Продовжуються засідання Експертних рад роботодавців! — Кафедра управління СумДУ\n11 лютого на кафедрі управління проведено онлайн-засідання ЕРР (Експертної ради роботодавців) за спеціальністю "Публічне управління та адміністрування".\nНа порядку денному було питання підведення підсумків за 1 семестр поточного навчального року. Звітуємо, що за цей період практиками галузі проведено 22 онлайн-лекції для студентів Публічного управління та адміністрування! Вражаючий показник!\nТакож нашим роботодавцям були оголошені результати перегляду робочих програм навчальних дисциплін на 2020-2021 нр. за ОПП “Публічне управління та адміністрування” (бакалавр), "Адміністративний менеджмент” (магістр), “Державна служба” (магістр), “Управління та адміністрування в охороні здоровя” (магістр).\nЗ боку членів ЕРР є бажання поновити традицію екскурсій для студентів в підрозділи органів місцевого самоврядування із дотриманням масочного режиму (представник Сумської міської ради Ганненко І.А.), забезпечити бази виробничої та переддипломної практики (представник Нацагентства держслужби України Гаврилюк М.П.).\nКрім того, наші роботодавці готові й далі проводити онлайн-лекції з актуальної тематики публічного управління та адміністрування для студентів відповідних програм!\nДякуємо і викладачам кафедри, і роботодавцям за плідну співпрацю! Далі буде ще цікавіше!


Виховання правової свідомості школярів! | Боремельська громада Рівненська область\n» Новини » Виховання правової свідомості школярів!\nВиховання правової свідомості школярів!\nДата: 21.10.2019 16:04\nЗ 14 по 18 жовтня у філії «Золочівська ЗОШ І-ІІ ст.» ОЗ Малівська ЗОШ І-ІІІ ст. проходив Тиждень права.\nУчні 8-9 класів разом із викладачем здійснили ряд цікавих і повчальних екскурсій до Демидівського відділення поліції, районного суду, пожежно-рятувального підрозділу.\nСуддя Алла Олександрівна ознайомила школярів із залою суду та поспілкувалась на тему юридичної, цивільної, адміністративної відповідальності неповнолітніх.\nІнна Анатоліївна Палаєвська – інспектор ювенальної превенції району, наголосила на правилах безпечної поведінки, яких потрібно неухильно дотримуватись, щоб не стати жертвою злочину, та провела екскурсію у відділку поліції і ознайомила юних відвідувачів із табельною зброєю та засобами захисту.\nЦікавою і корисною виявилась екскурсія пожежною частиною Демидівського РС ГУДСНС у Рівненській області, де учні не тільки поглибили знання з основ безпеки життєдіяльності, а й ознайомились з історією цього закладу.\nНа закінчення правового тижня Віктор Леонідович підготував повчальний урок-тренінг «Міцна сім’я – міцна держава». Старшокласники взяли участь у рольовій грі «Життя – не гра, але дуже схоже» та розв’язували змодельовані ситуації по темі сімейного права, переглянули відеоролики: «Моя сім’я», «Соціальний ролик про сімейні цінності».\n«Краще один раз побачити, ніж сто раз почути», – каже народна мудрість, адже 90% інформації людина сприймає через зір. Тому, щоб учні краще впоралися з величезним обсягом інформації, яка кожного дня атакує їх мозок, вибрали корисне для себе і на майбутнє, Віктор Леонідович Фидрик – вчитель суспільних дисциплін школи, запропонував провести ці тематичні заходи у формі екскурсії та тренінгу. Зустрічі з правоохоронцями, рятувальниками, ситуаційні задачі сприяли формуванню в підлітків вміння самостійно приймати рішення в критичних ситуаціях, аналізу людських вчинків – що є добро, а що – зло, відношенню до свого життя – як до найбільшої цінності.


Про тканину для меблів PERSEMPRA – Persempra\nПро тканину для меблів PERSEMPRA\nПереживання з приводу розлитого вина і перекинутої на диван їжі залишилися в минулому. Насолоджуйтесь життям, надавши рішення ваших проблем інноваційній тканині PERSEMPRA. Завдяки сучасній технології NANO STOP System, тканина запобігає потраплянню рідини і бруду всередину ваших улюблених меблів, а також дозволяє видалити всі види плям за допомогою звичайної сухої серветки і води.\nІталійські багатовікові традиції виробництва текстилю, посилені передовими науковими розробками, роблять тканину PERSEMPRA максимально зносостійкою і навіть здатної витримати контакт з вогнем.\nPERSEMPRA гармонічно впишеться в будь-який дизайн інтер’єру. Широка палітра натуральних кольорів надає вам можливість визначити бажаний настрій. За рахунок використання спеціальних поліефірних волокон і їх оригінальної обробки, тканина стала ще м’якше і природніше на дотик. Незважаючи на вживання синтетичних матеріалів, PERSEMPRA залишається на 100% екологічною і безпечною для ваших дітей. Повноцінно проводьте час зі своїми близькими і ні в чому себе не обмежуйте. Не дайте зіпсувати настрій незначним переживанням щодо бруду на вашому улюбленому дивані.\nОсновне завдання супертканини – зберегти не тільки домашній затишок, але і ваші нерви. Будьте впевнені, м’які меблі з супертканини PERSEMPRA прослужать вам довгі роки, позбавивши від настирливих прибирань і дорогих чисток.


Зеленський і Урсула фон дер Ляйен провели телефонну розмову » Слово і Діло\nЗеленський провів телефонну розмову з новою головою Єврокомісії\nПрезидент України Володимир Зеленський провів телефонну розмову з президентом Європейської комісії Урсулою фон дер Ляйєн.\nГлава держави повідомив керівницю Європейської комісії про підсумки саміту в нормандському форматі, який відбувся 9 грудня в Парижі, і наголосив на важливості виконання Російською Федерацією досягнутих домовленостей.\nУрсула фон дер Ляйєн привітала зусилля української сторони, прикладені з метою відновлення переговорів у нормандському форматі, і досягнення вагомих результатів зустрічі.\nОкрему увагу співрозмовники приділили питанню забезпечення безперебійного транзиту газу газопроводами України та перспективам укладення нової угоди з Російською Федерацією. Домовилися продовжити відповідну роботу, зокрема за підтримки нового складу Європейської комісії в тристоронньому форматі.\nУ контексті досягнення домовленостей з Міжнародним валютним фондом (МВФ) за новою програмою розширеного фінансування Президент України і президент Європейської комісії погодили кроки, необхідні для виділення найближчим часом другого траншу макрофінансової допомоги ЄС в обсязі 500 млн євро.\nВолодимир Зеленський також запропонував знайти шляхи для якнайшвидшого підписання Угоди між Україною та ЄС про спільний авіаційний простір.\nРаніше повідомлялося, що оновлення Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом відбудеться в 2021 році.\nРаніше Кабмін оновив план виконання Угоди про асоціацію з ЄС.\nТакож повідомлялося, що в ЄП ініціюють нову стратегію щодо України.\nГончарук анонсував оновлення Угоди про асоціацію з ЄС 7 грудня 2019, 10:07


