Б. А. ДЕРКАЧ, С. Д. ЗУБКОВ, А. А. КАСПРУК, П. Й. КОЛЕСНИК, В. Л. МИКИТАСЬ,\nРедактор тому А. А. КАСПРУК\nУпорядкування та примітки Н. О. ВИШНЕВСЬКОЇ\n(^) Видавництво «Наукова думка», 1975\nДане видання є науково-критичне, розраховане на широке коло читачів. Порівняно з попереднім десятитомним виданням 1963— 1965 pp., воно доповнене новими матеріалами, зокрема перекладами, статтями, записами народної творчості та листами.\nПринцип розташування матеріалу у виданні — жанрово-хронологічний: т. 1 — поетичні твори; т. 2 — поеми і поетичні переклади; тт. З—6 — драматичні твори; т. 7 — прозові твори, перекладна проза; т. 8 — літературно-критичні та публіцистичні статті; т. 9 — записи народної творчості. Пісні з голосу Лесі Українки; тт. 10—\n12 — листи.\nВ основу подачі текстів кладуться останні редакції прижиттєвих публікацій, підготовлених до друку самою письменницею. Не друковані за життя Лесі Українки твори подаються за автографами.\nТексти супроводжуються історико-літературним та реальним коментарем. У примітках наводяться лише важливіші з початкових редакцій і варіантів, головним чином окремі строфи, опущені поетесою з остаточного тексту, чи такі, що зовсім не друкувалися.\nТексти подаються за сучасним правописом із збереженням всіх морфологічних та лексичних особливостей мови письменниці.\nЛЕСЯ УКРАЇНКА І НАША СУЧАСНІСТЬ\n«Великі народні поети,— писав Максим Рильський,— промовляють за свій народ, говорять від його імені, але говорять своїм голосом, в усій неповторній красі свого обдарування, своєї культури» *. Такою є Леся Українка. Плине час, а з ним невпинно відбувається життєдайний процес все дальшого, все глибшого розкриття класичної спадщини. В. Г. Бєлінський зазначав, що великий поет «належить до явищ, які вічно живуть і оновлюються, не спиняючись на тій точці, на якій застала їх смерть; вони весь час розвиваються в свідомості суспільства» 1.\nСоціалістичний Жовтень, партія великого Леніна дали нове життя славним нашим попередникам. Вони стають сучасниками, більше того — нашими соратниками в боротьбі за перемогу соціалізму. «Яка нам співзвучна поезія Лесі Українки сьогодні! — захоплено писав Павло Тичина.— Як нам потрібна її гостра зброя в боротьбі проти ворогів людства, проти ворогів революційних завоювапь братніх вародів нашої Батьківщини й народів країн соціалістичного табору, проти підлих убивць прогресивних революційних діячів світу, проти загарбників, колонізаторів!.. Як нам потрібно сьогодні (і не тільки письменникам!) учитися у Лесі Українки вірному сприйняттю багатогранного життя, її новаторству, її умінню зберігати революційні традиції»2.\nНайскладніші філософсько-психологічні поеми, нечувані за силою почуття ліричні симфонії, геніальні драматичні твори — такі як «Кассандра», «Лісова пісня», «Камінний господар», «У пущі», «В катакомбах», «Оргія», «Блакитна троянда»...— все це шедеври світового значення. Відточена, воістину новаторська художня проза, глибокодумні літературно-критичні праці, високохудожні переклади перлин світової поезії, багатюща епістолярна спадщина — скрізь пульсує гаряча кров революціонера, патріота й інтернаціоналіста. Все це зльоти творчого генія, вищі за які важко собі уявити. «Від часу Шевченкового «Поховайте та вставайте, кайдани порвіте»,— писав Іван Франко,— Україна не чула такого сильного, гарячого та поетичного слова, як із уст сеї слабосилої, хворої дівчини» '.\nПеред усім світом Велика Жовтнева соціалістична революція розкрила скарби поезії Лесі Українки. Чим вищого рівня досягає соціалістична культура, тим ближчою, ріднішою стає для нашої суспільності спадщина поетеси. Говорити про Лесю Українку, про її творчість — це значить говорити про важливі питання нашої поезії, нашої літератури, культури, про перспективи їх розвитку.\nСпинимося на деяких актуальних питаннях, передусім — на питаннях світогляду, ідейно-суспільного виднокругу.\nВідомо, що геніальна українська поетеса, як і її великі соратники — Франко, Коцюбинський,— стояла на позиціях революційно-демократичних. Але таке твердження надто загальне, а тому й недостатнє. Леся Українка, Іван Франко, Павло Грабовський, Михайло Коцюбинський належали до когорти, яку В. І. Ленін характеризував як «нову революційну демократію». «Щоб бути справді революційною,— писав В. І. Ленін,— демократія сучасної Росії повинна йти в найтіснішому союзі з пролетаріатом, підтримуючи його боротьбу, як єдиного до кінця революційного класу» 3. Визнати керівну роль пролетаріату, поділяти його життєві й творчі інтереси — такі риси стають органічною частиною концепції нової революційної демократії.\nУсвідомлення цього давалося не одразу: то був складний процес. Іноді письменники переоцінювали можливості загальнодемократичної (за своєю суттю — буржуазної) революції, не завжди розуміли, що така революція не спроможна до кінця розв’язати якнайрадикальніші суспільно-політичні проблеми, що саме пролетаріат покликаний історією звершити це завдання в революції соціалістичній і цим відкрити нову еру в історії людства.\nУ творчості навіть передових українських письменників до-\nжовтневого періоду соціалістичні елементи не досить чітко виступали на загальному тлі їхніх демократичних переконань. Ці письменники залишалися в основному діячами революційно-демократичного табору. Але вирішальний вплив на їхній світогляд мав марксизм. -\nІсторичний розвиток революційної демократії Росії й України наближав найпослідовніших її представників до засад наукового соціалізму. Вони намагалися йти цим шляхом, і саме він забезпечував передовій дожовтневій літературі найширші можливості ідейно-художнього зростання, нові художньо-естетичні відкриття.\nБлизькість революційної демократії початку XX ст. до пролетаріату наповнювала її новим змістом в порівнянні з революційною демократією XIX ст. В. І. Ленін писав: «Під революційною демократією розуміються ті послідовні і рішучі демократичні течії, які приймають усю демократичну програму соціал-демократії, не спиняються ні перед якими революційними заходами, але позбавлені ясної соціал-демократичної класової свідомості» '.\nТак і Леся Українка. Близькість до робітничого класу, до соціалістичних ідей слід розглядати як результат її внутрішнього розвитку, її духовного зростання, як результат напружених роздумів над життям, над сенсом визвольної боротьби народу.\nЛеся Українка визнавала революційний марксизм провідною ідеологією, до якої треба прямувати, якою треба озброюватися. У листі до М. Павлика від 7 червня 1899 р. вона писала, що соціалізм, революційний соціал-демократизм — «се занадто універсальний рух для того, щоб могла українська нація обійтись без нього».\nНова література закликала не тільки до руйнування старого ладу, до цілковитого заперечення старого, а й вказувала на перспективи майбутнього. Леся Українка в додатку до українського перекладу брошури Ш. Дікштейна «Хто з чого жиє» (1901) зазначала: «Слушний час настане тоді, коли робітники тямитимуть себе, і своє право, і свою єдність, і свою силу,— той слушний час не за горами, коли ми поможемо йому прийти. А щоб слушний час настав для повного визволення всіх робітників з неволі: Р о -бітники всіх країв, єднайтесь! Єднайтесь, як вільний з вільним, рівний з рівним! Чия правда, того буде й сила!»\nЩе за молодих років Леся Українка виявляла інтерес до революційної марксистської літератури і була досить обізнана з нею. Поетеса сприяла перекладу «Маніфесту Комуністичної партії» К. Маркса і Ф. Енгельса, читала «Капітал» К. Маркса, «Розвиток соціалізму від утопії до науки» Ф. Енгельса та інші марксистські праці. Вона була обізнана з творами В. І. Леніна, зокрема з працею «Що робити?», читала ленінську «Искру», поширювала її в прогресивних колах української інтелігенції Відомо, що царська охранка не без підстав підозрювала Лесю Українку в зв’язках з іскрівською організацією.\nРадянські дослідники, спираючись на архівні матеріали, довели, що письменниця була особисто зв’язана з нелегальними студентськими гуртками, з соціал-демократичними організаціями, зокрема з київським «Союзом боротьби за визволення робітничого класу» та київським комітетом РСДРП. її квартира часом була явочним пунктом для зв’язку київської організації РСДРП з московською і мінською; поетеса підтримувала зв’язки з агентами «Искры», і у неї на квартирі зберігалися комплекти більшовицької газети. Отже, участь Лесі Українки в революційно-демократичному русі, її ідейні зв’язки з іскрівцями та організаторами київського комітету РСДРП безперечні.\nДослідники наводять цікаві архівні матеріали. Ось лист поетеси до Осипа Маковея від 12 листопада 1893 p., перехоплений київською охранкою і пересланий начальникові департаменту поліції в Петербург. Останній наказує: «Зібрати відомості про Косач (Лесю Українку.— 6. Ш.). Повідомити генерала Новицького». Молоду поетесу повсякчас переслідують шпики; навіть її портрет (написаний І. Трушем) звернув увагу охранки. 1902 р. під час обшуку у члена київського комітету РСДРП В. М. Крохмаля увагу поліції привернули листи Лесі Українки; жандармів зацікавило, що в іс-крівця М. Мережинського виявлено адресу поетеси; департамент поліції (в Петербурзі) наказує обшукати і під будь-яким приводом заарештувати Лесю Українку, яка на той час поверталася з-за кордону. У Гадячі, в Немирові, Києві — всюди поетеса під «недремним» оком агентів царської жандармерії. ЗО січня 1907 р. відбувся обшук на квартирі Лесі Українки, арешт поетеси і ув’язнення її до арештантської камери Либедської поліцейської дільниці м. Києва. 1 так до кінця життя поетеси — пильний нагляд поліції, жандармське «опікування».\nЛеся Українка близько стояла до київського революційного підпілля; про це свідчать її зв’язки з П. Л. Тучапським, які особливо пожвавились у 1896—1898 pp. З листів бачимо, що влітку 1897 р. поетеса виконувала за його дорученням важливу партійну роботу. Саме тоді Тучапський, активний діяч «Союзу боротьби», займався виданням нелегальних газет «Вперед» (орган групи «Ра-бочее дело») і «Рабочей газеты», яка мала загальноросійське значення. У той же час активізувалося видання прокламацій; Тучапський згадує, що «Союз боротьби» розповсюдив 1897 р. 6500 прокламацій на фабриках і ваводах.\nЛеся Українка виконувала нелегальні партійні доручення. Климент Квітка (чоловік поетеси) згадує: «Взагалі ж завжди, як Леся жила в Києві, до неї вдавалися люди з різних гуртків з просьбами написати те або друге для практичного вжитку... Се, власне, люди спочатку з радикальних гуртків, потім з марксистських» '.\nТакі постаті, як В. Крохмаль, В. Крижанівська, С. Мержин-ський — кореспонденти і діячі ленінської «Искры»,— були добрими знайомими і друзями Лесі Українки; вони разом провадили підпільну революційну роботу.\nБлизькість поетеси до ленінської «Искры», до революційної боротьби пролетаріату і його партії зумовили твердість її політичних переконань, широту поглядів у питаннях соціальної і національної боротьби, незламну принциповість у відстоюванні своїх переконань.\nУ порівнянні з інтими революційними демократами кінця XIX — початку XX ст. Леся Українка зробила значний крок вперед на шляху до марксизму, зокрема в питанні про історичну місію пролетаріату, про необхідність об’єднання робітників незалежно від їх національної приналежності.