризьким. Той - зі схваленням насамперед Міжнародного валютного фонду. В кінці 1991 р. МВФ висунув жорстку умову: реструктуризація боргу можлива лише в обмін на стабілізацію російського платіжного балансу. Москва погодилася, і з 1992 р. їй почали надходити ресурси від міжнародних фінансових організацій.\nЦе активізувало переговори з обома клубами. У 1993 р.\nнамітився серйозний поворот на краще. Замість колишніх щоквартальних перенесень Паризький клуб погодився відстрочити виплату 15 млрд. дол відразу на 7-10 років залежно від категорії боргу. У квітні того ж боргу Росія підписала угоду про визнання заборгованості СРСР. Одночасно з республіками СНД домовилася про "нульовий варіант". Москва взяла на себе зовнішні доги, тому що самостійно країни СНД не могли обслуговувати свої частки. Але натомість отримала всі зовнішні активи СРСР - зарубіжну власність, дебіторську заборгованість держав, що розвиваються і т.д.\nУ 1994 р. вдалося домовитися з Паризьким клубом про перенесення платежів (7 млрд. дол) за той рік на 10-15 років. Однак у Кремлі та Білому домі розуміли, що весь час робити це неможливо.\nЧерез кожні 3-6 місяців Росія виявлялася в стані неплатоспроможності. Чим більше вона ставала, тим жорсткіше говорили з Москвою.\nБуло прийнято радикальне рішення. Укладена в червні 1995 р. угоду про чергову відстрочку платежів має стати останнім.\nПовністю змінити концепцію переговорів - вести їх по всій сумі боргу по клубах, тобто з різними категоріями кредиторів. За всіма платежами на найближчі 10-15 років. Це дозволить визначити графіки виплат і заздалегідь знати, коли, кому, які суми перераховувати. Причому максимально згладити самі платежі. За що діяв графіком, Москві належало виплачувати щорічно за більш ніж 20 млрд. дол, що для Росії поки що просто нереально.\nДомогтися нарешті погашення основного боргу і відстрочок до 2000 р.\nА за п'ятиріччя вирішити головні економічні проблеми. Залучити в країну іноземний капітал. Стати платоспроможним державою на тривалий термін. Це і в інтересах західних кредиторів, інакше, кредитуючи неплатоспроможного позичальника, вони змушені створювати резерви в обсязі самих кредитів.\nЧого вдалося досягти? На зустрічі в Галіфаксі "сімка" і Росія домовилися про довгострокову (на 25 років) реструктуризації заборгованості. Правда, Паризький клуб таких умов не надавав. Москва сподівається на успіх, враховуючи прецеденти 1993-1994 рр.. На переговорах з керівниками Лондонського клубу у Франкфурті-на-Майні Москві пощастило більше: досягнуто принципової згоди на варіант "сімки". Зараз експерти доопрацьовують відповідний документ. Поки рано говорити про його зміст. Але всім своєю поведінкою члени Лондонського клубу демонструють розуміння російських проблем і, схоже, готові на серйозні поступки. Це миттєво вловив вторинний ринок наших боргів: котирування злетіли з 20% до 40% від номіналу.\nЗ Паризьким клубом важче. Правда, переговори йдуть паралельно. Багато що залежить від ВМФ. Росія намагається проводити жорстку економічну політику. Успішно виконує умови за угодою "стенд-бай" і регулярно отримує нові транші. Готується розширення кредитування.\nЗа товарним боргами уряд заявив в 1994 р. про їх визнання. Мінфін буде емітувати векселі під цю заборгованість.\nПорядок їх погашення планується прив'язати до умов угоди з Паризьким клубом. Таким чином, до кінця 1995-го початку 1996 р. у Росії з'явиться чітка єдина концепція з управління та обслуговування своїх боргів, що повинно додати впевненості іноінвесторам.\nВтім, вони вже отримали доступ і до операцій з іншими держзобов'язаннями - ГКО, КО, ОФЗ, "золотими" паперами, а також з ВКВ, МБК, КК на внутрішньому російському ринку через своїх партнерів та агентів (банки, фінансові компанії, інвестиційні фонди) Ринок ДКО (у яких сьогодні найвища дохідність з всіх фінансових інструментів) має найдосконалішою інфраструктурою завдяки зусиллям одного із заступників голови на Неглинної. Діють два майданчики на базі Московської та Новосибірської міжбанківських валютних бірж у режимі "он-лайн" з електронним торговим та депозитно-клірингових комплексом, що дозволяє розраховуватися з операцій в "день Т" Проте пряма участь нерезидентів поки заборонено. Центробанк і Мінфін бояться дати дозвіл.