З-під пера черкащанки народжуються сонячні котики (фото) | Вчасно\nЗ-під пера черкащанки народжуються сонячні котики (фото)\nАвтор Вчасно Вчасно 11.12.2016 17:50 | Залишити коментар\nБілі, жовті, червоні, усміхнені, загадкові і таємничі – такими постають котики у роботах Руслани Голуб. Зовсім нещодавно черкащанка почала створювати своїх чотирилапих героїв у техніці вітражного розпису. Про технологію роботи зі склом та мотиви картин сайт vikka.uaспілкувався з художницею.\n“Якось, помітивши моїх котів, одна людина написала, що вони надзвичайно сонячні. І цей відгук виявився дуже влучним, адже у мене і справді коти асоціюються із сонцем і кольори для картин відповідно підбираю такі ж теплі”, – розповідає художниця.\nЗараз Руслана викладає у своїй рідній школі мистецтв, де сама колись навчалася. Зі своїми вихованцями художниця вже навіть презентувала спільну виставку, — пише інформаційний портал “Вікка”.\n“Викладаю і ще зовсім маленьким, і вже дорослим – випускникам. Завжди їх спрямовую, щоб брали участь у виставках, конкурсах. Пишаюся їхніми досягненнями та перемогами. Та й узагалі своїх учнів я асоціюю з кошенятами, їх навіть так і називаю”, – зазначає Руслана.\nПопри те, що коти є наскрізною темою у творчості Руслани Голуб, змальовує пухнастиків художниця поки що тільки з голови.\n“Котів удома немає, але, думаю, в майбутньому з’являться. Є поки що папуга. Мені навіть учні кажуть: “Як це так, що у Вас кота досі немає? Треба щось міняти – так що чекайте від нас несподіванок”. Тому я вже готуюся до сюрпризу”, – розповідає жартома черкащанка.\n“Усе почалося з певного творчого експерименту. Якраз був день народження у моєї подруги і я вирішила розписати їй вазу. Потім все пішло-поїхало. Почала пробувати якісь нескладні елементи. Потім, думаю, треба зробити серію котів. І як почала малювати, то так і поринула з головою у творчий процес”, – зізнається художниця.\n“Вітражний розпис потребує надзвичайно рівної поверхні, тобто сама основа (скло) має лежати ідеально рівно. Доводиться навіть замірами визначати кут нахилу, щоб ні вправо, ні вліво фарба не могла перетекти. Пригадую, на початку у мене був такий момент, коли намалювала картину, залишила її сушитися і фарба стекла на лівий бік. Було дуже шкода роботи”, – зазначає черкащанка.\n“Якщо брати мої роботи, то можна помітити, що вони мають багато дрібних деталей. Кожну частину треба окремим кольором покривати і головне, щоб вони не змішувалися між собою, тому що сама фарба дуже текуча. Тому потрібно чекати, коли одна частина висохне, і так поступово покривати зображення фарбою. Для мене це навіть своєрідна медитація”, – розповідає художниця.\n“Для себе виділяю роботу, де зображені мама-кішка і її малюк. Картина дуже особиста для мене, бо створювала я її для своєї мами. Вона мене дуже підтримує у творчості. Та й узагалі з батьками завжди раджуся. Їхній свіжий погляд – важливий і завжди слушний”, – зазначає Руслана Голуб.\nКатегорії Гарячі новини, Люди, Новини Теги виставка, кошачча тематика, Майстриня, творчість, Черкаси


Моя любов до тебе настільки велика, що жодне число не може зрівнятися з нею за величиною. З тих пір, як я зустрів тебе - я живу думками про тебе, дихаю тобою, чекаю тебе, хочу тебе ... З днем Святого Валентина, кохана.\nВсього три слова, але скільки вони значать у житті кожного з нас ... Мільйони людей по всьому світу вимовляють цю фразу на різних мовах, вимовляють її вдень і вночі, день у день. Тепер і я готовий сказати тобі - Я ТЕБЕ ЛЮБЛЮ! І нехай мої слова стануть для тебе не порожнім звуком, нехай вони оберігають тебе від життєвих негараздів! Що б не сталося, ти знай - я люблю тебе! Тепер всі мої думки, мої бажання в тобі, немовби я розчинився в тобі, немов ти це я, Я люблю тебе! З днем святого Валентина, любов моя!\nТвій коханий __________.\nВдячний долі, що вона кілька років тому звела мене з тобою, (ім’я жінки). Хочу побажати, аби радість в очах твоїх іскрилася, усмішка ніколи не сходила з уст, а щастя тебе не обминало. І напередодні Дня усіх закоханих (14 лютого), як символ почуття найніжнішого пишу три слова заповітних: „Я кохаю тебе!”


У Кам’янці-Подільському можна зарядити телефон від парасолі (ФОТО)\nУ Кам’янці-Подільському з’явилася парасоля, від якої можна підзарядити свій гаджет. Про це повідомляє PRESS-ЦЕНТР із посиланням на прес-службу міської ради.\nЗгідно з інформацією, на алеї Закоханих тепер є парасоля на сонячних батареях, яка дозволить економити електроенергію. Будь-хто може зарядити свій смартфон або планшет за допомогою цієї парасолі. Конструкція важить 200 кг і має купол, на якому й встановлені сонячні батареї.\nЧитайте також: На фестивалі у Камянці-Подільському загинула киянка\nЗа допомогою USB-портів, які розташовані на ручці парасолі, можна підключити до зарядки до чотирьох пристроїв.\nА поки телефон заряджається, можна посидіти на лавочці. 5-метровий купол захищає від палючого сонця.


Міністр інфраструктури Італії Даніло Тонінеллі заявив, що корабель порушив закон, взявши на борт мігрантів, коли в ситуацію вже втрутилася лівійська берегова охорона.\nІталія затримала в Середземному морі два рятувальних кораблі "Lifeline" і "Seesuchs" з мігрантами на борту, які належать німецькій неурядовій організації Mission Lifeline. Про це повідомляє BBC.\nЗазначається, що рятувальне судно "Lifeline" врятувало 224 мігрантів біля узбережжя Лівії у четвер, 21 червня.\nЗокрема, міністр внутрішніх справ Італії та лідер ультраправої "Ліги" Маттео Сальвіні заявив, що корабель повинен вирушити в Нідерланди, оскільки він вийшов у море під голландським прапором, і не повинен заходити до Італії.\nУ свою чергу, представництво Нідерландів у ЄС зазначило, що кораблі не зареєстровані в Нідерландах, і не ходять під прапором цієї країни.\n"Кораблі "Seefuchs" та "Lifeline" не ходять під голландським прапором як судна в рамках Конвенції ООН з морського права. Ці кораблі належать німецьким громадським організаціям і не входять до реєстру суден Нідерландів. Тому Нідерланди не можуть дати інструкції цим кораблям. Італія проінформована з позицією Нідерландів", - йдеться у повідомленні.\nЗгодом місія "Lifeline" опублікувала у Twitter документ, який, підтверджує, що кораблі плавають під голландським прапором. Так, у документі йдеться, що портом приписки судна "Lifeline" є Амстердам, а власник судна зареєстрований в Дрездені.\nВодночас міністр інфраструктури Італії Даніло Тонінеллі повідомив, що корабель порушив закон, взявши на борт мігрантів, коли в ситуацію вже втрутилася лівійська берегова охорона.\n"Lifeline працює в лівійських водах за межами будь-якого правила, за межами міжнародного права. Вони здійснили близько 250 корабельних аварій, не маючи технічних засобів для забезпечення безпеки. Вони не співпрацюють з лівійською береговою охороною, яка втрутилася, щоб врятувати мігрантів і повернути їх на лівійську територію. Ми не маємо нічого проти неурядових організацій, але ми виступаємо за дотримання закону. Особливо коли справа стомується людських життів", - наголосив він.\nКрім того, він додав, що Італія затримає обидва судна, щоб визначити їх правовий статус, і підкреслив, що Італія "знову врятує мігрантів".\nНагадаємо, сотні мігрантів застрягли на борту рятувального корабля в Середземному морі, після того як Італія відмовила судну заходити в порт. Так, 629 людей, включаючи вагітних жінок та багато дітей, були врятовані в суботу кораблем Aquarius з французької неурядової організації спільно з німецьким центром SOS Mediterranee.\nЯк повідомлялося, комісар Управління Верховного комісара ООН у справах біженців Філіппо Гранді назвав відмову Італії прийняти корабель з мігрантами "ганебною".\nДодамо, що канцлер Німеччини Анґела Меркель пообіцяла підтримати Італію, яка зіштовхнулася із значним притоком біженців.\nІталія Нідерланди мігранти біженці Середземне море рятувальники судно корабель