\n: Визвольний рух робітничого класу Леся Українка розглядала як всесвітньоісторичне явище, як реальну запоруку докорінної перебудови суспільного ладу. Говорячи про першу спробу пролетарської революції—Паризьку комуну 1871 року,— письменниця відзначала, що саме тоді залунала на весь світ «пісня про Червоний прапор», що комунари «полягли, як і Спартак, але дух Спар-така не поліг вкупі з ними, а знайшов собі нову форму. Воии... виступили сами, без опіки буржуїв і показали ділом, що психологія новітнього свідомого пролетаріату, його революційна практика, його етика пішли за поступом, а не навпаки» 4. '\nЛеся Українка схвально оцінила революційні починання Паризької комуни, вбачаючи в ній першу в світі форму диктатури пролетаріату; вона уславлювала Паризьку комуну «за чесність, відвагу комунарів». Комуна, з жалем відзначала Леся Українка, «не мала сили відбитись від своїх вороіів і трагічно полягла в нерівнім бою...» *.\nПершочерговим завданням Леся Українка вважала завоювання політичної свободи, що цілком випливало з ленінських настанов. «Історія всього російського соціалізму,— писав В. 1. Ленін,— привела до того, що найбільш насущним його завданням стала боротьба проти самодержавного уряду, завоювання політичної свободи...»5 Кращими своїми творами Леся Українка боролася за «політичну волю, себто за ті права людські, що залежать від державного ладу», як писала вона в брошурі «Державний лад» (1898). Слід наголосити на дійовому, безкомпромісно революційному характері поглядів поетеси, на бойовому, наступальному дусі її творчості.\nВ «Замітках з приводу статті «Політика і етика» (1903) письменниця висловлює упевненість в необхідності нещадної класової боротьби для справжнього прогресу людства, говорить про історичну місію пролетаріату в цій боротьбі, про велике значення революції пролетарської. «Класова його (пролетаріату.— 6. Ш.) боротьба є боротьбою за поступ суспільний і культурний, бо визволення пролетаріату мусить бути визволенням цілої суспільності людської, бо воно не може здійснитись (визволення фактичне, а не тільки життя після визволення) без знесення класів, без зас-новання сеї «асоціації, де свобідний розвій кождого буде услів’ям свобідного розвою всіх» 6,\nЧим глибшим був вплив ідей визвольної боротьби пролетаріату, тим помітніше виступали в творчості Лесі Українки елементи нового, що наближали цю творчість до ідеології соціалістичної. Усвідомлення приходу нової ери, відображення нового етапу визвольної боротьби відкривало найширші поетичні обрії. Так, в алегоричній драмі «Осіння казка» (1905) поетеса наголошує, що саме у боротьбі пролетаріату вона знаходить джерело творчого натхнення:\n...Нрва вступає в душу сила,\nОдвага в серці будиться, як гляну На се нове життя, нову роботу.\nЗ творчістю Лесі Українки ввійшли у вітчизняну поезію не тільки нові суспільні ідеї, а й нові морально-етичні ідеали, нове поняття краси. Йшлося не лише про соціальну проблему боротьби проти гніту й насильства, звеличувалася також краса цієї боротьби, розкривався облагороджуючий вплив її на людину. Поетеса показує, як боротьба за щастя людей збагачує їх самих, збагачує людську душу. Вимоги революції, за концепцією Лесі Українки, стають найвищими вимогами людської етики:\n( «З подорожньої книжки» )\nЦе вже не просто «співчуття революції», а пряме служіння їй, вияв найблагороднішого поклику душі, голос серця.\nОднією з важливих проблем, що їх підносила Леся Українка в своїх творах, є проблема революційного діяння. «Не знаю, як хто,— писала поетеса до М. Павлика 7 жовтня 1895 р.,— а я не можу терпіти мовчки під’яремного життя». Замало знати правду, констатувати її,— треба діяти, щоб перемогла правда, треба втручатися в життя, треба творити майбутнє. Той, хто лише констатує, в кого «рука неозброєна» для дії,— терпить поразку. Адже людина не «страждаючий свідок», не пасивна іграшка подій. Людина — учасник історичного життя. Тільки в діянні вона здобуває справжню красу, найповніше розкривається в своїй людяності. Художнє слово, література є важливим засобом громадянського, революційного діяння. «Наші слова стають нашими ділами»,— писала поетеса '.\nВ поезії «До товаришів» (1895) Леся Українка звертається до молоді, і в голосі її чуємо докір у пасивності, надію на те, що молодь усвідомить свій громадянський обов’язок:\nА ні, то треба ж мать хоч ту сумну одвагу —\nОдною з найвищих людських чеснот в почуття громадянського обов’язку. До цієї теми поетеса звертається раз у раз. Так, у творі «Грішниця» (1896) смертельно поранена молода революціонерка розповідає, як її надихали друзі на боротьбу:\nНевже ти будеш осторонь сидіти І споглядать, як ллється братня кров?\nНі, сором се терпіти. Наша смерть Научить інших, як їм треба жити.\nПисьменник, митець, який хоче служити народові, повинен робити все, щоб наблизити прийдешнє,— таке переконання поетеси. Для Лесі Українки не було дилеми: пой^^-Чи громадянин. Поет — це і є громадянин-борець, захисник народу, провісник свободи. Він не тільки відображає життя народу, а й кличе вперед, виголошує гасла боротьби: «Ти блискавицею мусиш світити у тьмі» («Північні думи», 1895). Народний поет не тільки «співець страждань народу»,— він мислитель, ідейний натхненник, провидець. Бути в авангарді визвольної боротьби — така місія поета. Цим вимірюється його значення, вагомість його слова. В творі «Поет під час облоги» (1896) читаємо:\nУ листі до І. Франка (13.1 1903 р.) Леся Українка наголошує на тому, що мета поета — підняти народ, широкі маси на здійснення визвольних завдань: «О, яке то щастя бути отим «чорноморцем», що має голос гукнути: «встань!» Що, якби я мала такий голос тут', над Лігурійським морем? Я б так гукнула, як тепер море гукає (на морі саме буря тепер) і геть-геть далеко прокотилось би через гори: «встань!»...» В циклі поезій «Ритми» (1900) письменниця проголошує:\nПалкими блискавицями, мечами Хотіла б я вас виховать, слова!..\n1 Леся Українка перебувала тоді на лікуванні в Італії.\nЛеся Українка дала чудові зразки наступальної поезії митця-революціонера, поетичного трибуна всенародної боротьби. Сила художнього хисту, на думку письменниці, вимірюється тим, наскільки спроможний митець своїм словом підняти народ на звершення історичних завдань.\nВажливою рисою поезії Лесі Українки є її спрямованість у майбутнє. Поетеса вірить у світле майбутнє, в те, що повинні ирийти часи, які цілком змінять обличчя світу. В цьому, власне, пафос її творів. Ще в ранній своїй поезії «Мій шлях» (1890) письменниця заявила:\nКоли я погляд свій на небо зводжу,—\nЯ там братерство, рівність, волю гожу Крізь чорні хмари вглядіти бажаю,—\nВирок своїй сучасності Леся Українка виносить з позицій майбутнього. І це був не тільки осуд старого, а й підтримка прийдешнього, утвердження його зародків. То був дар «провидіння». Науковий соціалізм, за словами М. Горького, утворив височенне інтелектуальне плоскогір’я, з висоти якого видно минуле, провідні тенденції розвитку сучасності, шляхи у майбутнє ‘. Наближаючись до наукового соціалізму, Леся Українка підіймалася на ці вершини, поетичний зір її ставав проникливим і далекосяжним. У творі «Коли втомлюся я життям щоденним...» зліт у майбутнє звучить особливо схвильовано і радісно:\n...В просторі бачу я країну Осяйну, наче світло ідеалу,\nОбриси майбутнього, як і реальний зміст того ідеалу, в ім’я якого потрібно змінити й обновити життя, лишалися для поетеси, особливо на перших етапах її творчості, не завжди чіткими і ясними. В цьому й полягала певна суперечність її світогляду й творчості. Разом з тим не можна не відзначити, що поривання в майбутнє у поетеси — не просто чарівна мрія,— воно органічно пов'язане з дією, з активним служінням аадля звершення прийдешнього.\n1 Див.: М. Горький о литературе. Литературно-критические статьи. М., «Советскйй писатель», 1955, стор. 626.\n2 Леся Українка, т, 1\nСпрямування у майбутнє Леся Українка поєднує з величним процесом визвольної боротьби, з історією. І це зумовлює революційний аспект її ставлення до минулого. У поетеси немає ідеалізації старовини, вона осуджує будь-яке фетишизування минулого. Разом з тим відчуття органічної спорідненості з визвольним минулим в для Лесі Українки живим джерелом духовного й емоційного сприйняття досвіду народу, освяченого героїчною боротьбою за честь і гідність, за єднання народів.\nУ драматичній поемі «На руїнах» (1904) Леся Українка устами пророчиці Тірци закликає не ідеалізувати минуле, не закривати очей на те, що у цьому «золотому» минулому точилася кривава боротьба за владу, панувало насильство й знущання над трударями. Тірца закликає відстоювати інтереси тих, хто «в куренях та при багаттях удосвіта працює неослабно». В них — сила нації, її життєдайність, а не в тих, хто лицемірно називає себе «народними пророками» й уславлює «національні святощі», що узаконюють рабство й віковічне гноблення своїми і чужими можновладцями. Бездумне поривання у «прадавнє» не озброює на боротьбу, а знесилює й принижує національну гідність.\nХудожньо-естетичний ідеал великого мистецтва пройнятий громадянським змістом, визвольними мотивами. Поетеса виступає проти «куцого ідеалу», проти житейської, обивательської «правди», не спроможної піднятися над поодинокими явищами і фактами, не спроможної синтезувати широкий досвід життя. Вона звеличує вищу правду, бачить провідні сили розвитку, проникає в будуччину і з висоти будуччини оцінює дійсність.\nЛеся Українка з упевненістю твердила, що «на фальшивій основі... навіть геній не може створити нічого живого, правдивого» Правдивість, на її думку, одна з найважливіших умов художності, більше того — вона є запорукою довір'я народу до літератури; без цього немислиме виховне діяння художнього слова. Жоден талант не врятує письменника, якщо він відступає від правди. Тільки «пройнята правдою» література активно впливатиме на життя, запалюватиме серця. Керуючись інтересами революції, Леся Українка проголошує єдність правди і людинолюбства, правди і совісті. В її творчості совість стає важливою естетичною категорією. Смисл поезії — бути з людиною і виражати все істинно людяне, сокровенно людське. Поезія, яка одвертається від народу, обходить питання громадянські, перестає бути поезією:\n1 Леся Українка. Публікації, статті, дослідження, т. II, стор. 125.\n(«Давня казка», 1893)\nСвятим і незаперечним для Лесі Українки завжди є вірність обов’язкові, незламна твердість при його виконанні. Нагадаймо, як адвокат Мартіян (в однойменній п’єсі), долаючи найтяжчі випробування, готує оборонну промову. Писар його Констанцій здивований: «Ти можеш працювати?» Адвокат відповідає: «Я повинен...».\nТам, де слабодухісіь, боягузтво, плазування — немав і бути не може нічого творчого, високого, людяного:\nкраси найвищої збагнуть не може!\nДо цієї теми поетеса звертається неодноразово. «Лежачим краю рідного нема»,— заявляє вона, і це становить провідний мотив її творчості. Не можна мовчати, коли народ у неволі. Це злочин, що не має жодного виправдання:\nІ мовчки, терпить люту тиранію —\nПовинен смерті він!..\n(«Руфін 1 Прісцілла»)\nОкремі образи Лесиної драматургії (наприклад, деякі риси скульптора Річарда в драматичній поемі «У пущі»), її поодинокі висловлення, вирвані з загального контексту, давали формально привід говорити про індивідуалізм письменниці. Але це глибока помилка! Не можна змішувати поняття свободи особи, боротьби за цю свободу з поняттям індивідуалізму. Поетеса розв’язує дуже складну проблему особи і суспільності. Вона звеличує протест проти експлуататорського ладу, який нівечить людську особистість, відчужує від.неї її людяну сутність; вона протестує проти дійсності, яка спотворює, калічить людину, протестув проти суспільства, в якому людина став непотрібною, зайвою.\nВсім єством своєї творчості Леся Українка виступає проти індивідуалізму, проти суб’єктивізму, що їх так охоче насаджували буржуазні ідеологи. Декадентські пустослови з їх містикою, вишуканим занепадницьким скиглінням, усе рафіноване мистецтво літературних салонів Леся Українка піддав нещадній критиці й осудові. її артистизм спрямований на поетизацію визвольної боротьби народу, на уславлення «мелодій барикад».