\nВелику роль в інвестиційній політиці держави здатні зіграти вітчизняні інвестиційні банки, які можуть залучити великі інокапітали. У Федеральній комісії з цінних паперів вважають, що між емітентом і інвестором повинні знаходитися професійні посередники - інтереси інвестора повинен представляти фінансовий брокер, інтерес емітента інвестиційний банк. Пов'язування можливих протиріч між ними має бути здійснено за рахунок підготовки відповідної правової бази. Цілком імовірно, що реалізація урядових програм по залученню інвестицій та вдосконалення механізму послечековой приватизації без таких банків буде взагалі надзвичайно ускладнена.\nРоль банку може бути різноманітна. При емісії акцій та їх розміщення емітенти надходять, як правило, дуже непрофесійно, банк ж може значно скоротити витрати і час для емітента, викупивши одномоментно весь тираж емісії, віддавши гроші підприємству, яке використовує їх на виробництво, а отриманий резерв часу - для концентрації сил в конкурентній боротьбі. Настільки ж професійно банк може створити пул інвесторів, підібравши фірми, зацікавлені в підтримці певних підприємств або бажають налагодити нові технологічні ланцюжки поставок сировини, напівфабрикатів і схем збуту продукції. Банк може управляти портфелем акцій підприємства, підбираючи високоприбуткові і високоліквідні папери, у тому числі для свого клієнта, забезпечуючи додатковий дохід підприємству шляхом обороту акцій на фондовому ринку.\nАле в даний час банкам ще належить довести, що вони здатні залучити великі капітали в Росію. Поки вони зовсім не виправдовують сподівань. На Неглинної вважають, що це навіть добре. Є можливість спокійно добудувати кредитно інвестиційні інститути без сильних потрясінь. Нинішній стан банківської системи в ЦБ РФ описують як перехід від броунівського руху і легкого життя до серйозної роботи. Зараз йде перегрупування сил. Надійні залишаються. Ненадійні йдуть.\nМета Центробанку - допомогти сильним швидше подолати перехідний період, тому що в слабкій економіці, пояснюють, не може бути слабких банків.\nЦе лише частина (причому мала) тієї програми, яку Центробанк вже почав здійснювати, щоб зміцнити російські кредитні інститути. Зробити їх більш ефективними інвесторами, партнерами з інвестицій, об'єктами для інвестування. Зараз у Росії налічується 180 банків (із загального числа близько 2600) з іноземною участю. Причому в десяти частка інкапітала становить 100%, а в шести - понад 50%. У свою чергу, 45 російських банків відкрили філії в ближньому зарубіжжі. Вісім - у далекому, а ще 34 створили там свої представництва.\nРеструктуризації банківської системи, підвищення її інвестиційної активності дуже заважає, переконані на Неглинної, відсутність в Росії законів про підприємництво, компаніях, цінних паперах, злиттях, поглинаннях та об'єднаннях. Немає реальної відповідальності керівників та засновників комбанків за недобросовісну діяльність. Це призвело до парадоксальної ситуації: в 1995 р. були відкликані ліцензії у 198 банків, а повністю ліквідовані лише сім.\nНе виходячи за рамки своїх повноважень, Центробанк приступив до часткової санації кредитних інститутів. Особливу увагу він приділяє ліцензуванню як формі превентивного нагляду - за репутацією засновників, їх фінансовою стійкістю, чи може банк не лише брати, а й видавати кредити. Стало вже сумною практикою, коли пайовики грабують власне дітище, вибиваючи для себе пільгові кредити та інвестування. Це прямий шлях до банкрутства.\nІнше завдання, яке поставив перед собою Центробанк, це зробити різноманітною кредитну систему в Росії. Її основу повинні складати універсальні та спеціалізовані банки, що гарантують загальну стійкість і надійність. Крім них, необхідні різні типи кредитних установ (ощадні каси, товариства взаємного кредиту, кредитні кооперативи і т.