"Каніквантел" для кішок: показання, інструкція із застосування, відгуки » Як зробити\nЯк зробити » Здоров'я і спорт » "Каніквантел" для кішок: показання, інструкція із застосування, відгуки\n26 січня, 2017 0 660\nІндивідуальний підхід — таблетки та гель «Каніквантел» випускаються зі смаком риби або м'яса, тому тварини охоче приймають його з кормом. Власнику слід лише правильно вибрати наповнювач.\nМожна легко розрахувати, як давати «Каніквантел плюс». Інструкція із застосування, яка додається до кожної упаковці, що містить всі необхідні рекомендації щодо прийому та дозування.\nЦіна на препарат цілком доступна — 63 рубля за одну таблетку, або 960 рублів за гель. Це дозволяє раз у квартал проводити профілактику глистів, запобігаючи розвиток захворювань, які можуть бути викликані гельмінтами.\n«Каніквантел» (для кішок) випускається у вигляді таблеток по 12024 і 6 штук в упаковці та у вигляді гелю, поміщеного в спеціальні шприци-дозатори по 6 мл. В одній таблетці в якості діючих речовин міститься 50 мг празиквантелу і 50 мг фенбендазола а також допоміжні речовини:\n06 г магнезії стеарат.\nПоєднання двох активних діючих речовин забезпечує потужне антигельмінтну дію. Препарат ефективний проти цестод і нематод легенів і шлунково-кишкового тракту, ларвальних і імагінальних стадій паразитів.\nФенбендазол порушує енергетичні процеси в організмі паразитів. Празиквантел паралізує мускулатуру, провокує розпад тегумента — зовнішнього покриву плоских гельмінтів. Зберігають «Каніквантел» (для кішок) в щільно закритій заводській упаковці, в захищеному від сонячних променів, сухому місці, далеко від кормів і харчових продуктів, при температурі від 0 до +25 °C. Подбайте про те, щоб препарат був недоступний дітям. При дотриманні умов зберігання, лікарський засіб зберігає свої властивості протягом чотирьох років з моменту виробництва. Після закінчення терміну придатності препарат слід утилізувати згідно з вимогами законодавства.\nБагатьом власникам відомо, як часом непросто дати кішці ліки. Для отримання максимального ефекту, необхідно строго дотримувати дозування і враховувати вік тварини. Одна таблетка препарату «Каніквантел» (для кішок) розрахована на десять кілограмів ваги тварини. Отже, якщо ваш улюбленець важить не більше п'яти кілограмів — таблетку слід розділити на дві частини.\nРозітріть її в порошок і додайте в першу ранкову) порцію корму. Якщо кішка відмовляється від прийому препарату, приготуйте суспензію. Для цього таблетку розітріть і додайте до порошку десять мілілітрів води. З допомогою шприца без голки введіть перорально перед годуванням «Каніквантел». Дозування для кішок — 1 мл суспензії на кілограм ваги тварини. При запущених формах інвазії дозування призначає ветеринарний лікар, в якості профілактики антигельмінтик слід використовувати раз на три місяці.\nБагато антигельмінтики дуже важко переносяться тваринами. Вбиваючи паразитів, вони травмують і організм наших улюбленців. Інколи після застосування таких засобів може знадобитися додаткове лікування. Цього не можна сказати про «Каниквантеле». При дотриманні інструкції, побічних ефектів у тварин виявлено не було. Але прояв алергічних реакцій залежить від індивідуальних особливостей організму тварини. Іноді окремі компоненти препарату можуть викликати нетривалу блювання або пронос. Як правило, такі прояви не потребують додаткового лікування, вони незабаром проходять самі собою. Але якщо ви помітите, що кішка почуває себе гірше, не втрачайте часу — вирушайте у ветеринарну клініку.\nМи вже говорили про те, що «Каніквантел» для кішок протипоказаний при вагітності та годуванні кошенят. Крім того, разом з цим глистогінним засобом не слід давати препарати, до складу яких входить піперазин. «Каніквантел» — препарат, який надає м'яке, щадне дію на організм кішки, проте не слід поєднувати його прийом з використанням інших лікарських засобів.\nНа думку власників кішок, це дійсно ефективний препарат — «Каніквантел». Відгуки господарів тварин підтверджують, що вже після першого застосування спостерігається значне покращення стану тварини. При цьому практично ніхто не говорить про будь-які побічні ефекти. Більшість кішок охоче беруть його із звичним кормом, але досвідчені кошатники рекомендують змішувати препарат з улюбленим ласощами вашого вихованця. Думки власників розділилися в одному питанні: яка форма препарату більш зручна. Велика частина вважає, що набагато зручніше давати гель, іншим простіше використовувати таблетки.


Доставка та оплата - Tramp-Sport\nГоловна>Доставка та оплата\n1. Кур’єрська доставка (по м. Дрогобичу)\n2. Доставка по Україні здійснюється кур’єрськими службами або Укрпоштою.\nПослуги доставки оплачує покупець.\n3. Самовивіз з магазину по вул. Симоненка, 12 в робочий час.\nВиди оплати замовлення:\nОплата готівкою кур'єру (м.Дрогобич):\nВи здійснюєте замовлення в інтернет-магазині або по телефону. Після підтвердження замовлення, наш менеджер домовляється з Вами про термін та адресу доставки. Оплату замовлення Ви здійснюєте безпосередньо кур’єру, під час передачі товару особисто в руки, розписуєтеся в отриманні замовлення і отримуєте замовлення і супровідні документи.\nОплата при отриманні товару на складі кур’єрської служби:\nЗамовлення товару можна здійснити в інтернет-магазині або по телефону. Після підтвердження замовлення, наш менеджер домовляється з Вами про термін та адресу доставки. Оплату замовлення Ви здійснюєте при отриманні товару на складі кур’єрської служби у Вашому місті.\nОплата на картку Приватбанку:\nЗамовлення товару можна здійснити в інтернет-магазині або по телефону. Ми надсилаємо Вам номер картки електронною поштою або смс повідомленням. Ви сплачуєте замовлення. Після цього наш менеджер домовляється з Вами про термін та адресу доставки. Ми надсилаємо Вам товар будь яким зручним для Вас способом.\nЯкщо у Вас виникли додаткові запитання зателефонуйте до нас і ми надамо Вам відповіді.