\nПрагнення до відособлення, намагання знайти «свободу» у відриві від суспільності, на переконання Лесі Українки, є явищем антигуманним, ворожим людяності й прогресу. Декаденти не звеличують особу, а принижують її навіть тоді, коли, здавалося б, її «підносять». Принижують саме тим, що відокремлюють від суспільства, позбавляють реальних сил, які дає людині суспільність.\nЛеся Українка наголошує на приреченості індивідуалізму і пов’язаного з ним абстрактного гуманізму. Натомість в центрі її уваги — войовниче революційне людинолюбство, боротьба за мужаю, віддану визвольним інтересам народу, горду і вільну людину.\nСамій не довго збитися з путі,\nТа трудно з неї збитись у гурті,—\nваявляє поетеса у поезії «Мій шлях», впевнена в непереможній силі єднання, бойового співробітництва в ім’я високих суспільних ідеалів. Саме ця впевненість привертала її до людей-борців, до перших гуртків по вивченню марксизму, де сіялися зерна революційної пролетарської правди.\nОднією з важливих проблем, що їх розв’язувала своєю творчістю Леся Українка, є проблема взаємопроникнення індивідуального й громадянського, етичного і суспільного. Поетеса показує безпідставність тверджень, наче б увага до етичних проблем відволікає від суспільного, історичного змісту. Адже етична характеристика людини не може бути правдивою, якщо вона абстрагована від суспільної сутності. Проблеми етичні поетеса підносить до великих соціальних узагальнень, відкриває нові духовні об-шири, вносить в поезію глибинні світи, завжди чисті і ясні, нади-хаючі й окрилюючі:\n...Я знаю, що крила знов на волі виростають у соколів приборканих.\nГлибиною роздумів, діапазоном тем, широтою охоплення дійсності творчість Лесі Українки становить неповторне явище в світовій поезії XX ст. Роздуми її завжди про велике: життя, історію, людину. Теми Батьківщини, революції й людської особистості для поетеси неподільні. Творчий світ її — світ багатобарвний і багатозвучний. Тут — і найсердечніша лірика і гнівна сатира, мужній громадянський пафос і тепла посмішка, пекуча інвектива і гірка медитація. Могутній ліричний струмінь єднається з неповторним драматургічним, трагедійним хистом поетеси. Драматургія становить вершину її творчості.\nНайніжніша білосніжна лірика поетеси пройнята громадянською схвильованістю, благородством почуттів. Диханням історичних, соціальних, життєвих бур і тривог овіяні її поезії, навіть, здавалось би, найбільш інтимно-ліричні. Все особисте в творчості Лесі Українки стає загально значущим, суспільним, історично вагомим. Визначальною рисою ліричного стилю Лесі Українки в те, що кожна її особиста тема, зростаючи до найбільших епохальних узагальнень, набував смислу і значення лише в міру своєї громадянської значущості. Нерозривна єдність особистого і загального, «свого» і «світового» органічно властива творчості української поетеси.\n«Ніч після битви» — так назвав критик-більшовик В. В. Во-ровський 1908—1912 роки, роки реакції, коли вчорашні хисткі «попутники» революції квапливо міняли віхи, коли реакція особливо виявлялася в буржуазній літературі, коли «стовпи» цієї літературо на кожному кроці зраджували великим традиціям передової думки і культури. Арцибашев і Винниченко, Шаповал і Гіппіус проповідували політичне ренегатство; своїми творами несли цинізм, еротику, порнографію, антинародний естетизм.\nВідхід від революції, зраду її ідеалів Винниченко намагався виправдати з погляду «особистої моралі», «чесності з собою» тощо. На перший план виходили оголений натуралізм, смакування розтлінної психіки і сексу, проповідь класового миру і осквернення революційної боротьби.\nВ надзвичайно тяжкі і складні роки реакції поетеса зайняла гідну й благородну позицію. її не обеззброїла реакція. Навпаки, глибоко трагічне переживання цих років надихало її творчі сили, привело до створення нових художніх шедеврів. Смертельно ненавидить поетеса одну з наймерзенніших людських підлот — зрадництво. Вона обурена апологією зрадництва, що її почали наполегливо проповідувати різних мастей декаденти. «Іудина белетристика» намагалася принизити ідею революції, спаплюжити її героїв, виправдати і прославити ренегатство, зраду революції. Звідси — всілякі спроби моральної реабілітації Іуди Іскаріота.\nДраматичний етюд Лесі Українки «На полі крові» (1909) пройнятий огидою до зради, до її захисників. У Лесі Українки Юда — жахливий у своїй одвертості цинік, що продав свого вчителя «як товар»... Адже людей\nтак само продають.., як і все,\nЯк гуси, як худобу; поторгують І вдарять по руках...\nНарод ніколи не прощає зраду, підлість. Коли Юда на свов «виправдання» намагається зауважити:\n...Той поцілунок зовсім холодний був — я ж мусив якось признаку дать, котрого з гурту брати,—\nто прочанин, тремтячи від обурення, кидає зрадникові:\nМовчи! Не говори! Чи теплий гад, розпарений на сонці, чи холодний — однаково бридкий!..\nНічого спільного між зрадником і народом бути не може:\n...Ось тобі твоя вода. Волів би на безвідді пропасти, ніж прийняти щось від тебе!..\nВідступництво, зрада несумісні з людяністю. Зрада поставила Юду поза людством. «Тебе убити мало!» — з огидою кидає прочанин зрадникові.\nНенависні поетесі покора, байдужість, плазування. Раб Неофіт («В катакомбах», 1905) дедалі більше переконується, що людина повинна стати «вільною, непідвладною, богорівною». І це дає йому наснагу, за це готовий він іти на смерть. «Боротися в покорі — що це значить?» Відпущеник Нартал («Руфін і Прі-сцілла», 1908) з огидою дивиться на тих, хто плазує перед сильними світу:\nКубло гадюче! Перед ворогами під ноги стеляться, мов поздихали, а перед братом сторчака стають і раді закусати! Скорпіони!\nНартал обурюється, що люди, як барани, низько кланяються єпископові, наче благають, щоб він розтоптав їх гордість і гідність. Засуджений на смерть, Нартал на арені цирку вимагав меча, б’ється з пантерою, перемагає її, викликає на бій увесь рабовласницький світ.\nБоротися проти одвічного зла, насильства, тупої гнітючої сили — таке покликання справжньої людини. Гартувати волелюбні почуття в людях — завдання митця. Леся Українка порівнює поета з гірською квіткою — Saxifrag’oio (ломикаменем), що долав, здавалося б, непереможні труднощі, найтяжчі випробування.\n«Поети,— казав А. В. Луначарський,— це передусім вихователі почуттів». Не можна недооцінювати виховного значення спадщини Лесі Українки. Адже з її творчістю в українську літературу увійшли не тільки нові теми, нові суспільні проблеми, а й нові морально-етичні норми, нові поняття краси. Героїзм — це найбільша можливість для людини залишитися людиною. Перегукуючись із Шевченком, Леся Українка підносить образ Про-метея — богоборця, тираноборця — як художній символ нескореності духу. Іскри прометеївського вогню поетеса вкладав в серця своїх героїв. І це не герої-одинаки. Героїзм властивий народові.\nО. не один нащадок Прометея Блискучу іскру з неба здобував,\n(«Fiat похі», 189а)\nПисьменниця пишається волелюбним характером народу, його славними визвольними традиціями, пишається тим, що ніякі чорні сили, найвитонченіші тортури не зломили його духу, не зробили рабом.\n...В нас вогонь Титана ще не згас,—\nз гордістю заявляє поетеса у вірші «Товаришці на спомин» (1896). І цією гордістю сповнена вся її творчість, її мужня діяльність. Звідси — полум’яний заклик до боротьби за визвольну справу. «Будь проклята кров ледача, не за чесний стяг пролита!» — проголошує Леся Українка в поезії «Мрії» (1897). Священна війна народу проти гнобителів та їхніх прислужників — єдино правильний шлях до людського щастя, хоч він важкий, суворий і вимагає багато жертв, крові...\nПоетесі ненависне все, що прагне поставити людину на коліна, все, що знесилює її в боротьбі. Висока її людяність не виключав зненависті до ворогів народу. Більше того, гуманізм, на переконання поетеси, перетворюється в нікчемне, слабодухе «вболівання», якщо він не перейнятий полум’яною зненавистю до ворога. «Мене любов ненависті навчила»,— виголошує дівчина-рево-люціонерка в поезії «Грішниця» (1896).\nВ драматичній поемі «Одержима» Леся Українка устами Мі-ріам заявляє:\n...Я любить не вмію ворогів.\nО, кожний тихий усміх фарисея для мене гірш від скорпіона злого.\nМені бридка не так сама отрута, як все оте гнучке, підступне тіло.\nВ моїх очах я чую зброї полиск, в моїх речах я чую зброї брязкіт, так я узброєна в свою ненависть...\nДо цієї теми поетеса звертається не раз. Коли О. Кобилян-ська порівняла було Лесю Українку з ангелом, вона напівжартома відповіла: «Щоб ви знали, тому ангелові приступна часом така ненависть, яка запевне скинула б його з неба, коли б навіть він туди дістався якимсь чудом» 7. М’якотілість, всепрощення не ли-чать поетові... «Не поет, хто забуває про страшні народні рапи» («Давня казка»).\nПалкий протест проти будь-якого примиренства, компромісу, проти ліберального угодовства й огидної слабодухості є лейтмотивом творів Лесі Українки. Вогонь своєї пристрасті поетеса спрямовує на таврування душевного рабства. «Неволя ще мерзотніша,— зазначає вона,— коли ця неволя добровільна».\nБоротьба за людяність, пафос утвердження людяності — основа основ творчості Лесі Українки. Ця творчість формувала енергію діяння, озброювала вірою в те, що людина повинна й може стати красивою, величною. Гуманізм поетеси — жива сила, що утверджувала ідею революційного перетворення світу, закликала піднятися на висоту любові до людей і поваги до себе. Провідною рисою її гуманізму є велика громадянська вимогливість до себе, до людей. Людина повинна стати творцем обставин, активною історичною силою. Це розкривало нові можливості естетичного освоєння дійсності, нові шляхи утвердження людяного в людині. Адже людина — не мізерна пилинка. Навіть найнепомітніша, вона вносить щось своє, неповторне. Ось як Леся Українка розкривав цю важливу гуманістичну думку в творі «Примара» (1905). Чорний морок гнобительського ладу давить людей, намагається знівелювати, обезличити їх. Але це неможливої «Йдуть люди... Хоч вони йдуть безкраїм гуртом і всі немов однаковим пилом припали, однаковим маревом повились, однаковим колоритом пойнялись, мов безліч фігур на одній картині, але кожен з тих людей один і немає другого такого в цілім світі, нема, не було і не буде з правіку й до віку! І кожен з них іде, щоб уже не вертатись. І кожен з них має цілий світ в очах, і ніхто інший не має такого світу, і світ той гине навіки, як тільки погаснуть тії очі, і вже ніхто не відбудує його таким, як він був, хоч би настали міліарди нових світів».\nНавіть найнепомітніша особистість не губиться, не повинна губитися в бурхливому вирі життя! Утвердження неповторності кожної людини йде поряд з утвердженням неповторності народу, людства. І саме це робить їх братами, соратниками. У трудівників різних націй «переважав те, що їх об’єднує, згуртовує. Люди тягнуться до людей, і в цьому їх сила. Захищати людину — це значить відстоювати її право на єднання. На таке єднання, де кожна людина виблискує своїм неповторним світлом.\nS У творчості Лесі Українки проблеми гуманізму вийшли на передній край етики й естетики. Високою людяністю пройнята й концепція поетеси-в національному питанні, у визначенні завдань вітчизняної літератури. Передусім — це проблема патріотизму. Леся Українка, як і Шевченко, чи не найяскравіший зразок благотворного взаємодіяння Генія і Батьківщини. Патріотичні почуття проймають усю творчість Лесі Українки. Вона оспівує красу рідного краю, чари рідної природи, душевну велич співвітчизників. Але с.