д.) Відповідно потрібні різні підходи у регулюванні їх діяльності, переконані на Неглинної.\nЦентробанк має намір всіляко підтримувати конкуренцію.\nЗалучати до Росії інобанку, щоб вони діяли тут безпосередньо, або через дочірні, філіальні структури.\nОсобливо заохочувати тих, хто має активи в нашій країні, хоча на перших порах можливі деякі обмеження.\nЩоб російські банки відповідали міжнародним стандартам, Неглінна буде домагатися від них дотримання низки критеріїв. Насамперед достатності капіталу, без чого неможливо видавати великі кредити, гарантії, здійснювати багато операцій.\nЦентробанк збирається проводити політику заохочення концентрації фінансового капіталу через злиття об'єднання та інші форми інтеграції банківських активів, але так, щоб при цьому не створювалося монополій, хоча на Заході звертають увагу не на розміри нових структур, а на їх поведінку на ринку. Саме зміцнення банків, концернів, організація транснаціональних корпорацій і кредитних інститутів вважається благом, оскільки посилює конкурентні позиції країни на міжнародній арені.\nНеглінна хоче жорстко регулювати подібну консолідацію, а також відкриття філій, укрупнення, які будуть вирішуватися лише фінансово стійким банкам.\nЦентробанком з 1996 р. вводиться нова інструкція, що регулює діяльність банків. Планується змінити нормативи (кількісно і якісно), угруповання активів залежно від ризику, в т.ч. на одного позичальника, порядок кредитування пайовиків, звітність, яка не відповідає світовим критеріям і не відображає реального стану кредитного інституту. Навести лад у консолідованих звітах "материнських", "дочірніх", і філіальних підрозділів, якого сьогодні просто немає.\nПередбачається ввести моніторинг окремих параметрів банківської діяльності для зниження ризиків на МБК і ВКВ. Для запобігання системних ризиків Неглінна створює систему раннього реагування. Готова працювати індивідуально з окремими банками, що потрапили у важку ситуацію: допомагати у фінансовій звітності, бухоблік, оцінці ризиків, внутрішньому і зовнішньому аудиті.\nВирішено удосконалити систему рефінансування комбанків.\nЄ проекти з ломбардного, стабілізаційному і надзвичайного кредитування в рамках спільної з урядом грошово-кредитної програми. Рефінансування, звичайно, не виключить банкрутства і не буде надаватися всім підряд. Під час кризи 24 серпня цієї честі удостоїлися лише надійні банки, що одержали ресурси для підтримки поточної ліквідності. І то лише на сім днів.\nУ першому читанні прийнято Закон про страхування вкладів. Основні засновники створюваного для цього фонду - комерційні банки.\nБуде покращена система платежів. Готові нормативні акти з електронним формам розрахунків, а також за допомогою пластикових карт і при операціях з цінними паперами, що з задоволенням сприйнято з зарубіжними інвесторами.\n7. Локомотиви економіки Росії Якщо в банківській сфері в іноземних інвесторів не так багато варіантів для вкладення капіталу, то в інших секторах можливостей набагато більше. Підвищена увага привертає діяльність нафтових флагманів, наприклад "Лукойлу".\nУ світовій практиці вже склалися стандарти для розвитку інвестиційних програм. Спочатку проводяться реструктуризація виробництва, його міжнародна оцінка, потім продаж цінних паперів. "ЛУКойл" пішов іншим шляхом. Спочатку продаж, потім реструктуризація, і по ходу справи - міжнародна оцінка, щоб якомога швидше надати інвесторам можливість отримувати більше доходів.\n"ЛУКойл", подібно до більшості підприємств нафтогазового комплексу, підтримав програму застави, тому що це дозволяє уникнути масового розпорошення акцій. Поки компанія не завершила всіх етапів перебудови, держбюджет вже сьогодні може отримати необхідні йому кошти. Сама реалізація акцій переноситься на 1-3 роки, коли "Лукойл" стане ще привабливішою для вкладників капіталу. Зараз концерн прагне зменшити до мінімуму пропозицію своїх паперів на фондовому ринку. Саме тому емітовані конвертовані облігації. Перший транш на 331 млн. дол повністю розміщений. Всі подальші випуски ув'язані з інвестиційним попитом, наявністю привабливих активів.