Закон про мову: у Раді сьогодні останній ривок (онлайн) | Новини на Gazeta.ua\nПісля обіду засідатимуть комітети. Фото: freeradio.com.ua\nВерховна Рада продовжує розгляд законопроекту про функціонування української мови як державної.\nСьогодні планують завершити обговорення поправок — залишилося 107 із внесених 2082.\nПісля обіду парламент працюватиме у комітетах, фракціях і групах. Зокрема, комітет із питань культури і духовності має опрацювати законопроект про мову.\nІ вже завтра, 25 квітня, спікер Андрій Парубій планує винести мовне питання на розгляд Верховної Ради у другому читанні.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Очікую повну мобілізацію Ради у Чистий четвер — Парубій\nЗараз ви читаєте новину «У Раді сьогодні останній ривок до закону про мову (онлайн)». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nРеферендум про мир із Росією: Кравчук прокоментував ідею 6 Переглядів: 31753\n3 Переглядів: 21249\nЛяшко відбирає своє електоральне поле у Зеленського Переглядів: 1674


Викладач Гребіник Я.В. : 16 травня 2020 р. святкуємо День Європи в Україні. Інтерактивний урок.\n16 травня 2020 р. святкуємо День Європи в Україні. Інтерактивний урок.\nДля українців це особливий день. Ще з античних часів Україна є повноправною та невід’ємною частиною європейської спільноти – великої родини, об’єднаної прогресивними демократичними поглядами. Цей день\n– чудовий привід вкотре засвідчити прагнення України жити в мирі та злагоді, будувати своє майбутнє в колі країн об’єднаної Європи.\n10 ФАКТІВ ПРО КРАЇНИ ЄС, ЯКІ МАЛО ХТО ЗНАЄ\n25 ПРИГОЛОМШЛИВИХ ФАКТІВ ПРО ЄВРОПУ ТА ЄВРОПЕЙЦІВ, ПРО ЯКІ БАГАТО ХТО НІКОЛИ НЕ ЧУВ\nЧи вистачить снаги виконати цю вправу?\nВиграй свій мільйон!\nАвтор: Ярослав Гребіник на 5/16/2020 10:10:00 пп\nЯрлыки: Події в історії, Цікаве\nМесто: Курський проспект, 141, Суми, Сумська область, Україна, 40000


Проект “Objective Europa” – квиток в один кінець на крижаний супутник Юпітера | Цікаво знати. Світ цікавих фактів\nПроект “Objective Europa” – квиток в один кінець на крижаний супутник Юпітера\nПроект “Objective Europa” – вельми амбітний захід. Група колишніх фахівців і учених НАСА розробляють план по відправці людей на крижаний супутник Юпітера Європу, який розташований від Землі на відстані 628 300 000 кілометрів. Для учасників місії це буде квиток в один кінець.\nВ космічного апарату Галілео пішло шість років на те, щоб долетіти до Юпітера. Проте учасники місії зможуть здолати цю відстань за шість місяців, як вважають фахівці. Це стане можливим завдяки сучасним ракетним двигунам.\nЯк відомо, в найближчому майбутньому планується місія на Марс, яка для учасників польоту стане так само квитком в один кінець. Кількість добровольців, що бажають взяти участь в цій місії, вже налічує понад 200 тисяч чоловік.\nПроте подорож на Європу буде зовсім іншим. Це буде політ на далекий і крижаний супутник, який обертається по орбіті довкола гігантського газового Юпітера далеко за поясом астероїдів. Цей супутник покритий завісою таємниці. Можливо, на ньому існує життя з причини гіпотетичних підповерхневих океанів і активних геологічних процесів.


У Чернівцях може з'явитися сучасний Палац спорту\nЙдеться у черговій петиції, яка зареєстрована у системі електронних петицій.\nАвтор петиції, Олександр Тюрін запевняє, що в сучасних умовах матчі з ігрових видів спорту (баскетболу, волейболу, футзалу…), крім спортивної складової, набувають і розважального характеру. Такі матчі проводяться, передусім, для глядачів, з виступами груп підтримки, конкурсами для дітей, розіграшами призів тощо. Саме глядачі роблять популярними ці види, що сприяє і розвитку спорту в цілому, і пропаганді здорового способу життя.\n• Виділити земельну ділянку під будівництво Палацу спорту на 4-5 тис. глядачів в м. Чернівцях.\n• Звернутися до Уряду з проханням внести м. Чернівці до списку міст, в яких планують будувати Палаци спорту.\n• Включити будівництво Палацу спорту в програму розвитку фізичної культури та спорту в м. Чернівцях.\n• Розробити ескізний проект то проектну документацію.\nУ Запоріжжі побудують перший басейн для дітей з особливими потребами\nБільше в цій категорії « На ВДНГ у Києві проведуть забіг дорослих спортсменів і дітей «Масляна Snow Run» В одному з сіл Одеської області в будівлі БК організували фітнес-клуб »


Понеділок, 29 листопада 2021, 23:15\nУ Луцьку закінчили знімати нестандартний проморолик міста, який розкриє секретні місця і залучить авіацію. Таке відео готують на замовлення Управління туризму та промоції міста.\nПро це повідомила Фейсбук-спільнота Капці Любарта.\nУ неділю, 28 листопада, відбулось знімання фінальної сцени. В кадрі ожила Леся Українка завдяки Олені Григоренко та король Любарт, якого зіграв Дмитро Мандзюк. Також в ролику знявся сам міський голова Ігор Поліщук.\n«Після перегляду відео лучани відкриють частину свого незнайомого Луцька», – стверджує режисер проморолику Олександр Стеренчук, режисер ролика.\nЗ акторами режисер працює уже не вперше. Раніше знімали промоційний ролик для Луцького підземелля, який презентують лучанам у 2022 році.\n«Кожного разу чекаю зйомок як свята! Ретельно готуюсь, створюючи зачіску, макіяж і загальний образ, який передає внутрішній стан моєї героїні. Так, учора я була у ролі Лесі Українки. Погода, чесно кажучи, бажала б кращого, але ні пронизливий холод, ні моросливий дощ не завада нашій команді творити й насолоджуватись процесом», – розповіла дизайнерка та модель Олена Григоренко.\nЦікаво, що у промоційному ролику залучать військову та цивільну авіацію. Також у відео очікується відкриття цікавих місць Луцька, які навіть не усі лучани відвідували.\n«Звикли, що Луцьк – це парк і максимум центральні вулиці, а це буде сюжетний ролик», – каже режисер.\nНад роликом працювали режисер Олександр Стеренчук, оператор Антон Аношин, асистент оператора/звукорежисер – Юрій Бочко.