©рце_ поетеси обливається кров’ю, бо вона бачить вітчизну, її трудящий люд під чоботом царизму, під гнітом буржуазно-поміщицького ладу:\nПалають _сір_ашн і, незагойнії рани На лоні у тебе, моя Україно!..\n( «Сльози-перли», 1891)\nНа весь голос лунав мотив боротьби з самодержавним ладом, заклик до героїчного діяння. Без цього немав справжньої любові до батьківщини:\nПолум'ям вічним на жах всім нащадкам Дантове пекло палає;\nПекло страшніше горить в нашім краю,—\nЧом же в нас Данта немає?..\n(«Де тії струни, Ое голос потужний»,\nВ умовах царизму, в умовах жорстокого соціального і національного гноблення Леся Українка відстоює честь і гідність народу. Обурюючись зухвалим паплюженням героїчного минулого народу (що йшло, зокрема, від П. Куліша), поетеса писала:\nЩо їх зібрав під прапор свій Спартак!..\n(і»Товаришці на спомин» )\nПильно вглядаючись в історію народу, катованого всілякими загарбниками, своїми й чужими гнобителями, поетеса з гордістю писала в листі до Івана Франка 14 січня 1903 року: «І скажуть колись люди: коли сей народ пережив і такі «аси і не згинув, то він сильний!..»\nМужність, героїзм органічно поєднуються в творчості Лесі Українки з глибокою, ніжною жіночністю, з теплою, сердечною ліричністю. Іноді бринять й сумні, а то й розпачливі ноти, особливо на світанку творчого шляху:\nПоетеса не знаходить собі місця від душевного болю, гнітючої скорботи. «Не скрию від тебе,— писала Леся Українка сестрі\nО. Косач 16 листопада 1897 року,— що бувають у мене хвилини розпачу, коли мені здається, що все даремне, що я от-от упаду па дорозі і важкий хрест задавить мене...». В листі до Г. Хоткевича (25.1 1907 р.) вона писала: «...Почуваєш себе так, як той, що потопає в трясовиці: от-от густе багно заліпить і рота, й носа, й очі...».\nДушевна мука, зойк від кривавих терзань прориваються в окремих поезіях Лесі Українки; знесилена в боротьбі з чорною силою, придавлена горем, вона іноді не бачить рятунку:\nІ мені заспівати хотілось Лебединую пісню собі.\n(«То була тиха ніч чарівниця»)\nЯкі то тяжкі години зневіри й муки! Болем одчаю позначені поезії Лесі Українки «Нічка тиха і темна була...», «Хотіла б я уплисти за водою...». Поетесі неймовірно важко... І вона часом — на хвилинку (але яка це тяжка хвилина!) прагне зректися життя, вийти з нього, опускав свій меч.\nЦе була трагедія великого художника, трагедія подвижників народу, що задихалися в гнітючій атмосфері безнастанних переслідувань. «Мені не раз видається,— писала Леся у березні 1891 року до брата М. П. Косача,— що на руках і па шиї у мене видно червоні сліди, що понатирали кайдани та ярмо неволі...» Біль, стогін поетеси йшов не тільки від ран особистого життя, а й з глибин народного горя. «Сей стогін,—відзначав І. Франко в одній із статей про Лесю Українку,— тим страшніший, що він не пливе з якогось песимістичного світогляду, не є доктриною, а тільки е виразом безмірно болючих обставин» ‘.\nОднак попри найтяжчий сум і печаль, що проймають ряд творів Лесі Українки, читача ніколи не лишав світле, оптимістичне почуття. Причина цього — у високих етичних засадах, на основі яких поетеса виносить свій вирок тогочасній дійсності, її печаль зумовлює не розгубленість чи то схиляння перед ворогом. Печаль ця переходить у заклик до боротьби: «Що сльози там, де навіть крові мало?!» — проголошує поетеса у вірші «І все-таки до тебе думка лине...» (1895).\nЯк уже зазначалося, в ряді творів Лесі Українки чуємо безмірну душевну втому, а то і розпач. Але це не песимізм. Це — трагедійне переживання, так властиве великій поетесі. її герої не схиляються перед «всевладністю долі», вони йдуть на боротьбу із «злою недолею» — боротьбу самовіддану й мужню. Нехай багато з них гинуть у нерівній боротьбі, але смисл трагедії в тому, що все ж торжествує життя, торжествує всупереч загибелі героїв, тому що ця загибель героїчна: вона завжди — подвиг в ім’я людства.\n...Герой умира на війні.\nВін рад серед бою Лягти головою,\nАби не впустить корогви.\n( «Зимова ніч на чужині», 1897)\nНавіть в години сумнівів і розпачу не згасає остаточно віра, полум’яніє вогонь,\nДе жевріє залізо для мечей, •\nПрометеїзм стає центральною темою Лесі Українки; «нащадки Прометея» виступають справжніми захисниками вітчизни.\nПатріотичні погляди Лесі Українки формувалися в боротьбі проти українського буржуазного націоналізму, проти всіляких лжепатріотів — консерваторів і лібералів, проповідників мирного «каганцювання», хуторянського «просвітянства», проти поборників «культурної автономії», готових іти на будь-який компроміс\n'Іван Франк о. Твори в двадцяти томах, т. 17, стор. 237.\nіз самодержавством. Вбивчими рисами поетеса малює цих «землячків», зокрема в таких сатирах, як «Казка про Оха-чародія», «Веселий пан», «Практичний пан», «Пан політик», «Пан народовець» та ін. Поетеса картав буржуазно-ліберальствуючих «діячів», апологетів жалюїідного гасла «малих діл», ірубадурів реакційних ідейок «національного єднання», проповідників відрубності й національного егоїзму:\nСамі себе пожрете, мов ті змії!..\n(вНа руїнах», 1904)\nНе збанкрутілі політикани з націоналістичного табору, що погрузли в інтригах, не фальшиві патріоти піднімуть честь і славу нації. Це зробить народ, сповнений сили і гідності, народ — у бойовому єднанні з братніми народами, з великим російським народом.\nУ творах Лесі Українки людяність піднято иа таку височінь, так глибоко розкрито народні помисли, що трудящі кожного народу відчувають гут своє, найзаповітніше. Ще О. М. Горький наголошував, що великий поет не обмежується, не може обмежитися сферою життя лише свого народу; в його творчості провідним є те, що єднає, зближує, ріднить усі народи. Таким поетом була Леся Українка. В центрі її уваги — проблема дружби і єднання людей. «Добре ж будуйте міст, що мусить з’єднувати народи...» — закликала поетеса прогресивну французьку інтелігенцію, і цей заклик становить credo її творчості.\nЛеся Українка прагнула розбити кордони відчуження між народами, об’єднати їх ідеями боротьби за визволення трудящих всіх націй, запалити ідеями правди і справедливості. Вона прекрасно розуміла значення інтернаціональних зв’язків для української літератури, добре усвідомлювала, що для письменника необхідна широка обізнаність із світовою літературою, найглибші творчі контакти, взаємозв’язки, широкі ідейно-художні видно-круги. Творчість Лесі Українки, її діяльність як перекладача і критика, поруч з діяльністю Франка, становить епоху в розвитку інтернаціональних взаємин української дожовтневої літератури. Своїми перекладами з слов’янських, східних та західноєвропейських літератур Леся Українка розширила обрії української культури, нечувано підвищила майстерність поетичного перекладу, збагатила вітчизняну поетику новими художніми засобами й образами.\nВідомі переклади Лесі Українки з Гоголя («Вечорниці на хуторі під Диканькою», «Запропаща грамота», «Зачароване місце»), Тургенєва, Горького, російських поетів-демократів, Міц-кевича (уривки з поеми «Конрад Валленрод»), Конопніцької (ліричні твори), Байрона (ряд віршів і поема «Каїн»), Шекспіра («Макбет») тощо. Переклади Лесі Українки 8 російської, польської, англійської, німецької, французької, італійської та інших мов, а також переспіви з єгипетської, старогрецької, індійської слід розглядати як подвиі на полі вітчизняної культури. У самовідданій перекладацькій праці поетеса виявила себе палкою патріоткою, поборницею єднання народів. Це зустрічало шалений опір і глузування з боку буржуазно-націоналістичних верховодів. «Треба нагадати,— писав Максим Рильський,— що й героїчну Лесю Українку гнали й топтали за «екзотичність сюжетів», що й Са-мійленко своїм перекладом «Божественної комедії», своїми переспівами з Беранже, і Старицький своїми «Сербськими думами», своїм перекладом «Гамлета», і Франко своїми «Бідним Генріхом» та «Мойсеєм», і Леся Українка своїми трагедіями, своїм «Камінним господарем» уперто, з надзвичайною силою волі розсували рямці, розширяли обрії української літератури» 8.\nПоетеса вірить у нездоланну силу єднання народів, у їхню взаемоприязнь. І вона приходить до висновку: люди й народи можуть, повинні бути друзями. Звідси — властиві поетесі роздуми над долею людства, радісне відкриття в глибинах інших народів тих рис, які близькі й співзвучні рідному народові. Пригадаймо хоча б такий твір Лесі Українки, як «Дим» (1903).\nПочинається вірш з мотивів туги 8а рідним краєм:\nДля вас у ріднім краю навіть дим Солодкий та коханий...\nСпогади про Україну переплітаються 8 ліричним замилуванням чудовими пейзажами італійських «рижових полів», 8 захопленням барвистими картинами чарівної природи. Але далі ці почуття відходять на 8адній план. Поетеса бачить околиці Генуї, вглядається в її промислові квартали, укриті отруйним димом передмістя, де живуть робітники:\n...З вікон визирали, мов привиддя, якісь бліді, невільницькі обличчя,\nА над усім той дим, той легкий дим, що не гризе очей, притьмом не душить, а тільки небо ясне застилає і краде людям сонечко веселе, п’є кров 8 лиця і гасить людський погляд, і барви всі рівняє сивизною...\nПоетеса не може спокійно диіштися па все це. Біль і страждання італійських робітників нестерпні їй; вона пізнає в цих «невільницьких обличчях» братів свого народу:\nТой дим проник мені у саме серце, і стиснулось воно, і заніміло, і вже не говорило: чужина.\nБратерство народів, єднання трудящих усіх націй в боротьбі за свободу оспівані поетесою у багатьох творах. Вона славить волелюбство — нескорене і невмируще, славить боротьбу за волю, що єднає і споріднює людей, народи. У вірші «Legende des siecles» (1906) поетеса мріє про часи, коли\nВсе злучиться в цілість — природа і люди, що є, що минуло, що сталось, що буде, і рідне й чуже поєднається щільно і житиме в думці моїй нероздільно, затихнуть навік ворожнеча і болі, не буде діймати вже й ганьба неволі, усім моїм мукам настане кінець — і се буде пильної праці вінець.\nСправжній прогрес — це зближення народів, їхнє єднання, злиття в єдину сім’ю; найвищий ідеал — світова спільність трудящих! Літературі належить величезна роль в утвердженні духовних стимулів до зближення народів. Відчуженість і національна ворожнеча потрібні гнобителям, вони аж ніяк не належать до тих традицій, які слід оберігати. Вони є гальмом у справі духовного змужніння і збагачення народу. Те цінне, що є в культурі інших народів, не може бути чужим. Процес творчого співробітництва між народами відбувається зовсім не «на шкоду» національній демократичній культурі.\nБуржуазно-націоналістичні «коментатори»,— слушно зазначав В. Л. Микитась,— фальсифікуючи біографію Лесі Українки, зокрема участь її в загальноросійському революційно-демократичному русі, приписують поетесі сепаратистський, «український шлях до соціалізму», зараховують до діячів опортуністичних груп і течій на Україні, які перешкоджали створенню марксистсько-ленінської партії. їм би дуже хотілося, аби Леся Українка належала до націоналістичного угруповання і була б ворогом всього російського'.