\nКапвкладення (включаючи іноземні) в нафтовий сектор залежать від створення ефективної структури, що дозволяє приймати капітал, перетравлювати його і давати прибуток. Цьому сприяє організації 16 нафтових компаній, які тут почали конкурувати між собою. Накачавши м'язи на внутрішньоросійському ринку, вони потім поміряються силами на ринках СНД, а потім і світових. Основним джерелом інвестицій, переконані в "Лукойлі", повинні стати самі нафтові компанії, а не дочірні підприємства, як відбувалося в останні роки.\nКерівники "Лукойлу" виділяють два періоди розвитку концерну: екстенсивний - бурхливого географічного зростання, яке фактично завершується, і інтенсивний, коли накопичені сили і можливості направляються на скорочення витрат і збільшення обсягу продажів. Компанія завоювала хороші позиції в Росії. Має сім нафтовидобувних підприємств, які об'єднує у дві групи - Західно-Сибірської і Європейську (сумарний видобуток - близько 1 млн бар. В день).\nРозгортається активна робота в республіках СНД щодо формування потужних сировинних запасів для "Лукойлу". Це 10% в консорціумі по Каспію, 35% - у Карабасі. Є можливість отримати частку в Тенгізі (Казахстан). У СНД отримана збутова інфраструктура, яка дозволяє успішно діяти на даному ринку. В Іраку надані права на розробку одного з найбільших світових родовищ.\nІнтенсивний розвиток "Лукойлу" стримують високі податки, експортні обмеження, зате ціни на внутрішньоросійському ринку стимулюють. У компанії відносно спокійно сприймають нинішній рівень фіскального оподаткування, вірячи, що в міру стабілізації економічного становища податки будуть знижуватися. Тим більше що нова структура концерну дозволяє йому уникнути подвійного і потрійного оподаткування внутрішніх товарних потоків.\nВелике невдоволення викликають експортні обмеження, встановлені на рівні 35%. Хоча з урахуванням нинішнього стану міжнародних ринків, сприятливої кон'юнктури, потрібно вивозити, як вважають в "Лукойл", не менше 40-50% видобутої нафти.\nСерйозна проблема - незавантаженість транспортних систем в Східну Європу, Прибалтику, Білорусію, на Україну і перезагруженность - на Новоросійськ. Компанія розробляє кілька варіантів вирішення завдання. Скажімо, збільшення реалізації нафтопродуктів (їх експорт дає більший прибуток, ніж сирої нафти). Або будівництво своїх продуктопроводів в різних напрямках.\nЩе одна перевага - зміни цін. У 1994 р. вони в середньому становили 3,7 дол / бар. При собівартості 2,9-3,3 дол. / бар. з урахуванням податків продаж в Росії була неефективною.\nУ 1995 р. ціни підвищилися до 8-9 дол. / бар. (Залежно від якості нафти і системи транспортування). Прибуток - 1,5-2,5 дол. / бар. Тобто сьогодні російський ринок приносить такі ж доходи, що й експорт, навіть після введення валютного коридору.\nБіда тільки в тому, що внутрішнє споживання в Росії нафти і нафтопродуктів залишається низьким через економічного спаду.\nЗавантаженість більшості НПЗ - менше 50% (у Лукойлу - 80%).\nЯкі можливості для інвесторів, включаючи зарубіжних, в даному секторі? На думку Лукойлу, можливі два сценарії. Перший: криза затягнеться, Росія залишиться сировинним придатком західних економік, як це було протягом десятиліть. Внутрішні ціни на нафту будуть визначатися за формулою: світова мінус транспортні витрати. За другим сценарієм в країні все-таки почнеться економічний підйом, як припускають керівники концерну, з другої половині 1997 р., якщо не відбудеться радикальних політичних поворотів. Ціни в Росії можуть змінитися на світові плюс витрати на транспортування. Іншими словами, основний прибуток нафтові компанії будуть отримувати на внутрішньому ринку.