«Тієї ночі їх усіх розстріляли»\nВідкриття пам'ятника розстріляним нацистами професорам львівських університетів, Львів. Фото: Станіслав Косєдовський\n1941 року на Вулецьких пагорбах у Львові нацисти розстріляли понад 25 польських викладачів, а також членів їхніх сімей (усього майже 50 людей). Публікуємо фрагмент однієї з перших німецькомовних праць про Голокост «Знищення міста на ім’я Станиславів», у якій описано цей злочин.\nУсе почалося так, як зазвичай подібні речі починалися всюди в Європі — з довгих лютих дзвінків у двері й гупотіння кроків у під’їздах. Була ніч із 3 на 4 червня 1941 року, німецькі загони ввійшли в місто Лемберґ (Львів) лише чотири дні тому, до того місто два роки було під окупацією совєтської влади, яка щойно відступила. Цієї ночі ґестапівці й польова жандармерія — по троє, четверо, а то й семеро осіб — вривалися у помешкання 22 викладачів Львівського університету й Львівської політехніки й вантажили їх у легкові або вантажні автомобілі, що чекали внизу.\nТомаш Цєшинський, студент медицини, злякано схопившись із ліжка, ввімкнув світло й глянув на годинник. Була друга година ночі. Він чув, як його батько йде до дверей, відчиняє їх, чув різке запитання: «Ви професор Цєшинський?», чув важкі кроки кількох чоловіків, які ввійшли за батьком у його кімнату. Він похапцем одягнувся й пішов за ними. На нього наставили револьвер, запитали, хто він, і звеліли сісти на стілець у найдальшому куті кімнати. А далі він розповідає:\n«Моя мати запитала офіцера, чи його єдиним правом є револьвер, чи, може, він має ордер на арешт? Він відповів: «Достатньо моєї уніформи». Під час обшуку чоловіки знайшли в шафі скриньку із золотом, що призначалося на зубні пломби, і кілька золотих монет. Офіцер і ще один із присутніх запакували все собі в кишені. Коли батька запитали про радіоприймач, він відповів, що згідно з розпорядженням, віддав приймач у збірний пункт. Офіцер на це: «Невже?» Батько: «Чесне слово». Офіцер: «Ви не німець і не маєте права давати чесне слово». Я бачив, як затремтіла батькова рука, як мама швидко вхопила її і здавленим голосом благально сказала батькові: «Антонію, він усе одно не в змозі тебе образити!» Добре, що офіцер не розумів польської. Мій батько хотів узяти пляшечку з наперстянкою, яку він завжди мав із собою, бо хворів на серце, але йому не дозволили. Потім його змусили сісти в автомобіль, що стояв унизу й де вже чекав професор Пілат, який жив у тому ж будинку. Через дві години я чув серію залпів із боку Вулецьких пагорбів, але не надав цьому особливого значення».\nІз професором медицини Францішеком Ґроером те ж саме трапилося ще 3 червня ввечері, близько 10-ї години. Подружжя ще не спало, господар щойно провів до дверей гостя. Професор, якому завдяки збігу багатьох обставин судилося залишитися живим, пізніше свідчив:\n«П’ятеро ґестапівців у одностроях на чолі з офіцером вимагали відчинити їм двері. Коли я відчинив, вони вигукнули: «Руки вгору!» — й приставивши револьвер мені до скроні, обшукали кишені. Пізніше, довідавшись, що моя дружина англійка, офіцер сів із нею за стіл у їдальні й цілком іншим, ввічливим тоном англійською провадив із нею бесіду, розпитуючи, як я й інші викладачі працювали під час совєтської окупації. Вони питали про валюту, на що моя дружина подала офіцерові банкноту 20 доларів, а він засунув її мені у верхню кишеню піджака. Їхню увагу привернула гірка візитівок (поляків, а також іноземців, які відвідували мене тоді), вони наказали покласти візитівки у мою сумочку; я повинен був узяти з собою фотокамеру й документи, а також ключі від автомобіля. Минула 12-та ночі, коли вони звеліли мені спускатися з ними вниз до вантажівки, у якій уже сиділи професори Крек і Зеленський».\nФранцішек Ґроер. Джерело: Вікімедіа\nПрофесор Ґроер, якому, як уже згадувалось, поталанило залишитися живим й кілька днів після арешту повернутися додому, спочатку не був у стані (а можливо, з обережності й не хотів) багато розповідати про те, чого зазнав у закладі Абрамовича, куди доставили арештованих. Своєму другові він сказав одне: «Це було жахливо». Лиш через кілька років про все, що відбулося, він повідомив для протоколу:\n«Автівка приїхала у двір закладу Абрамовича. Він був оточений конвоєм. Нас брутально заштовхали всередину, в довгий коридор, де обличчями до стіни вже стояло багато наших колег, і звеліли так само стати поруч із ними. За найменший рух били прикладом або кулаком у голову. Мене привели трохи за північ, так нерухомо обличчям до стіни ми простояли до другої години ночі, постійно привозили інших людей. Час від часу з підвалу чулися постріли й людські крики, щоразу один із конвоїрів говорив: «Знову на одного поменшало!» Але я гадав, він говорить так, щоб нагнати на нас ще більше страху. Потім нас почали викликати поіменно й наказували йти в одну з кімнат, що виходили в коридор. Я був десь десятий чи дванадцятий у черзі. Зайшовши, я опинився перед двома офіцерами, один із яких був при моєму арешті. Інший (вищого рангу) був височезний, мов дерево, і як тільки я увійшов, він заревів: «Ти німець, ти зрадив свою батьківщину й служив більшовикам. Чому, поки була така можливість, ти не перебрався з німцями на Захід?»\n(Професор Ґроер народився у Вроцлаві, свого часу вчився у Відні у відомого реформатора педіатрії професора Пірквета, а під час совєтської окупації заснував показовий Центр матері й дитини).\nЯкомога спокійніше я почав пояснювати йому, хоч він мене постійно перебивав, що я поляк німецького походження і навіть якби хотів виїхати на Захід, совєтські органи цього б ні в якому разі не дозволили, бо на своїй посаді в системі охорони здоров’я тоді я вважався незамінним. Відтак він запитав, що означають візитівки англійського консула, які вони знайшли у мене вдома у візитниці. Я відповів, що моя дружина англійка, і колишні консули полюбляли нас відвідувати. Тоді він трохи заспокоївся й нарешті сказав:\n«Мені треба поговорити з начальником, а тоді побачимо, чи вдасться щось для вас зробити». І вийшов із кімнати. Оскільки він звернувся до мене на «ви», я почав вірити, що мої шанси врятуватися трохи збільшилися. Як тільки він вийшов, інший сказав: «Усе залежить від нього самого, тут у нього немає начальників. Скажіть йому, що ви зробили якесь важливе для Вермахту медичне відкриття. Можливо, це вам допоможе».