\nДослідник справедливо відзначає, що всім тогочасним і нинішнім трубадурам українського буржуазного націоналізму Леся Українка дала нищівну відповідь в листі до М. П. Драгоманова 28 січня 1894 року: «У нас велика біда, що багато людей думають, що досить говорити по-українськи (а надто вже коли писати дещицю), щоб мати право на назву патріота, робітника на рідній ниві, чоловіка з певними переконаннями і т. п. Така легкість репутації приманює многих. Ще тепер можна у нас почути таку фразу: «Як се? От Ви казали, що NN дурень і тупиця, а він же так чудово говорить по-нашому». «Говорить по-нашому» — се вже ценз! А послухати часом, що тільки говорить по-нашому, то, може б, краще, якби він говорив по-китайськи». І поетеса підсумовує: «Наслухавшись таких милих розмов від людей, що звуть себе патріотами та українофілами, боїшся як вогню, коли б хто тебе не назвав сими іменнями і таким способом не загнав у баранячу кошару». Поетеса рішуче відмежовується від українських націоналістів. «Ми думаєм,— пише вона Драгоманову,—що краще зробити нову корогву, ніж латати стару і ради того латання рискувати власною честю».\nЛеся Українка ніколи не була національно обмеженою й у трактуванні соціал-демократичного руху, який вона називала «універсальним». У полеміці з Іваном Франком (в статті «Не так тії вороги, як добрії люди», 1897) поетеса заперечувала деякі невірні погляди свого старшого товариша, зокрема те, що вів під народом розумів тільки селянство (без робітників) та шкодував, що відомі народовольці А. Желябов і М. Кибальчич стали в ряди російських революціонерів, ніби занедбавши тим справу національного визволення України. Як показує Леся Українка, народовольці українського походження, виступаючи проти царизму, беручи участь у загальноросійській соціально-визвольній боротьбі, відстоювали інтереси і українського, і російського народів'.\nКартаючи тих, хто намагався ревізувати марксизм, звернути на націоналістичні манівці, поетеса радила прийняти програму революційної соціал-демократії й «працювати в дусі соціал-демо-кратичної партії цілого світу» 9.\nВідомо, що В. І. Ленін вважав журнал «Дзвін» органом «націоналістичних міщан, які розколюють пролетаріат» та поширюють безбожну плутанину в національному питанні10. Леся Українка, збагнувши антинародну сутність цього ренегатського органу, осуджуючи його керівників (Юркевича, Донцова, Винниченка, Леви-цького), відмежувалася від причетності до цібї трибуни українського націоналізму, зокрема вимагала, щоб було знято її «імення\nз списку постійних співробітників «Дзвону» (див. лист Лесі Українки до матері 14 лютого 1913 p.).\nХапаючись за нечіткі формулювання в окремих творах поетеси, смакуючи ідейно-художні слабкі місця в її творчості, українські буржуазні націоналісти намагалися і намагаються залучити Лесю Українку до свого табору. Зокрема ці фальсифікатори підносять на щит драму «Бояриня», в якій поетеса устами Оксани та інших персонажів чітко не відмежовувала по суті російський царизм від російського народу, гіпертрофувала національні почуття. Відомо, що Леся Українка вважала цей твір своєю творчою невдачею, про що й зазначала в листах до А. Кримського (24.V 1912 р.) та до матері (28.ХІІ 1912 p.). Показово, що вона не опублікувала цей твір. Лише після її смерті драму «Бояриня» було надруковано в журналі «Рідний край».\nАналізуючи творчість Лесі Українки, ми бачимо, як поетеса все рішучіше відкидала будь-які тенденції до національного відчуження, обмеженості та відрубності. Інтернаціоналістські погляди Лесі Українки наближали її до концепції робітничого класу в національному питанні.\nВ додатку до згаданого перекладу брошури Ш. Дікштейна «Хто з чого жие» Леся Українка писала: «Свідомі свого стану робітники не повинні вважати на те, хто з них до якої віри чи народу належить.., а повинні триматися спільно, одностайно, бо у всіх у них один ворог — стан багачів, капіталістів, що користае з робітницької праці. Тим-то повинні бути для кожного робітника святими сі слова: робітники з усіх країн, єднайтесь! Бо тільки тоді робітницька воля стане міцно, коли вона по всіх краях буде однакова, коли ніхто не могтиме прийти збоку і зруйнувати її».\nЗаслугою передових письменників кінця XIX — початку XX ст., зокрема Лесі Українки, було те, що вони, йдучи під значним впливом ідей наукового соціалізму, все послідовніше ставили завдання національно-визвольної боротьби в залежність від соціальної боротьби робітничого класу. Вони виступали проти буржуазних націоналістів різних мастей, за братерське єднання трудящих усіх націй. Вони засуджували брехливі космополітичні вигадки про те, що «світло культури» начебто йшло на Україну з буржуазного Заходу, підкреслювали животворний зв’язок культури українського і російського народів.\nПередові українські письменники розуміли, що єдність з російським народом і кращими представниками його культури означала для вітчизняної культури, зокрема для літератури, ствердження концепції реалізму і народності, переконаність в тому, що саме літературі, художньому слову належить благородна роль у справі духовного взавмопізнання і творчого співробітництва народів.\nЛеся Українка була переконана, що тільки на шляхах інтернаціоналізму, дружби і співробітництва народів розквітав і збагачується все краще, що в у вітчизняній демократичній культурі. «Обрії людства,— говорить Олесь Гончар,— для Лесі Українки були широко відкриті, почуття поваги до людей усіх рас і націй було для неї визначальним, в ньому її поезія черпала для себе наснагу, багатющу образність, той пристрасний інтернаціоналізм, завдяки якому, творчість української поетеси вийшла на найвищі кряжі світової гуманістичної культури» *.\nВеличезне значення для ідейно-художнього розвитку передової української літератури переджовтневого періоду мало вчення\nВ. І. Леніна про партійність літератури і мистецтва, зокрема його відома праця «Партійна організація і партійна література» (1905). Ленінські настанови були новим словом і в естетичній теорії: вони збагачували передових діячів літератури, мистецтва найглибшим розумінням суспільно-перетворюючої ролі літератури, надавали якісно нового змісту самим принципам народності літератури. Це окрилювало і надихало митців на нові творчі звершення, на боротьбу проти декадентщини і занепадництва в літературі.\nНевичерпним джерелом прекрасною стає в творчості Лесі Українки боротьба трудящих під керівництвом пролетаріату за нове, соціалістичне життя, єднання народів у боротьбі за це життя.\nЛеся Українка привітала революцію 1905 року рядом полум’яних поезій («Мріє, не зрадь!», «Пісні про волю» та ін.). Поетеса закликав створити\n(«Пісні про волюї), І, 1905)\nОбразом-спмволом цих поезій в червовий прапор, що майорить над лавами повсталого народу («Ось вони йдуть...»). Поетеса ва-кликає творити нові піені-ааклики, сповнені вогню і пристрасті:\nДе зброя, громадо?\n<«Пісні про волю», 11, 1905)\nАлегорична драма «Осіння казка» була безпосереднім відгуком на революційну боротьбу 1905 року. Образом Будівничого в цьому творі поетеса наголошує не руїнницьку «місію» пролетаріату, як це твердили вороги, а покликання будувати нове життя. Мистецтво, література повинна служити робітничому класові в його всенародній боротьбі й творенні.\nЖиттєдайні громи російської революції 1905 року гартували творчий дар Лесі Українки; вони розкрили в її поезії нові, високі громадянські якості. Доречно згадати тут афоризм Карла Маркса: «Еолові арфи ввучать тоді, коли по їх струнах вдаряє буря» Вітаючи революцію й повсталий народ, поетеса писала: «Хочу дихать вогнем, хочу жити твоєю весною». У листі до О. Кобилян-ської 26 лютого 1906 р. Леся Українка вказувала на величезне значення подій 1905 р. для духовного змужніння народу; цей рік, писала вона, «зміряв силу духу мого, я знаю тепер, що я можу і чого не можу...». Нагадаємо, що первісний варіант першої строфи вірша Лесі Українки «Ось вони йдуть...» починався рядками:\nВони йдуть. Червоний прапор має,\nМов поломіяь. Мов військо наступав,\nВеликі лави. Йдуть ряди тісні..\nРяд віршів Лесі Українки входили в текст революційних більшовицьких прокламацій. Так, епіграфом до однієї з листівок, поширюваних київською, катеринославською, одеською організаціями РСДРП, було взято слова з поезії Лесі Українки «Слово, чому ти не твердая криця...»:\nВ роки реакції Леся Українка всією своєю творчістю бореться проти занепадництва і ренегатства. Вона переконана, що боротьба проти царизму, .проти буржуазно-капіталістичного ладу буде продовжуватися, і закликає згуртовувати сили для нових боїв:\n' Хто волі ще не одцуравсь,\nХто нам’ята про славу й честь,—\nДо зброї! Хто за мною?\n(«Роберт Брюе, король шотландський»)\nВже незадовго до смерті поетеса в творі «Про велета» (1913) привітала нове революційне піднесення, давши могутній образ революційного пролетаріату, що веде народ на штурм царизму:\nРозправить руки грізні І вмить розірве на собі Усі дроти залізні.\nБуло б невірно, якби ми брали творчість Лесі Українки надто прямолінійно, ігноруючи слабкі сторони її світогляду, певні суперечності, властиві ідеології демократичній, хай і революційно-демократичній. Але слід пам’ятати, що не ці суперечності є провідними в спадщині геніальної поетеси, а те, що сприяло подоланню цих суперечностей і робило її великою народною поетесою. Це — невгамовна тривога серця, невідступне уболівання за долю трудящих, високе патріотичне горіння, прагнення революційного діла, презирство й зненависть до ворогів народу, інтернаціоналізм, віра в перемогу трудящих, у світле майбутнє і самовіддана, мужня діяльність для його наближення.\nІдейно-естетичний злет поезії Лесі Українки — це результат життєдайного впливу на її творчість ідей наукового соціалізму, ідей марксизму-ленінізму. Саме ці життєдайні ідеї розкрили перед поетесою, як і її соратниками — Франком, Коцюбинським,— неосяжні творчі виднокруги, врятували від багна занепадництва і розкладу, характерних для декадентщини, озброїли на боротьбу проти «таких поглядів і смаків, які виключають сприймання художніх творів у всій сукупності їх зв’язків з життям і долею народів» !. Пролетаріат і більшовики творили ту атмосферу, в якій зріс, змужнів і розквітнув художній геній Лесі Українки — поетеси і мислителя великих категорій.\nБлизькість до соціалістичної ідеології, органічний зв’язок з народом, з його революційним авангардом — соціалістичним пролетаріатом, очоленим партією великого Леніна, відкрили для ми-\n1 М. 3. Ш а м о т а. Література і ідеологічна боротьба в сучасному світі,— «Радянське літературознавство», 1973, № 8, стор. 4\nстецтва, для діячів літератури нові перспективи, сприяли формуванню зародків нового творчого методу — соціалістичного реалізму, визначали шляхи до його утвердження. '\nВеличезну роль відіграв тут Максим Горький. Соціалістичний ідеал Горького вже в дожовтневій його творчості спирався на розуміння закономірностей суспільного розвитку в світі ідей наукового соціалізму, на боротьбу робітничого класу. Віднині до сфери прекрасного входила боротьба революційного пролетаріату за нове, безкласове суспільство, а це зумовлювало і новий спосіб відображення дійсності у мистецтві. Це був початок нового етапу реалістичного мистецтва. Народження методу соціалістичного реалізму радянське літературознавство по праву зв’язує з творчістю Горького.\nСеред українських письменників дожовтневої доби найближчими до О. М. Горького були М. М. Коцюбинський та Леся Українка. Горький так само, як і Леся Українка, писав О. І. Бі-лецький, «вважав терпіння і покірливість «сумнівними доброчес-ностями»; так само, як і вона, ставив своєю метою збудити в людині дух бунту проти всякого гніту; як і вона, ненавидів душевну млявість і дух компромісу. Подібно до неї, він високо цінив прекрасну легенду, яка зміцнює волю людини до життя й боротьби, підносить в ній почуття власної гідності та віру в свої сили. Сучасна йому критика називала його за це «романтиком»; Лесі Українці також іноді дорікали за схильність до романтичних перебільшень. На це вона відповідала: «Нехай краще буде exag6ra-tion (перегин. — 6. Ш.) в сторону лицарства, ніж пошлості...».