\nДуже важлива при цьому власна інфраструктура, яка забезпечить нафтовим концернам та їхнім інвесторам таку можливість.\nПерш за все, потужності з поглиблення переділу нафти, здатність скорочувати витрати. Для цього "ЛУКойл", наприклад, приступив до реконструкції своїх НПЗ (у більшості побудованих в 50-60-і роки). Тільки в 1995 р. він вклав близько 100 млн. дол в модернізацію двох нафтопереробних заводів. Зате сьогодні компанія є єдиною в Росії, хто випускає високооктановий бензин А-98. Після завершення реконструкції планується закуповувати на російському ринку мазут і переробляти його самим.\nКерівники "Лукойлу" мають і інші плани. Наприклад про перекидання до 5 млн. т. нафтопродуктів в Середземномор'ї. Навіть якщо нинішня низька ціна впаде ще на 15%, то все одно, як підрахували в концерні, прибуток становитиме 22-25%. Тому розглядаються два експортних варіанти: будівництво власного продуктопроводу або НПЗ в даному регіоні.\nПовним ходом здійснюється програма з розширення мережі АЗС.\nНезважаючи на те що з вересня 1995 р. "Лукойл" не отримав жодного долара зовнішніх інвестицій, він вводить в дію по 5-6 станцій щомісяця. Усього їх буде 1000. Ще тисячу планується реконструювати або побудувати в найближчі роки, щоб міцно сісти на російському ринку, отримуючи з цієї справи максимальний прибуток. Інше перспективний для іноінвесторов напрям концерну: розвиток нафтохімії та хімії. Оскільки в Росії немає достатніх виробничих потужностей в цих галузях, реально збільшити обсяг продажів в три-чотири рази. "Лукойл" розробив унікальну схему переробки фосфатів в Казахстані, зав'язавши в єдиний комплекс видобуток і виробництво цієї сировини, а також розробку нафтових родовищ, будівництво НПЗ, електростанції. Це повинно забезпечити, впевнені в компанії, і високу експортну ефективність.\nЧималі зусилля витрачає "Лукойл" для скорочення витрат. Цього важко досягти не одному йому. За радянських часів вся економіка працювала за принципом: більше витрат - вище гостем - легше виконати план. Валютний коридор, що викликав падіння експортної виручки, змусив активніше зайнятися кадровим питанням. Скорочено 17 тис. чол. за рахунок виведення бурових бригад зі складу окремих підрозділів. За два - три роки намічено скоротити ще стільки ж. Але ніхто не викидається на вулицю: всі працевлаштовуються в нових структурах концерну.\nМодернізується управління, технологія видобутку з використанням гідророзриву, газліфта замість нинішньої закачування води в нафтові пласти. Нові методи дозволили збільшити вихід нафти в 1,5-2 рази, більш реально переоцінити наявні запаси.\nВ цілому російські нафтові компанії ще далекі від світових стандартів. Тому гроші іноземних інвесторів, що спеціалізуються на даному секторі, фактично не потрапляють до Росії. Але спостерігається інший парадокс: майже всі міжнародні нафтові гіганти вже знаходяться в нашій країні - біля родовищ на Півдні та Півночі. Кожен з нетерпінням чекає закону про розподіл продукції.\n8. Інвестиційні аутсайдери\nАле існує в нашій країні і інший полюс промисловості, який глибоко загруз зовсім в інших проблемах. Ринкові реформи створили в ряді галузей ситуацію, коли в них одночасно наростають енергетична криза, економічний бум, фінансовий колапс, технологічна революція і масова демілітаризація.\nЦе, насамперед, ВПК, на який за радянських часів було зав'язано понад 80% радянської індустрії.\nТепер для неї зникли основні споживачі. Уряд різко скоротило військові закупівлі. Тільки танків - в 73 рази (!), А також усіх інвестиційних товарів. Держава практично дезертирували зі сфери капвкладень. Збут "схлопнув".\nВиявилося, що без госповодиря підприємства абсолютно не можуть конкурувати з імпортом, який набагато дешевше, економічніше, якісніше, і в ряді сфер внутрішнього ринку на 50-100% витіснив вітчизняних виробників. Експорт теж позбувся держпідтримки.\nКраїни СНД, колишнього СЕВа, переорієнтувалися на нових постачальників. Це теж внесло свою лепту в господарський спад.