\nУ цю мить знову зайшов старший, але мені більше не випала нагода заговорити з ним, бо він тут же викинув мене з кімнати. Заходив я в кімнату з одного боку коридору, тепер же опинився на іншому боці, мені запропонували стілець, дозволили курити й принесли склянку води. На цьому боці коридору я побачив професорів Соловія і Ренського. Через якийсь час з’явився ґестапівець і запитав обох, скільки їм років. Якщо я не помиляюся, вони відповіли, що 73 і 76 відповідно Справжній вік обидвох, який вони тоді вказали, був 82 і 74 роки. Ренцький провів 18 місяців у радянській в’язниці Бригідки, звідки мав можливість вийти два дні перед приходом німців. Обидвох було вбито.. Це запитання я потрактував таким чином, що, мабуть, через їхній поважний вік їх скоро відпустять. Я відчував, що і моя ситуація покращується. За якусь хвилю знову зайшов той, кого інший офіцер назвав єдиним начальником, наказавши мені вийти у двір й там прогулюватися. Він шепнув: «Поводьтеся так, ніби ви не заарештований». Отож я вийшов надвір і почав проходжатися туди-сюди, курячи при цьому одну цигарку за іншою. Через якийсь час я припинив курити, засунув руки в кишені, намагаючись виглядати якомога безтурботніше, щоб створити враження, ніби мені більше нічого робити, як тільки тут гуляти.\nІ ось у двір із вулиці зайшло двоє ґестапівців. Побачивши мене, вони накинулися, б’ючи кулаками в голову. Я спробував пояснити, що мені наказали поводитися, ніби мене не заарештовано. Нарешті вони припинили казитися, лишили мене у спокої й зайшли до будинку.\nВже світало, могло бути близько четвертої ранку, коли через задні двері будівлі вивели гурт колег, десь 15-20 осіб. Мені перехопило подих, я і впізнавав і не впізнавав їх — так вони змінилися.\nПопереду йшли професори Новіцький, Пілат, Островський, четвертий був, якщо не помиляюся, Стожек, але в цьому я не цілком упевнений. Усе здавалося неправдоподібним, вони рухалися так дивно, на плечах несли — цього я відразу не помітив — кривавий труп молодого Руффа Руфф втратив свідомість через епілептичний приступ.. Позаду йшли інші, й за ними тягнувся кривавий слід. Згодом вигнали кількох професорських дружин, яких заарештували разом із чоловіками, змусивши їх витирати сліди крові. Мені здається, серед них була і пані Руфф.\nПриблизно через 20 хвилин я почув постріли збоку Вулецьких пагорбів. Уранці мене відпустили, сказавши, у якій кімнаті можна забрати свої речі. Заходячи, я помітив, що у моїй кишені 20-доларова купюра, яку офіцер при арешті засунув мені у верхню кишеню піджака. Боячись, що через це можу мати неприємності, я віддав купюру службовцеві, який там був, а він за це видав мені мої речі. Коли я вже покинув кімнату, він вибіг за мною зі словами: «Дай мені свою адресу, бо може трапитись, що інший наш відділ прийде арештовувати тебе, на цей випадок я запишу, щоб тебе не чіпали».\nПісля цього я пішов додому. Коли згодом уранці я вийшов із дому до клініки, на сходах перед квартирою професора Островського зустрів унтер-офіцера ґестапо, який був присутній при моєму арешті. Усміхаючись, він сказав: «А вам пощастило!» Через кілька днів прийшли інші ґестапівці, які теж були при моєму арешті, пропонуючи продати їм камеру й килими. Невдовзі після цього я втратив своє помешкання, але, незважаючи на це, ті двоє не відставали, навідуючись до мене, мабуть, ще протягом трьох місяців: мої камери, яких у мене була ціла колекція, не давали їм спокою, і вони одну за одною вициганили їх у мене, але були, до речі, дуже ввічливі. Під час якогось їхнього візиту я наважився запитати одного із них, що ж трапилося тоді з усіма моїми колегами. Зробивши різкий жест рукою, він сказав: «Тієї ночі їх усіх розстріляли».\nПрофесор Ґроер не наважився розпитувати далі. В одну ніч заарештували 22 викладачів, 21 з них розстріляли, не рахуючи синів, дружин та інших людей. «Тут у нас інші методи» (порівняно з райхом), — повідомив Ганс Франк своїм підлеглим, закликаючи їх уберегти райх від складнощів, подібних до тих, що виникли через краківських викладачів. Але навіть ці «інші методи» вирішення питання з ученими вимагали деякої підготовки та, як і раніше, з’являлися висмоктані з пальця безглузді чутки, які годі було стримати й які вели на манівці.\nРодичі зниклих, а також їхні колеги тижнями, місяцями, а деякі навіть три роки поспіль, поки після відступу німців усе не вийшло на поверхню, були твердо переконані, що їхні близькі живі.\nЦя химерна впевненість ґрунтувалася на щасливому закінченні історії, що два роки перед тим трапилася з краківськими професорами, які за невеликим винятком все ж повернулися до своїх рідних. Ті, що сподівалися на подібне, не підозрювали про попередження, яке Ганс Франк дав СС — більше не діяти так, як у випадку з краківськими викладачами. Те, що на відміну від подій у Кракові родичі львівських викладачів від ночі з 3 на 4 червня не отримали жодної інформації, постраждалі пояснювали тим, що вони занадто довго були відрізані від «заходу» – обставина, яка, мовляв, зараз змінилася. При цьому, мабуть, ніхто не помічав, що випадок стався після вступу військ із заходу.\nУ перші тижні окупації німців думка про те, що ось ми знову «належимо до Європи», домінувала, особливо якщо йдеться про так звані вищі освічені кола, але й загалом серед патріотично налаштованих поляків. Свої студентські роки багато хто з викладачів провів у Німеччині чи Австрії, та вони не могли уявити, на що здатні німці. З полегшенням зітхнули, коли «азійська орда забралася», і це полегшення їм затьмарило погляд на те, якою насправді є реальність. Таке сприйняття речей німці підтримували й використовували, відразу після приходу відкривши ворота в’язниці Бригідки й дозволивши мешканцям шукати серед мерців своїх близьких, демонструючи тим самим, що вчинили більшовики й що вони, німці, ліпші. Ми знаємо, що за цим стоїть: українські націоналісти, які довго формувалися в підпіллі, відкрили вогонь навздогін совєтським загонам, які відступали, що в результаті призвело до того, що над в’язнями Бригідок, які все ж були противниками совєтської влади або вважалися такими, вчинили швидку розправу.\nЩо ж трапилося насправді? Як саме усе відбулося? Щоб зрозуміти, хто міг бути свідком подій, слід сказати, що викладачі мешкали переважно в окремих районах міста, медики (так як це заведено і в інших містах) — неподалік клініки, викладачі Політехнічного університету концентрувалися переважно в орендованих помешканнях і віллах на вулиці Набільській. Ця вулиця веде вздовж ущелини, що відділяє її від Вулецьких пагорбів. Тієї ночі з 3 на 4 липня там ніхто не міг заснути. Цілу ніч цією тихою околицею, де розташовані вілли, снували автомобілі.\nЧувся скрегіт гальм, коли автівки зупинялися, тривалі дзвінки у двері, важкий тупіт чобіт перед дверима будинків, звук двигунів від’їжджаючих авто.\nВ одному випадку, коли не відразу відчинили, у темряві залунали постріли. Нарешті всі автомобілі забралися з вулиці, поїхавши у напрямку Вулецьких пагорбів. Над нічними садами й будинками знову вляглася зловісна тиша.\nІз вікон деяких квартир, особливо тих, що були у кількаповерхових будинках, а також із подвір’їв деяких вілл під різними кутами відкривався вид на Вулецькі пагорби, можна було бачити, що там відбувається, а з біноклем — навіть упізнати людей.