\n«Серед українських демократичних письменників переджовтневої доби,— писав О. 1. Білецький,— Леся Українка, разом з\n1. Франком, М. Коцюбинським, була справжнім провозвісником вже близького соціального перевороту, була письменницею, яка зрозуміла, кому саме належить майбутнє і хто стане гегемоном у вирішальній боротьбі трудящих за остаточне визволення. Як її великий сучасник Горький, вона була «буревісником» революції... Своєю творчістю вона прокладала шлях до літератури переможного соціалістичного суспільства, до літератури соціалістичного реалізму»\nНа якій підставі можна це твердити? Насамперед відзначимо активну громадянську спрямованість творчості Лесі Українки, її намагання сприйняти точку зору революційного пролетаріату. Ця творчість наскрізь тенденційна в найглибшому розумінні цього слова. «Скинутися «всякої політики» в літературі...— писала Леся Українка до М. Павлика 10 квітня 1903 p.,— ніяк не моясу, бо не тільки переконання, але й темперамент мій того не дозволяв...»\nДо питання про тенденційність літератури, мистецтва Леся Українка зверталася неодноразово. Під тенденційністю вона розуміла ідейність, громадянську пристрасність. Це, на думку поетеси, не нав’язлива дидактика, а внутрішня потреба митця висловити ідеї в живих хвилюючих образах. «Коли я буду тенденцію за волосся притягати,— писала Леся Українка М. П. Дра-гоманову 3 березня 1892 p.,— то всім буде чутно, як її волос тріщатиме нещасний. А вона, як схоче, то й сама до мене прийде, тоді я вже її не прожену».\nЦі слова поетеси напрочуд співзвучні з думкою Ф. Енгельса, яку він висловив у листі до М. Каутської 1885 року: «Сучасні російські і норвезькі письменники, які пишуть чудові романи, геть-чисто всі тенденційні. Але я гадаю, що тенденція повинна сама по собі випливати з становища і дії, без того, щоб її особливо підкреслювали, і що письменник не повинен підносити читачеві в готовому вигляді майбутнє історичне розв’язання змальовуваних ним суспільних конфліктів» '. Отже, тенденційність, ідейність не повинні прямо і безпосередньо декларуватися в художньому творі. Вони мусять йти від душі письменника, впливати на почуття і розум людей через художні образи, діяти силою мистецтва.\nУ листі до А. Кримського 3 листопада 1905 р. Леся Українка говорить про гармонію її творчих задумів з настроєм революційних мас: «Тим часом в поезії я тепер обдарована несподіваною гармонією настрою моєї музи з громадським настроєм (се далеко не завжди бувалої). Мені якось не приходиться навіть нагадувати сій свавільній богині про її «громадські обов’язки», так обмарив її суворий багрянець червоних корогов і гомін бурхливої юрби».\nУ світовій літературі Леся Українка чи не найяскравіший взірець митця, який безстрашно і владно втручається в життя. Поетеса рішуче викриває фальш тієї версії, ніби героїчне розкриття поетичного образу обмежує і звужує його, штовхав художника на спрощення характерів, ситуації тощо. Героїчний аспект включає в себе і романтичну піднесеність, і суворість барв реалізму. У поетичній революційній окриленості, спрямованості у майбутнє і визрівав новий творчий метод. Виховання душевної готовності до подвигу становить пафос цього методу.\n1 К. М а р к с, Ф. Енгельс. Вибрані листи. К., Держполіт-видав УРСР, 1954, стор. 377.\nЄднання реалізму з романтизмом Леся Українка вважала цілком природним і відповідним буремній добі. В листі до матері\n14 січня 1903 р. вона писала: «Реалізм і романтизм єднаються в лиці одного автора на тисячі прикладів у всіх літературах, і се зовсім законне єднання». Такий новий напрям в літературі поетеса називала «новоромантизмом»; це реалізм, окрилений романтизмом. Схвально оцінивши новелу Ольги Кобилянської «Некультурна», Леся Українка в листі до авторка новели 22 січня 1900 р. писала: «Такий реалізм я признаю, бо він не виключав поривів ins Blau». Адже цей порив ins Blau (у блакить, у верховини) органічно поєднується з протестом особи проти гнітючого, затхлого середовища, протест в ім’я світлих ідеалів людяності.\nВ концепції Лесі Українки романтизм — це дух «вічного непокою», «нескореного стремління», дух сміливого, революційного втріучаннн в життя. Романтизм української поетеси — наскрізь активний, життєво правдивий, соціально спрямований, звернений не до абстрактно-ілюзорного, а до життєво конкретного, пройнятого спрагою жити великим, повнокровним життям. І тут Леся Українка солідаризувалася з Горьким, який підкреслював, що йдеться про романтизм соціальний, романтизм колективізму. Соціальний романтизм, аазначав Горький, «виникав иа грунті усвідомлення людиною її зв’язків із світом і відчуття своєї творчої сили, викликаної цією свідомістю... Цей вид романтизму тільки що зароджується, тільки що формується, і носієм його ми бачимо той клас, який входить в життя, як провідник соціалістичної ідеї звільнення всього людства а полону капіталізму, як провідник ідеї всесвітнього братства і вільної праці,— соціалістичного ладу» '.\nПоетеса бере під вахист зародки нового, спрямовує громадську думку на підтримку нового. У своїй творчості вона поєднує духовну масштабність, філософічність, найсокровенніший ліризм 8 активною участю в революційному перетворенні життя, з художньою публіцистичністю, нещадним сарказмом, з натхненним уславленням прийдешнього. Поетичне слово Лесі Українки то гримить бурел і «блискавкою розтинає», то «лине угору, мов жайворонка спів, дзвіночком срібним», то розсипається над чор-ною ріллею, «мов дзвінкий дощ, просвічений промінням», то укриває 8емлю, «мов ті листочки, що зривав буря, мов діамантові сніжинки в хуртовину», то милує звуками арфи, що пестить «тільки в снах дітей щасливих». Мінорні ноти переходять у бойові заклики-поривання до «заповітних високостей», до соціалізму.\nТворчість Лесі Українки підносила великі культурно-історичні, політичні, філософські та етичні проблеми сучасності. Ця творчість засвідчувала, що ідейно-естетичними цінностями художні твори стають тоді, коли в них втілюються найвищі народні ідеали, коли вони найбільше відповідають прогресивним запитам епохи. Поезія Лесі Українки несла в собі елементи соціалістичного світорозуміння — елементи, що характеризують вищий етап у художньому розвитку людства — метод соціалістичного реалізму.\nС. А. Крижанівський у статті «Деякі питання теорії соціалістичного реалізму» писав про формування у творчості видатних українських письменників початку XX століття — Франка, Коцюбинського, Лесі Українки — зародків соціалістичного реалізму. «Хіба,— зазначав він,— ці письменники не були соціалістами за своїми переконаннями і реалістами за своїми творчими принципами? Хіба не в їх творчості з величезною силою виражені не тільки ідеали нової епохи, а й створені образи нового героя, що мав перетворити світ на нових основах — образи робітника, революціонера, колективіста?.. Хіба не вони стали першими вчителями першого покоління радянських письменників після Жовтня? Хіба не їхніми іменами, поряд з Шевченком, визначилась революційна творчість українського народу на новому, пролетарському етапі визвольного руху? Ці письменники вийшли далеко за межі критичного реалізму, їхні ідейво-мистецькі ідеали виростали з теорії наукового соціалізму. Ми маємо право говорити не лише про стихійний, а й про усвідомлений процес наближення до марксизму, ми можемо оперувати наявністю соціалістичного ідеалу не лише в їхній публіцистиці чи критичних виступах, айв самій художній творчості, наявністю нового героя — робітника, умінням пов’язати долю героїв з життям всього суспільства» '.\nФормувався новий кодекс моралі і краси, нові виміри добра і зла, визначалися засади нової естетики — естетики праці і боротьби. Леся Українка активно обстоювала зв’язок мистецтва\nз визвольним рухом трудящих, очоленим робітничим класом. У пошуках нового художнього методу вона намагалася знайти і нові принципи відображення життя, образного відтворення нового героя, нових ситуацій і колізій. Висота суспільних позицій незмірно підвищувала художню вимогливість цисьменниці, її поетичне новаторство. Невтомну працю Лесі Українки надхудож-\nнім словом, над поетичною довершеністю своїх творів треба розглядати як працю борця: «вигострю, виточу аброю іскристу» («Слово, чому ти не твердая криця...»). .\nТворчий метод Лесі Українки ще не був методом соціалістичного реалізму. «Соціалістичний реалізм,— справедливо підкреслює С. Петров,— не міг сформуватися і визначитися повністю як естетично усвідомлений літературний напрям у світовій літературі до того моменту, коли він дістав можливість спиратися не тільки на революційну боротьбу робітничого класу проти капіталізму, але також і на будівництво нового соціалістичного суспільства»'. Це, безумовно, так. Але не можна не бачити органічних, глибоких зв’язків, що єднають творчість Лесі Українки а провідними засадами формування літератури соціалізму.\nВ статті «Л. М. Толстой» (1910) В. І Ленін (в зв’язку І8 смертю письменника) писав, що потрібен грандіозний соціальний переворот, щоб «зробити його великі твори . дійсно здобутком всіх»г. Ці слова можна повністю віднести і до Лесі Українки. Потрібна була Велика Жовтнева соціалістична революція, щоб у всій величі і багатобарвності відкрилась глибина і краса літературної спадщини поетеси, героїзм і самовідданість її подвижницького труда.\nУ розмові з О. 6. Корнійчуком О. М. Горький сказав: «Вам, українцям, є чим пишатися у своїй культурі. Яких могутніх людей дала ваша література, яку славну традицію! Шевченко, Фран-ко, Леся Українка — це ж не тільки поети величезного таланту і невичерпної творчої енергії, вони люди з великим людським серцем і розумом, з героїчною силою духу. У них є чого повчитися не тільки українцям» 8.\nУ світлі соціалістичного Жовтня творчість Лесі Українки сяє незгасним вогнем. Велич її в тому, що з нею люди відчувають себе достойнішими, благороднішими; навколишній світ стає прекраснішим. Читаючи твори Лесі Українки, відчуваєш духовне піднесення, очам відкривається радість і тепло життя, впевненість у нездоланності добра; міцнів відчуття відповідальності ва долю Батьківщини, за долю людства. ,\nСилою свого духу, мужнього й благородного, Леся Українка стала нашим сучасником і соратником. Чарівність її поезії, людяність її дум і почуттів по праву успадковані нині реалізмом соціалістичним. Спадщина геніальної поетеси належить всім народам Радянського Союзу, всьому прогресивному людству. «Месники дужі приймуть мою зброю»,— проголосила поетеса у вірші «Слово, чому ти не твердая криця...». І це звучить як заповіт. Слово Лесі Українки, ота найкоштовніша «зброя іскриста», «в руках невідомих братів» — нових і нових поколінь поетів, митців, поборників соціалістичного мистецтва, служить і служитиме всесвітньо-історичній справі утвердження найлюдянішого суспільства — комунізму, справі утвердження «чуття єдиної родини», зміцнення золотих мостів взаемопізнання і дружби народів.\nУ вітальній телеграмі від Всесвітньої Ради Миру з нагоди 100-річчя з дня народження поетеси говорилося: «Леся Українка увійшла в безсмертя як співець рідної землі, як провісник світового майбутнього людства і тому така дорога її творча спадщина усім людям доброї волі. її твори, видані багатьма мовами світу, користуються величезною любов’ю читачів і будуть завжди служити справі єднання нових і нових поколінь людей в ім’я утвердження справжнього гуманізму, розуму, добра й справедливості в їхній боротьбі з темними силами реакції й насильства, 8а торжество благородних ідей миру. Слава великій дочці українського народуі» 11\nПророчими виявилися слова поетеси:\nНіІ я живаї Я буду вічно жити!