\nБільшість виробництв в машинобудуванні виявилося абсолютно не готове самостійно вирішувати фінансові проблеми. Робочий капітал виявився загублений через інфляцію і неплатежів, перевищила 500 трлн. руб. Вбиває величезна кількість податків. Зроблено багато неефективних довгострокових інвестицій, в т.ч. за допомогою своїх, "кишенькових" банків, яким просто викрутили руки. Поганим в цілому залишається менеджмент. До цього додається висока матеріало-, енерго-, трудомісткість продукції, застарілі технології, низька продуктивність.\nВідсутнє уявлення про те, як треба продавати, реагувати на ринок. До цих пір залишається вкрай нерозвиненою система оптової та роздрібної реалізації товарів, післяпродажного обслуговування, гарантій, маркетинг. Чимало проблем створюють структурні перекоси, кадрові, управлінські недоліки. На підприємствах неможливо визначити, де концентруються центри витрат, центри прибутків, хто є стратегічними і оперативними партнерами виробництва. Немає стимулів до інтенсивного і якісної праці. Витрати, особливо невиробничі, фактично не контролюються.\nТе, що на Заході розуміють під терміном "компанія", в Росії не є такою. Це скоріше виробничі потужності.\nПеретворити їх в повноцінну, прибуткову фірму і є найважливішим завданням інвесторів, включаючи зарубіжних. Перш за все навчити торгувати, фінансуватися. Самостійно знаходити ринки, кредитно-грошові, матеріальні, науково-технічні, трудові та інші ресурси.\nМало провести неупереджений аудит. Це не проблема, тим більше що в Росії давно й успішно працюють відомі міжнародні аудиторські фірми Артур Андерсен, Куперс енд Лайбранд, Ернст енд Янг, Прайс Уотерхаус, Делойт енд Туш, ДВП інтернешнл. Представники цих фірм можуть підказати зарубіжним вкладникам капіталу, як читати російські баланси, інвестувати, щоб виробництво і його керівники "не дали дуба".\nВзагалі на зовнішні інвестиції багато підприємств відповідають п'ятьма стандартними реакціями, які можна охарактеризувати як колапс, с'ежіваніе, стагнацію, контрольовану смерть і експансію.\nПри колапсі (особливо це стосується ВПК, машинобудування), що виникає при занадто радикальних новацій, обсяг виробництва і продуктивність праці можуть впасти в сотні разів. Тобто підприємство фактично вмирає, і питання стоїть про його закриття.\nПри с'ежіваніі спостерігаються ті ж симптоми. Після позбавлення від непотрібної (іноді істотної за чисельністю) частини персоналу, непотрібною номенклатури виробів, основних фондів і т.д. виробництво переходить на випуск нових товарів і відроджується як компанія, але вже менших розмірів. За умови, що модернізуються залишилися основні фонди, інакше це здатне погубити підприємство.\nПри стагнації також різко падають реалізація, продуктивність, і колектив опиняється перед альтернативою: колапс, контрольована смерть або розтягування на частини в надії, що одна з них виживає. При контрольованій смерті інвестори ще якийсь час підтримують виробництво, а потім залишають його гинути.\nЕкспансія - це реальний вихід з кризи, коли після середньострокового спаду відбувається зростання продажів і продуктивності до рівнів вище колишніх. З урахуванням існуючих потоків готівки (тобто різниці між всіма наявними надходженнями і платежами) підприємству для виживання залишається дуже вузький коридор можливостей між продуктивністю, витратами на відновлення основних фондів і технологічним мінімумом зайнятих. Особливо на великих машинобудівних гігантах.\nЄдиний для інвестора вихід: збільшувати ефективність, нарощувати реалізацію та продуктивність.\nЯк типовий приклад можна привести приклад "Уралмаша" - одного з провідних машинобудівних підприємств Росії, де за п'ять років обсяг виробництва скоротився більш ніж учетверо, а продуктивність - удвічі і складає нині 20% від середньоєвропейського рівня. Щоб не втратити повністю свій внутрішній ринок, компанія змушена задовольнятися безприбутковими продажами. Число зайнятих зменшилася з 40 тис. до 17 тис. чоловік. Продуктивність не підвищилася. Якщо в Європі вона становить приблизно 10 т. складного важкого обладнання на одного працюючого, то на "Уралмаші" вона не перевищувала 7 т., а на сьогодні - 2,5 т.