\nКароль Цєшковський, який із родиною теж мешкав на вулиці Набільській, розповідав:\n«Тієї ночі з 3 на 4 липня ми не мали спокою. Близько 10-ї години вечора ґестапо брутально ввірвалося в сусідню віллу професора Віткевича. Їм відчинили не відразу, вони зчинили стрілянину. Що трапилося потім, я не знаю. Була рівно четверта ранку, коли я знову почув постріли, цього разу з Вулецьких пагорбів. Я так точно запам’ятав час, оскільки при світлі годинника з фосфорним циферблатом я якраз міряв собі пульс, бо події цієї ночі мене трохи розхвилювали. Я кинувся до кутового вікна нашого помешкання, звідки добре видно Вулецькі пагорби. Коли зазоріло, я зміг розрізнити 10 цивільних, які стояли вряд, а на деякій відстані від них — офіцери з револьверами в руках. Те, що це офіцери, незважаючи на відстань, було видно з їхніх одностроїв. Приблизно на середині схилу я помітив свіжовикопану яму, біля якої спиною до мене стояло четверо цивільних, дещо далі був гурт із приблизно 40–50 цивільних. За ними біля ями стояло четверо німецьких солдатів із націленими рушницями, а поруч — офіцер. Вони вистрілили водночас, мабуть, по команді, й жертви одночасно впали в яму.\nПісля цього привели чотирьох наступних, сцена повторилася й повторювалася аж поки не розстріляли всіх цивільних. Останньою була жінка у довгій чорній сукні. Похитуючись, вона зійшла схилом, а коли стояла перед ямою, захиталася, на мить до неї підскочив офіцер, а потім солдати вистрілили, і вона теж упала в яму. Декого з людей я впізнав, передовсім тих, кого краще знав особисто, упізнаючи їхню поставу й жести. Я безпомильно впізнав професора Стожека. Він стояв у характерній для нього манері, заклавши руки за спину. А ще я впізнав двох його синів і професорів Ломніцького, Пілата і Віткевича. Кілька приречених несли когось, хто, мабуть, втратив свідомість Молодий Руфф.. Ще одна четвірка йшла дуже повільно, бо один із них кульгав, мабуть, професор Бартель Це був офтальмолог, доцент Ґрзедзільський, який теж накульгував..\nКазімєж Бартель. Джерело: Вікімедіа\nВ одному з гуртів хтось упав у яму за мить до залпу, а коли залп відлунав, людина піднялася, але постріли почулися знову. Отож йому відразу послали додаткову кулю, поки він остаточно не зник у ямі. Хтось із приречених з іншого гурту, що стояв скраю (це був один із синів професора Стожека), упав біля ями. Один із солдатів затягнув його в яму. Після розстрілів солдати зняли свої кітелі, й закотивши рукави, лопатами почали загрібати ями. Спочатку вони робили це дуже обережно, мабуть, тому що земля довкола була просякнута кров’ю. Мені вдалося роздивитися дві великі темні плями. Час від часу солдати робили перерви в роботі, слухаючи офіцерів, які давали їм розпорядження».\nТадеуш Ґумовський розповідає:\n«Цієї ночі (з 3 на 4 липня) нас розбудив брутальний грюкіт у ворота. Я відкрив, удома були батько і сестра. Вломилося п’ятеро: троє в уніформі, двоє у цивільному. Вони приїхали автом. Вимагали пред’явити будинкову книгу, сестра принесла. Цивільні читали її впівголоса, ті в одностроях були їх підлеглими. Перші, здається, належали до освіченого прошарку, розмовляли з нами українською, а з тими в одностроях коректною німецькою. Вони хотіли знати, чи мешкає у нас ще хтось незареєстрований, хтось, крім нашої родини. Ми заперечили, вони покинули будинок. Після цього візиту, звісно, годі було думати про сон.\nЗгодом ми побачили, як у сусідній віллі мого шваґра Віткевича спалахнуло світло, а відтак відразу пролунали два постріли. Перевірка там тривала зо 15 хвилин, а потім знову все затихло. Через якийсь час я вийшов надвір і від сусіда, що мешкав у віллі Віткевича, яку від нашого подвір’я відділяв паркан, довідався, що професора забрали. Ще якийсь час я залишався в саду. Коли почало світати, я помітив, що солдати на Вулецьких пагорбах копали яму. Я дуже занепокоївся, пішов у дім, повідомивши про це своїй рідні. Із цієї миті ніхто з нас уже не відходив від вікон, з яких ми дивилися в бінокль.\nЯму солдати копали десь зо півгодини. Потім із тюрми Абрамовича по одній вивели чотири групи приречених, яким звеліли стати перед ямою, вони стояли спинами до нас.\nПісля залпу всі відразу падали в яму. Я впізнав професора Віткевича, який, перш ніж упасти, перехрестився. Мої рідні впізнали серед приречених на страту професора Островського і його дружину. А також професора Лоншана.\nМені здається, там були дві жінки, на одній із них була біла шаль, інша не могла ходити й спотикалася. Жодного разу розстріляних залпом не дострілювали з револьверів, тож можна припустити, що когось загребли живцем. Після розстрілу солдати похапцем загорнули яму. Дехто з людей, які цієї ночі спостерігали за подією з довколишніх будинків, у наступні дні, мабуть, ходили до могили. У кожному разі я згодом бачив зі свого вікна, що там лежали квіти».\nАле цим трагедія львівських професорів не закінчилася. Акцію провели у «надійному місці», однак коли для німців настав час відступати, це місце виявилося не таким уже й надійним. Мабуть, їм дуже розходилося в тому, щоб замести сліди. Більше ніж два роки потому, 8 жовтня 1943-го, прибув загін із 20 євреїв, що належали до «Зондеркомандо 1005», вони повинні були викопати й спалити мерців. До Вулецьких пагорбів їх доправили вантажівкою під суворим ґестапівським конвоєм. Один із членів зондеркомандо, який залишився живий, Лєон Велічкер, розповідає:\n«Ми почали роботу. Двоє з нас мали визначити, де копати. Потім ми почали копати там, де було видно викопану глину, де, як нам сказали, мають бути трупи. Після того, як ми викопали два метри вглиб і не знайшли нічого, нам наказали припинити роботу. Один із провідників, що нас супроводжував, кудись пішов, повернувшись згодом із офіцером зондеркомандо. Той висміяв, що ми нічого не знайшли, й сказав копати в іншому місці, приблизно 30 метрів далі. Там ми дуже швидко, десь на півметровій глибині, наштовхнулися на трупи, на яких був одяг. Ми витягували їх, складаючи на вантажівки. Оскільки земля була суха, тіла не розклалися, одяг почасти вцілів. Із костюмів, здебільшого темного кольору, можна було зробити висновок, що люди належали до вищих кіл. В одного ми знайшли золотий кишеньковий годинник із гарним ланцюжком, у декого були золоті чорнильні ручки, одна з них мала золотий обідок із вигравіруваним іменем професора Вітольда Новіцького. Там було близько 30 тіл, серед яких і жінки. Потім ми загребли яму, насипавши зверху землю. З того місця, де ми копали, відкривався вид на улоговину. Близько о пів на другу ночі нас привезли назад у наш табір у Кривчицькому лісі».\nНаступного дня був Йом Кіпур, найбільше єврейське свято, друга група євреїв зняла тіла з вантажівки, складаючи їх поруч із іншими, привезеними з інших місць. Члени цієї групи, яку називали «складальниками» і яка ділилася на спеціалізовані підгрупи, знайшли в кишенях двох мерців документи, з яких випливало, що вони належали професорам Островському і Стожеку. «Складальники» казали, що йдеться приблизно про 38 тіл. Загалом тоді на загальному вогнищі спалили близько 2000 тіл.