\n(«Лісова пісня», 1911)\nВ поезії Лесі Українки, її драмах, публіцистиці продовжують 8вучати 8 усією силою заклики до боротьби проти гнобителів, за свободу і незалежність, за гідність людини.\nЗ вересня 1973 року в столиці України — Києві було відкрито пам’ятник Лесі Українці. Член Політбюро ЦК КПРС, перший секретар ЦК Компартії України В. В. Щербицький у своїй промові сказав: «Спадкоємиця революційних демократів, Леся Українка весь свій могутній талант віддала служінню трудящим, боротьбі за перемогу над силами реакції і гноблення, за утвердження дружби народів, високих соціалістичних ідеалів...\nВідкриваючи сьогодні пам’ятник великій поетесі, ми ще і ще раз низько вклоняємося її генієві, який ввібрав у себе живу душу народу, став частиною його життя. її полум’яне серце, огнисте слово оживили бронзу і камінь — і живе, йде з нами дочка Прометені Натхненна творчість ніжної і мужньої Лесі Українки завжди кликатиме до дружби і братерства, до самовідданої праці на благо нашого народу, в ім’я прекрасного майбутнього!»\nКомуністична партія Радянського Союзу, вірна ленінським заповітам, створює всі умови для того, щоб багатства світової культури, скарби вітчизняної художньої спадщини стали надбанням всенародним. Огнисте слово Лесі Українки, її ім'я, оповите любов’ю всього прогресивного людства, сяють, як чиста і ясна зброя в боротьбі за мир, добро і справедливість у всьому евіті.\n(Посвята дядькові Михайлові) DO\nІ, може, зустрінеться пісня моя самотная У світі з пташками-піснями,\nТо швидко полине тоді тая гучная зграя Далеко шляхами-тернами.\nЗдійметься високо-високо в небесні простори І, може, спітка тую долю.\nІ, може, тоді завітає та доля жадана До нашої рідної хати,\n(Пісня. В г і о s о 13)\nТа я нею не журюся.\nГей ви, грізні, чорні хмари!\nЧарівну добуду зброю І пісні свої узброю.\nЯ ж пущу свою пригоду Геть на тую бистру воду,\nЯ розвію свою тугу Вільним співом в темнім лугу.\nРеве-гуде негодонька, Негодоньки не боюся,\nМісяць яснесенький Промінь тихесенький Кинув до нас.\nСпи ж ти, малесенький, Пізній бо час.\nХутко прийматимеш Лихо та жаль.\nЧас твій прийде З долею битися,—\nМісяць яснесенький Промінь тихесенький Кинув до вас...\nПоки є часі\nЩо збудувала світ в порожньому просторі, Вложила почуття в байдужий промінь зорі, Що будиш мертвих з вічного їх сна,\nДе ти, фавтазіе, там радощі й весна.\nТи світ злотистих мрій для нас одкрила І землю з ним веселкою з’єднала.\nБуло б життя, як темна ніч, сумніш.\nІ весняні квітки запашні Не для мене розквітли у гаю,—\nНаче казку дивну, пригадаю —\nВільні співи, гучні, голосні В ріднім краю я чути бажаю,—\nОх, невже в тобі, рідний мій краю, Тільки й чуються вільні пісні —\nПісні соловейкові дзвінко-сріблисті! Невже ви замовкли, минули?\nО ні, ще не час! ще бо ми не дізнали Всіх див чарівливої ночі,\nТа ще бо лунають, як перше лунали, Веснянки чудові дівочі.\nЩе маревом легким над нами витав Блакитна весняная мрія,\nА в серці розкішно цвіте-процвітає Злотистая квітка — надія.\nНа крилах фантазії думки літають В країну таємної ночі,\nТам промінням грають, там любо так сяють Лагідні веснянії очі.\nЄднаються в дивній розмові,\nТам стиха шепочуть зеленії віти,\nТам гімни лунають любові.\nІ квіти, і зорі, й зеленії віти Провадять розмови кохані Про вічную силу весни на сім світі,\nСім струн я торкаю, струна по струні, Нехай мої струни лунають,\nНехай мої співи літають По рідній коханій моїй стороні.\nІ вільнії гуки її Знайдуть послухання у світі пильніше;\nІ буде та кобза — гучна,\nТа тільки не може вона Лунати від струн моїх тихих щиріше.\nВ покривало прозореє срібне, Соромливо на діл поглядає,\nСріблом міниться іскра чудесна... Он зоря покотилась,— то гірка Покотилась сльозина небесна.\nТак, сльозина то впала. То плаче Небо зорями-слізьми над нами.\nЯк тремтить теє світло! Неначе Промовля до нас небо вогнями.\nЛлється промінням річ та велична! Та ми прагнем лиш людського слова,\nЄсть у мене одна Розпачлива, сумна, Одинокая зірка ясная;\nСеї ж ночі дарма її кличу,— нема!\nІ шукаю вгорі Я тієї зорі:\n«Ох, зійди, моя зірко лагідна!» Але зорі мені Шлють проміння сумні:\nРвуть серденько моє ті проміння страшні. Ох, чого моя зіронька плаче!\nЯ сьогодні в тузі, в горі, Мов у тяжкім сні,— Отруїли ясні зорі Серденько мені.\nВ небі місяць зіходить смутний, Поміж хмарами вид свій ховає, Його промінь червоний, сумний Поза хмарами світить-палае.\nЗемлю ж темнії тіні вкривають, Ледве промінь прорветься на мить, Знову хмари, мов дим, застилають.\nКрізь темноту самотно зорить Одинокая зірка ясная,\nЧи над людьми та зірка сумна Променистими слізьми ридає?\nРосла в гаю конвалія Під дубом високим, Захищалась від негоди Під віттям широким.\nТа недовго навтішалась Конвалія біла,—\nІ їй рука чоловіча Віку вкоротила.\nОй понесли конвалію У високу залу,\nПонесла її з собою Панночка до балу.\nОй на балі веселая Музиченька грає, Конвалії та музика Бідне серце крає.\nТо ж панночка в веселому Вальсі закрутилась,\nА в конвалії головка Пов’яла, схилилась.\nПромовила конвалія: «Прощай, гаю милий!\nІ ти, дубе мій високий, Друже мій єдиний!»\nТа й замовкла. Байдужою Панночка рукою Тую квіточку зів’ялу Кинула додолу.\nМоже, й тобі, моя панно, Колись доведеться Згадать тую конвалію,\nНедовго й ти, моя панно, Будеш утішатись Та по балах у веселих Таночках звиватись.\nМоже, колись оцей милий, Що так любить дуже, Тебе, квіточку зів’ялу, Залишить байдуже!..\n[Волинь, ЗО/X 1884]\nНе дивуйтесь, що квітом прекрасним Розцвілася дівчина несміла,— Так під промінням сонечка ясним Розцвітає первісточка біла.\nНе дивуйтесь, що думи глибокі Будять речі та сльози пекучі,— Так напровесні дзвінкі потоки\nНе дивуйтесь, що серце так рв’яно, Щиро прагне і волі, і діла,— Чули ви, як напровесні рано\nCONTRA SPEM SPERO! 16\nНі, я хочу крізь сльози сміятись, Серед лиха співати пісні,\nШити хочу! Геть думи сумні!\nВсе шукатиму зірку провідну, Ясну владарку темних ночей.\nТак! я буду крізь сльози сміятись, Серед лиха співати пісні,\n[2 травня 90 p.]\nКоли втомлюся я життям щоденним, Щоденним лихом, що навколо бачу,\nТоді я думку шлю в світи далекі,\nЩо бачу я в далекому просторі? Прийдешність бачу я, віки потомні.\nМені ввижається, як в тихім, ріднім колі Старий дідусь навча своїх онуків,\nПро давнину справдешні байки править, Про те, що діялось на нашім світі. Родинне коло діда оточило,\nСини та дочки, молоді онуки;\nОдні уважно, пильно вислухають,\nУ других тиха мрія в очах сяє.\nОнук щонаймолодший сів близенько Край діда і слідкує його рухи Палким, уважним поглядом блискучим. Дідусь мовляє тихо, урочисто:\n«Щасливі, дітки, ви, що народились В лагідний час, в безпечную годину!\nТак, дітки! світ наш красний, вільний Темницею здавався давнім людям;\nПівроду людського не звано людьми, Затято йшов війною брат на брата.\nТоді війною звали братовбійство Во ім’я правди, волі, віри, честі,\nА кроволиття звалося геройством; Убожеством там звали смерть голодну, Багатством — награбовані маєтки, Простотою — темноту безпросвітну, Ученістю — непевнеє блукання,\nА самоволю деспотичну — правом.\nЗневаженим-ображеним погорда. Загинув би напевно люд нещасний, Якби погасла та маленька іскра Любові братньої, що поміж людьми\nТа іскра тиха тліла, не вгасала,\nІ розгорілася багаттям ясним,\nІ освітила темную темноту,—\nНа нашім світі влада світла стала!..\nСе розповідали мені старії люди,\nНе за моєї пам’яті було те».\nТак говорив дідусь. Онук найменший, Підвівши чоло, ясно подивився,\nУста тремтіли усміхом утішним. «Дідусю, ти страшні казав нам байки, Я радий, що не бачив лихоліття!»\n[10 липня 1890]


Пентагон успішно випробовує першу космічну електростанцію - TechToday\nДодому Новини Пентагон успішно випробовує першу космічну електростанцію\nПентагон успішно випробовує першу космічну електростанцію\nПанель розміром 12х12 метрів здатна генерувати до 10 Вт.\nСонце генерує стільки енергії, що, розмістивши електростанцію в космосі, можна було б закрити всі енергетичні потреби людства. Поки в Європі та Китаї лише розробляють таку установку, науковці Пентагону вже випробовують її в реальних умовах. Електростанція розміром з коробку піци готується пересилати енергію з космосу на Землю.\nПанель під назвою Photovoltaic Radiofrequency Antenna Module (PRAM) запустили в травні 2020 року як додаткове навантаження для безпілотника X-37B. Він обертається навколо планети кожні 90 хвилин. Це позитивно впливає на електрогенерацію, оскільки панель охолоджується на темній стороні планети.\nСонячна електростанція розрахована на промені синього спектра, які не проходять крізь атмосферу. Вони розсіюються в повітрі, забарвлюючи небо в синій колір. Однак сині промені більш енеретичні, ніж ті, що можна отримати на Землі.\nПанель розміром 12х12 метрів здатна генерувати до 10 Вт. Однак проєкт передбачає масштабування в десятки разів, приєднуючи нові панелі.\nНаразі науковці планують здійснити бездротову передачу електрики з космосу на Землю. Це буде здійснено за допомогою направленого мікрохвильового випромінювання. Місія X-37B надсекретна, тому про PRAM відомі лише крихти інформації.\nНаступним завданням є створення панелей, які здатні працювати постійно в умовах підвищених температур без охолодження під час прольоту в тіні планети.\nДодаток Sony зробив фотографії їжі корисними (15 Лютого 2017)\nnGroove превратит CD-автомагнитолу в держатель телефона (22 Травня 2013)\n«Таблетка» PlayBook появилась в продаже (20 Квітня 2011)\nЗвіт Microsoft з безпеки: злами, фішинг, бот-мережі та інше (20 Березня 2018)\n«Мобильная академия МТС» научит заботиться о здоровье с помощью смартфона (24 Квітня 2013)


В Кам’янці-Подільському знову піднімуться в небо повітряні кулі | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\n9 Вересня, 2019 Ірина ОЛІЙНИК Суспільство 2695\nКам'янець-Подільський асоціюється з повітроплавною столицею. Фото: kam-pod.gov.ua\nВідбудеться осіння повітроплавна фієста.\nМісто над Смотричем в багатьох кам’янчан і туристів, які відвідують місто, вже давно асоціюється з повітроплавною столицею. Тож 20-22 вересня тут знову кольорові аеростати розфарбують небо.\nЯк зазначають на сайті Кам’янець-Подільської міської ради, щороку в місті проходить декілька фестивалів, присвячених польотам повітряних куль. І вже вкотре, але цього разу ще й у вересні, в Кам’янці відбудеться повітроплавна фієста.\n«Традиційно, до програми польотів, відбудеться передполітний брифінг та, за 232-річною традицією, вручення пам'ятних повітроплавних грамот.\nТож усіх, хто хоче насолодитися видовищним дійством, запрошують до осіннього Кам’янця-Подільського.\nЧитайте також: У Кам’янці-Подільському археологи розкопали знахідку дохристиянських часів.\nКам'янець-Подільський фієста кулі польоти вересень


ПравдаТУТ телеканал ~мзс\n16 грудня 18:45\nМЗС України оголосив пріорітети роботи у 2021 році ~ www.pravdatut.ua 16 грудня\nДавно пора 447 0\nПротидія російській агресії - пріоритетний напрямок роботи Міністерства закордонних справ. Про це заявив міністр закордонних справ Дмитро Кулеба під час стратегічної дискусії «Дипломатія 2021: пріоритети влади, очікування суспільства». Більше ...\nТак, за його словами, головним завданням на 2021 рік є запуск «Кримської платформи» як елемента протидії російській агресії. Ще одне важливе завдання - підвищення ефективності взаємодії із закордонними українцями і дипломатична робота на нових географічних напрямках. Окрім того, заявив міністр, українська дипломатія продовжуватиме рухатися по азійському треку і більш предметно займатиметься Африкою. А от співпраця із Сполученими штатами Америки буде, за словами Кулеби, буде великою інтригою.