\nІнвестори можуть і далі наполягати на скороченні персоналу.\nАле існує якийсь технологічний рівень, нижче якого підприємство в цьому випадку не зможе функціонувати. Доведеться повністю перебудовувати всю технологію виробництва. Прийнято інше рішення: збільшувати будь-якими способами обсяг продажів.\nНамічено підняти його і продуктивність втричі за чотири роки, що дозволить перевершити початкові показники. Тобто ставиться мета не маніпулювати з прибутком, дивідендами, а хоча б вижити. Досягти позитивного потоку готівки, здатності відповідати по своїх зобов'язаннях, збільшуючи випуск і реалізацію виробів. І одночасно проводити структурну ломку, удосконалювати управління.\nПідводячи підсумки проведеного аналізу, можна виділити основні напрямки по створенню сприятливого інвестиційного клімату в Росії.\nПо-перше, необхідно законодавчо забезпечити однаковий для всіх інвесторів, а в окремих випадках, і пільговий, правовий режим для іноземних вкладників, надати гарантії права власності іноземного інвестора, а також права безперешкодного розпорядження своєю часткою прибутку.\nПо-друге, слід спростити нормативну базу проведення грошової приватизації, що дозволить забезпечити реальний доступ іноземного капіталу на ринок нерухомості, усунути бюрократичні перепони через систему підзаконних актів та інструкцій.\nПо-третє, доцільно створити економічні передумови, включаючи надання пільг з оподаткування прибутку, землі, власності та об'єктів інфраструктури, для підвищення прибутковості інвестування в російську економіку в порівнянні з іншими видами економічної діяльності.\nПо-четверте, необхідно встановити пріоритети для направлення іноземних інвестицій насамперед у приватизовані підприємства тих галузей, в яких країна-імпортер має значні переваги і які забезпечують структурну перебудову економіки.\nПо-п'яте, слід ввести подвійне підпорядкування регіональних митниць та митних постів, що дозволить з урахуванням місцевих інтересів регулювати мита, податки і акцизи, надати місцевим регіональним митницям право встановлювати пільги на ввіз і вивіз продукції, а частину отриманих від цього доходів залишати в місцевий бюджет .\nПо-шосте, необхідно створити зрозумілу і працюючу структуру фондового ринку, встановити жорсткі правила гри для його учасників.\nПо-сьоме, значною мірою проблеми можуть бути вирішені участю в проектах вітчизняних інвестиційних банків, але для цього необхідна налагоджена робота банківської системи, надійні і сильні банки, а також чіткі і розсудливі заходи ЦБ РФ.\nПо-восьме, для ефективного використання інокапіталов в національній економіці Росії повинен бути визначений перелік пріоритетних галузей промисловості, що вимагають інвестицій, причому і на урядовому, і на регіональному рівні.\nВсе це сприятиме збільшенню припливу і підвищення ефективності використання іноземних інвестицій з метою прискорення структурної перебудови нашої економіки і виходу з кризи.\nАле слід позитивно оцінити ті зусилля Мінекономіки, яке воно вже зробило для створення сприятливого інвестиційного клімату в Росії. За оцінками, економіка Росії в змозі в найближчі 10-15 років поглинути 200-300 млрд. дол капвкладень у реконструкцію і модернізацію виробництва відповідно до вимог світового і внутрішнього ринків.\nАле заважають відсутність фінансової стабільності, високі ціни, ризики, трансакційні витрати, характерні для періодів господарської ломки та формування нової економічної системи.\nВідсутні дієві стимули вкладати капітали у виробництво, інфраструктуру, довгострокові проекти.\nМінекономіки і уряд в цілому прекрасно розуміють це. У програмі другого етапу реформ, як вказують представники відомств, проблеми інвестицій, структурної перебудови поставлені основною задачею.