Все про ім'я Тимофій\nСумісність Тимофія в коханні\nСкорочені і пестливі форми імені Тимофій\nСлід імені Тимофій в історії\nЗначення і походження імені Тимофій: "Шануючий Бога" (грец.)\nТаємниця імені та характер Тимофія: В цілому енергетика цього імені досить спокійна, у ньому відзначається помірна рухливість, самостійність, в той же час воно залишає достатній простір для емоційних коливань. Звичайно, як і у випадку з іншими рідкісними іменами, чималу роль зіграє помітність імені, посилюючи його вплив на психіку. Безумовно, Тимофій здатний і на веселощі, і на замислене усамітнення, і на прояв невдоволення, однак люди з рідкісним ім'ям часто схильні перебільшувати ступінь уваги суспільства до своєї персони або намагаються піти в тінь, або, навпаки, занадто сильно починають підкреслювати свою незвичайність. У випадку з урівноваженим Тимофієм найбільш імовірний перший варіант - він, швидше за все, віддасть перевагу не афішувати свій емоційний стан, отчого буде справляти на оточуючих враження спокійної і, можливо, навіть флегматичної і замкнутої людини. Однак це тільки перше враження: люди, які пізнають його ближче, легко виявлять за цією серйозною маскою нормальну людину з досить сильними емоціями.\nНавряд чи у нього буде дуже багато друзів. Навіть якщо Тимофій для самоствердження захоче ввійти в якусь модну компанію, швидше за все, він буде грати в ній якусь обрану для себе роль, не особливо заражаючись загальними емоціями та ідеями. Зате у вузькому колі близьких людей він може дати волю почуттям, де здатний і на бурхливі веселощі, і на глибоке невдоволення.\nЦікаво, що невдоволення навколишнім оточенням рідко робить Тимофія дратівливим, набагато частіше його незадоволеність знаходить свій вияв у честолюбних мріях, про які можуть знати тільки його близькі друзі і ще улюблена жінка, для інших він звичайна людина. Швидше за все, Тимофій буде терпляче реалізовувати свої життєві плани, прагнучи отримати гарну освіту і зробити кар'єру. Можливо, він стане шукати себе в науці чи в літературній творчості, де постарається знайти вихід для своїх внутрішніх переживань.\nСекрети спілкування з Тимофієм: Буває, що якщо самолюбство Тимофія занадто сильно ущемлене вихованням або життєвими обставинами, він може довго пам'ятати образу, однак це дуже рідкісний випадок. Набагато частіше в силу врівноваженості його внутрішньої енергії Тимофій досить спокійно реагує на конфлікти. Навіть якщо він і не виллє своє невдоволення відразу, він не стане довго таїти зло, знайшовши розрядку у своєму близькому колі. Зазвичай Тимофій у спілкуванні тримається рівно з усіма, але завоювати його довіру може допомогти, мабуть, тільки душевна розмова один на один. Не варто також забувати, що, якщо вам доведеться потрапити в компанію, де Тимофій почуває себе серед своїх, ви легко виявите в ньому непомітні раніше якості.\nАстрологічна відповідність імені Тимофій\nРиси характеру : Урівноваженість, вдумливість, самостійність\nКольори імені : Коричневий, фіолетово-синій\nСвяті покровителі імені : Апостол Тимофій (іменини 4 лютого), Тимофій Фиваїдський (іменини 16 травня), Тимофій Псковський (іменини 2 червня)\nКамінь-талісман : Рубін, альмандин


Для любителів спортивних фільмів і боїв на рингу в український прокат виходить спортивна драма "Крід II: Спадок Роккі Бальбоа ".\nСпортивна драма з Майклом Б. Джорданом і Сильвестром Сталлоне в головних ролях стане восьмою в серії фільмів про боксера Роккі Бальбоа. Сюжетна лінія продовжує історію фільму "Крід: Спадщина Роккі" і концентрується на подіях "Роккі 4".\nКартина розповість історію життя боксера Адоніса Кріда на рингу та за його межами - про те, як він справляється з новознайденою славою і спадщиною померлого батька. Роккі Бальбоа стає наставником амбітного учня. Тепер їм разом необхідно здобути перемогу над головними суперниками в їхньому житті, які причетні до минулого сім'ї Адоніса - до вбивства його батька на рингу три десятиліття тому.\nДо акторського складу приєдналися рефері Кенні Бейлесс, ринг-конферансьє Майкл Баффер і коментатори Макс Келлерман, Джим Лемпл і Рой Джонс-молодший.\n"Список Шиндлера" вперше в кінотеатрах України 21.01.2019\nВ українському прокаті стартує показ знакової історичної кінострічки "Список Шиндлера"/Schindler’s List Стівена Спілберга 1993 року\nРоберт Редфорд отримає почесну премію "Сезар" 21.01.2019\nЛегендарний американський актор і режисер Роберт Редфорд отримає почесну премію "Сезар" - французький аналог "Оскара"\nМадонна шокувала прихильників зміною іміджу 21.01.2019\nКультова американська поп-співачка Мадонна вирішила підстригтися і кардинально змінити колір волосся\nФільм Зелена книга виграв премію Гільдії продюсерів США 21.01.2019\nСтрічка Зелена книга оповідає про подорож відомого джазового піаніста Дона Ширлі і його водія і охоронця Тоні Ліпа по півдню США в 1962 році


Terra oссupatum Донбас, або Як «поліціянти» ОРДЛО «бережуть» спокій мирного населення? - Народна армія\nГоловна > Новини > Terra oссupatum Донбас, або Як «поліціянти» ОРДЛО «бережуть» спокій мирного населення?\nTerra oссupatum Донбас, або Як «поліціянти» ОРДЛО «бережуть» спокій мирного населення?\n19 лютого 1942 р. в канадському місті Вінніпегу відбулася подія, про яку варто згадати саме зараз. Того далекого лютневого ранку Вінніпег, що знаходиться в глибині Канади, було захоплено кількома сотнями солдатів Вермахту. Місцева поліція (армії в місті не було) опору не чинила, бо супротивник мав значно більше сил. На вулицях виставили патрулі з солдатів у німецькій формі, запрацювала комендатура. Були заарештовані всі урядовці, почалися тотальні арешти євреїв. Над містом замайоріла нацистська свастика, почали роздавати газети німецькою мовою.\nДо лав поліцаїв вступило багато містян. Люди писали доноси, повідомляючи про інакодумців, вислужуватись перед новою владою. Заарештованих звинуватили в шпигунстві, роботі проти Рейху та розстріляли разом із євреями. Мешканцям міста повідомили про встановлення комендантської години та скасування всіх громадянських свобод. Проте «нацистська окупація» Вінніпега тривала недовго. «Нацисти», «солдати Вермахту» виявились акторами, роль яких зіграли волонтери на пропозицію влади. Заарештовані були відпущені, а «розстріляні» воскресли. Залишились тільки розгублені новоявлені поліціянти, які соромились дивитись містянам у вічі, як і ті, хто писав доноси, щоб отримати заохочення влади. Приголомшеним людям було повідомлено, що це була акція, погоджена з урядом, щоб показати канадцям, що було б, якби нацисти реально захопили їхню країну. Саме ця інсценізація, що отримала назву If Day, об’єднала громадян та стала початком масштабного збору коштів на потреби канадських солдатів, які реально воювали з нацистами у Старому світі.\nЯкби ми знали цю історію раніше, знали не переписану з рук КДБ та ЦК КПРС історію своєї країни, то, можливо, були б готові протистояти реалізації такого сценарію у своїх містах і селах від самого початку окупації.\nВійна змінює людей. Найстрашніші на війні навіть не постріли, а люди, вірніше, ті зміни, які з ними відбуваються. Я це назвала терміном «обнуління моралі вибухом».\nЯк тільки в містах Сходу Луганщини з’явились перші триколори, зброя, козаки та так зване народне ополчення, ті, хто підтримував ідею «руської вєсни», просто стали мешканцями Вінніпега, але без акторської гри. На Донбасі доноси та «вороги народу» — це сьогодення, як тортури і підвали, де утримують бранців. І ці бранці не тільки військові, більшість із них місцеве населення. Підприємці, в яких вимагають переоформити бізнес на «своїх» або прагнуть отримати за них викуп, діти підприємців, просто шахтарі-пенсіонери, що мають велику пенсію. До підвалів так званої МДБ ЛНР (міністерство державної безпеки), яке мешканці Луганщини вже прозвали НКВС, можна потрапити за будь-що. Як і бути розстріляним, проданим у рабство чеченцям-кадирівцям або абхазцям, що промишляють на окупованій території.\n«Укропом», «правосеком», «нациком», «зрадником» можна стати в будь-який час, просто перейшовши комусь дорогу. Навішуючи ярлики «ворогів народу», в окупації просто позбуваються зайвих людей. Вирішують сердечні та комерційні справи, «ділять» спадок та розв’язують суперечки.\nБагато хто з сусідів, міліціянтів, адвокатів, шахтарів на війні перетворюються на поліцаїв, комендантів та доносчиків, що ведуть праведну боротьбу з «ворогами народу». Це здається нереальністю, бо ми ж цивілізований світ.\nТак думала й я до тих пір, поки моя дитина не прийшла зі школи в сльозах. Ми жили на Луганщині, у місті Свердловську, що одразу потрапило в тил війни та окупацію. У дівчинки був м’який шкільний пенал-іграшка, рожевий зайчик, який вона називала Сирок. У вересні 2014 року її однокласники, заламавши їй руки, забрали та «стратили» Сирка у школі, як «укропа». Цю психотравму дитина досі не залікувала. Школу в окупації ми покинули й прийняли рішення тікати, бо поруч уже жив комендант, адвокат комендатури «новоросії», медсестра «ополчєнія», а вчителі змушували дітей писати оповідання, про що кажуть батьки вдома, і чи підтримують вони «укропів».\nВчорашні сусіди прийшли з погрозами до нас додому, адже знали мою громадянську позицію, яку я активно відстоювала до війни. Ця позиція не була пов’язана ні з Росією, ні з «руськім міром». Я виступала проти порушення прав шахтарів, за збереження екології рідного краю та проти безчинств влади регіоналів, які грабували місто. Але сусідам дали відмашку, що я «укроп», і вони вирішили розібратися. Тоді нас також врятували сусіди, які вийшли, почувши постріли та гавкіт собак. Так і стояли один проти одного ті, хто вчора пригощав одне одного цигаркою, смаколиками та допомагав у скруті.\nЯк так сталося, що мешканці окупованої території втратили людяність? Чи витримають інші мешканці міста «облогу» «руського міра»? Це страшні питання війни.\nЗатримати й кинути до підвалу в «ЛНР» можуть за селфі на телефон просто посеред міста тільки тому, що проходив чи проїжджав «військовий кортеж». Але ж люди звикли жити вільно, без комендантської години, робити фото улюблених місць, виїжджати на природу. За це в «ЛНР» можуть покарати. Усюди військові.\nДо влади прийшли зеки. Так, в селі Олександрівці комендантом став чоловік, який більше 15 років провів у тюрмах. Він народився десь у Сибіру, бо його батьки також були засуджені. Був убивцею та крадієм. Прийшла «народна влада» «ЛНР» та зробила його комендантом. Зараз він отримує з селян десятину, ходить з охороною, члени якої також є раніше засудженими або наркоманами. У селі вбито багато людей, зґвалтовано п’ять жінок, але ніхто не виступає проти коменданта, навпаки, хочуть мати з ним хороші стосунки. Дехто просто мовчить, розуміючи, що в нього сили не вистачить, щоб вбити загарбника. У коменданта два паспорти. Один з них громадянина України, бо ж незалежність він зустрів у колонії, тому по відбутті покарання отримав паспорт із тризубом. Ось як воно буває!\nВ «ЛНР» затримано двох проукраїнських блогерів, з якими навіть не дозволяють мати зв’язок і не ставлять на обмін, тому що вони не військовополонені, а «шпигуни». Тут утримується суддя Луганського апеляційного суду, який через свою проукраїнську позицію одним із перших перевівся в Україну. Він поїхав на похорон батька, і хтось на нього написав донос…\nІсторій «шпигунів» та «правосеків» у «ЛНР» багато. Спалена в Антрациті родина підприємців, яких було «засуджено» до страти підрозділом «армії атамана Козицина», чи вбиті в Ровеньках підлітки, що створили український партизанський загін та повідомили про своє існування депутату місцевої ради. Депутат підтримував «ЛНР» та «руській мір», як і всі його колеги з партії регіонів, КПУ та соціалістів. Підлітків затримали. Тепер їхні могили розкидані по території місцевого парку під назвою «Гримучий ліс», деякі вважаються зниклими безвісти.\nМоїх земляків, родину з Шарапкіного (селище в Свердловську), яких за доносом розстріляли як «правосеків», знайшовши в їхньому гаражі зброю та роздруківки з інтернету «візитівок Яроша». Після їхньої смерті брат дружини загиблої відкрито вихвалявся, що він написав донос та підкинув потрібну літературу, бо треба було ділити спадкове майно батьків — був спір, що тягнувся два роки.\nІсторій багато. Дивна річ — соціум. Дивна річ — душа людини чи те, що в ній є. Війна зриває з людей покривала, робить явним усе таємне чи просто розподіляє на людей та нелюдів.\nЯк проходило "бойове хрещення"...\nПорошенко: "Герої Небесної сотні - ...


Трактори | Інтернет-магазин UVC\nТрактори є універсальними транспортними засобами, оскільки використовуються у різних сферах людської діяльності. Зокрема, вони користуються популярністю у сільському господарстві та серед комунальних, дорожніх служб. Представлені в нашому каталозі трактори всесвітньо відомого італійського виробника Antonio Carraro зарекомендували себе як надійні помічники в сільському господарстві та підійдуть для будь-яких цілей. Широкий модельний ряд, оптимальна вартість, короткий термін поставки та розширена гарантія роблять придбання садового трактора Antonio Carraro в Українській Овочевій Компанії найрозумнішим вибором.\nІснує безліч різновидів тракторів. Наприклад, вони класифікуються залежно від методу руху. Виділяють напівгусеничну, гусеничну та колісну техніку. Перші переважно використовуються при польових роботах. Якщо потрібна маневреність, то краще віддати перевагу колісній техніці. Також трактори відрізняються залежно від того, для яких цілей вони призначені. Така техніка може мати загальне призначення, а також бути спеціальною або універсально просапною. Перший тип тракторів найпотужніший, але характеризується невеликим кліренсом. В модельному ряді техніки Antonio Carraro Ви знайдете всі вище перелічені види тракторів. Телефонуйте 050-381-40-49 та отримайте професійну консультацію щодо сільськогосподарської техніки саме для Ваших потреб.\nAntonio Carraro Major SN 5800V\nAntonio Carraro Major TC 5800F\nAntonio Carraro Major TN 5800\nAntonio Carraro Tora SN 6800 V\nAntonio Carraro Tora SRX 5800 / 6800\nAntonio Carraro Tora TN 5800 / 6800\nНе завжди для проведення конкретних робіт достатньо трактора у його стандартному виконанні. Іноді доводиться купувати навісне обладнання. Так, виділяють сільгоспобладнання. Сюди відноситься культиватор, що використовується для обробки землі, підгортання, що дозволяє створювати рівномірну борозну, а також картоплесаджалка. Як навісне сільгоспобладнання можуть виступати газонокосарки, мульчувачі. Вони забезпечують швидке видалення бур'янів, після чого трава може використовуватись при мульчуванні грядок. Для планування території додатково встановлюється екскаваторний ківш. Ще виділяють комунальне навісне обладнання, яке використовується різними міськими службами. Наприклад, подібним обладнанням є навантажувач чи відвал. Для очищення території від сміття, а також снігу знадобиться відвал. Навантажувач застосовується у разі потреби в переміщенні будь-яких предметів. До його конструкції входить стріла, ківш. Останній можна замінити на розпушувач чи відвал. Також можуть застосовуватись вила.\nПеред вибором та придбанням обладнання необхідно враховувати безліч параметрів трактора. Важливе значення має потужність транспортного засобу. що вище цей параметр, то більше різновидів навісного устаткування можна встановити. Крім цього, потужні трактори є більш універсальними. Також потрібно враховувати вагу обладнання та трактора. Так, безпечним буде використання навісного обладнання, вага якого не перевищує 30% маси техніки. Звичайно, обладнання повинно мати такі кріплення, що підійдуть до конкретного трактора.