\nДержавні заходи щодо залучення інвестицій можна звести в дві групи. До першої відносяться дії, спрямовані на зниження темпів інфляції, ризиків для іноземних інвесторів в Росії і гарантовані виплати за зовнішніми боргами. У жовтні 1995 р. за першу половину місяця інфляція склала 2,4% проти 15,8% у жовтні 1994 р. Це оцінюється як якісний перелом: вперше за останні роки немає традиційного осіннього сплеску цін. Білий дім витримує жорстку фінансову політику, не вдаючись до кредитів з боку Центробанку. Але те, який він і уряд вже закачали в економіку потенціал інфляції, залишилося за кадром.\nДо іншої групи належать кроки уряду та парламенту, які знизили податки на іноінвесторов і полегшили митні умови. Згадувалися закони про концесії, розподіл продукції, які знаходяться на розгляді депутатів. Уже півтора року при прем'єрі діє рада з інвестицій за участю 25 найбільших іноземних компаній і банків. Він збирається один раз на шість місяців і дає рекомендації для Білого дому. А кабінет міністрів намагається їх виконувати. Так, був скасований (з 1.1.96) податок на наднормативну заробітну плату. Реалізовано 80% побажань, зроблених на останньому засіданні ради, що мало вселити оптимізм інвесторам.\nВелика увага приділяється поліпшенню податкового режиму, в т.ч. в нафтогазовому комплексі. Однак, як вважає Мінекономіки, в 1995 р. ПЕК перестав бути локомотивом російської економіки, головним чинником її підтримки. Ця роль все більше переходить до чорної і кольорової металургії, хімії та нафтохімії, ряду інших галузей, де спостерігається зростання. При цьому не згадувалося, що він викликаний в основному сприятливою міжнародною кон'юнктурою, а не попитом всередині країни.\nРосійський уряд вважає недоцільними різкі і численні податкові зміни. Тим більше, як заявлялося, наша фіскальна система не дуже відрізняється від закордонної ні по величині, ні за складом податків. Вирішено підвищити їх збирання, яка набагато нижче, ніж на Заході. Їх частка у ВВП Росії всього 13% проти 19% у США.\nЗміниться система обліку витрат виробництва. Перш за все при інфляції, коли потрібно визначити точні витрати на сировину, матеріали, обладнання, індексувати основний капітал.\nМінекономіки і Мінфін разом працюють над цим питанням. Поки ж основні фонди не відновлюються, тому що фіктивна прибуток, що виникає внаслідок інфляції, вилучається у підприємств у формі податків. Виробництва і компанії не мають коштів для закупівлі матеріально-сировинних ресурсів на новому циклі.\nВ якості додаткового стимулу вирішено, що великі вкладники капіталу, що інвестували в Росію понад 100 млн.\nдол, будуть обкладатися вдвічі меншими митами, ніж інші, при ввезенні своєї продукції. Досі цього не вдавалося здійснити через зловживання учасників зовнішньоекономічної діяльності та протидії Держдуми. Процедура надання такої пільги кілька громіздка: тільки тим, у кого є спеціальна угода з Мінекономіки, підтверджене постановою уряду і указом президента. 19 жовтня Б. М. Єльцин підписав перший подібний указ, що стосується компанії "Mars". Аналогічна угода готується з корпорацією "United technologies" та ін\nПоки надії держвідомств на щорічне подвоєння іноінвестицій протягом найближчих 5 років не виправдовуються. У 1990-1994 рр.. закордонні інвестори вклали в Росію лише близько 4 млрд. дол, або по 27 дол на душу населення. Для порівняння: в Угорщині за той же період інвестовано 7 млрд. дол (700 дол на душу населення). При тому, що загальні світові капвкладення в нові ринки склали приблизно 40 млрд. дол в одному лише 1994 Словом, є над чим попрацювати російським властям і іноземним вкладникам капіталу в нашій країні.\n150.1кб. | скачати\nВплив іноземного капіталу на економіку Росії на межі XIX - XX століть\nРоль іноземного капіталу в економіці Росії на рубежі ХІХ - ХХ століть\nСклад позикового капіталу та механізм його залучення\nЛізинг як форма залучення капіталу три основні етапи