\nТа офіційна версія у справі професорів тоді у Львові не змінилася: депортація, місце перебування невідоме; хоча найвища офіційна урядова інстанція райха запевнила швейцарський «Червоний хрест» у тому, що професори живі й перебувають у «надійному місці», все ж на окремих страчених одразу наступного дня після арешту оформили свідоцтва про смерть, очевидно, з особливою метою.\nТе, що компетентним німецьким органам Львова доля професорів мусила бути відома давно, зокрема випливає і з відповіді, яку отримав доцент д-р Карл Шутц із Берліна, тоді головний лікар штабу, який на місці паралізованого медичного факультету 1942 року заснував медичні професійні курси. Він запитав, чи можна залучити до лекцій згаданих вище професорів, і йому відповіли, що їх уже немає серед живих.\nТе, що арешти відбувалися за підготовленими списками (байдуже, де саме їх готували: у Краковіhttps://novapolshcha.pl/article/recept-iogo-molodosti/ чи Львові), те, що ці списки походили від українських фашистів — сумніву в цьому не виникає. Тим не менше, відповідальність як така лежить на самих німцях, які послуговувалися українцями як спільниками. Керівником виконавчого відділу того «польового ґестапо», яке відразу після акції відіслали на фронт, був Ганс Крюґер.\nГанс Крюґер. Джерело: Вікімедіа\nСправа професорів — моя робота, — хвалився він перед графинею Ланцкоронською під час одного допиту (травень 1942 року). Тоді за дорученням польського комітету допомоги вона займалася опікою в’язнів у Станиславові Тепер — Івано-Франківськ. й, перебуваючи там, потрапила в руки Крюґера. Він вважав, що не мусить особливо критися перед нею, оскільки мав намір відправити її в концентраційний табір Равенсбрюк, і ймовірність, що графиня вийде з нього живою, була мала. Тим часом через втручання дуже високих інстанцій переміщення графині в табір відклали, спочатку зі Станиславова її переправили до в’язниці у Львові. Там її допитував комісар ґестапо Кучман, який рік перед тим, будучи підлеглим Крюґера, брав участь у арештах професорів і невідомо з яких причин не здійснив подальші арешти за іншими наявними списками. Кучман (чи то через особисту ворожнечу, чи через те, що справді не сприймав методів Крюґера) при першій слушній нагоді ладен був поквитатися зі своїм противником. Графиня Ланцкоронська використала цю обставину, повторивши в його присутності те, що сказав їй Крюґер. Про цю справу Кучман склав із нею протокол і, справді, доставив його у вищі інстанції Берліна, внаслідок чого Крюґера відкликали зі Станиславова: не через його дії, а через те, що він порушив конфіденційність, видавши таємницю іноземці з ворожого табору. Повернувшись із Берліна до Львова, Кучман ще встиг повідомити це графині тієї ночі, коли її депортували до Равенсбрюка. Звелівши, щоб його відвели до неї в камеру, він сказав:\n«Крюґера відкликали. Довідавшись про цю справу, Гіммлер розлютився. Війна програна, Ромеля в Африці розбили. Я знаю, що ваші земляки готові повісити мене на ліхтарному стовпі».\nОчевидно, він хотів створити собі алібі, а може, через справу професорів і справді відчував докори сумління, однак графині допомогти не міг — її відправили у табір.\nМинули роки. Наприкінці війни Крюґера заарештували голландці, 1948 року їхній процес проти нього був зупинений, його передали англійцям, які теж не змогли нічого довести, так що 1948-го його випустили як звичайного військовополоненого, після чого він осів у Людінґгаузені біля Мюнстера. Він отримав посвідчення біженця типу А (родом був із Познані), й завдяки виплатам для репатрійованих йому вдалося вибудувати собі солідне життя в будівельній галузі, а згодом у торгівлі металом і сталлю. Політично він теж дуже швидко зорієнтувався, дійшовши до посади другого речника у спілці збуту й ставши кандидатом на виборах до адміністрації землі Північна Вестфалія від Партії позбавлених прав і біженців.\n1962 року його заарештували за підозрою в керівництві масовими вбивствами 80 000 євреїв і поляків у окрузі Станиславів. Оскільки він був шановним, забезпеченим і впливовим політиком, його арешт став неабиякою сенсацією, і Мюнстер був не на жарт обурений. Під час процесу над Крюґером в 1966–1967 роках цьому монстрові вдалося оточити себе німбом борця опору, адже 1942-го його й справді відкликали зі Станиславова «за зраду державної таємниці», понизили у званні й засудили до одного року ув’язнення. Якби жила та польська графиня, на судовому засіданні вона би засвідчила, що він, зраджуючи цю «таємницю», здійснив людяний вчинок, попередив її, тим самим врятувавши життя багатьом її землякам.\nЗгодом усе виглядало як театральна постановка, коли несподівано (в тім числі й для самого суду) в залі судового засідання з’явилася та, яку він вважав давно померлою, закатованою в концтаборі. Висока, одягнута в чорне тоді 68-річна графиня, яка репрезентувала польську шляхту, до того ж по материнській лінії належала до німецького княжого роду (її дядько князь Карл Ліхновський довгі роки був німецьким послом при царському дворі), ввійшла у відділення для свідків. Вона була історикинею мистецтва, навчалася у Віденському університеті, де захистила докторську роботу, тепер жила у Римі й керувала Інститутом історії Польщі, була почесною членкинею численних академій, і тут вона у деталях подала для протоколу все, що говорив Крюґер, допитуючи її у Станиславові 1942 року. Вона пригадала і його слова про те, що вбивство львівських професорів — його робота (факт, який не був предметом судочинства на цьому процесі). Німб борця спротиву випарувався. Та хіба міг Крюґер здогадуватися, що графиня, яку він нібито так пристрасно бажав бачити на суді, ще була серед живих?\nЧерез нього вона провела в Равенсбрюку три роки і врешті 1944-го, завдяки втручанню папи й савойського монаршого дому, її нарешті відпустили у Швейцарію до брата, на доказ чого вона пред’явила в суді лист СС-оберґруппенфюрера, генерала зброї СС і поліції д-ра Ернста Кальтенбрунера, адресованого президентові міжнародного комітету «Червоного хреста», професорові Карлу Буркгартові. Зрозуміло, що ця горда незламна жінка, мало того, католичка, остання спадкоємиця славного роду справила в загальній атмосфері судового процесу незрівнянно сильніше враження, ніж десяток свідків із Ізраїлю, Америки чи Польщі, які заледве могли висловитися німецькою й під тягарем спогадів часто зривалися на плач.\nЗважаючи на такі звичні під час процесів проти нацистів гротескні суперечки між прокурорами й захисниками з приводу того, скільки жертв — 10 000, 15 000 чи 20 000 — поставити на карб обвинуваченому, мабуть, буде доречним з’ясувати, чому в спеціальній літературі про львівських професорів іде мова то про 21 жертву, то про 22, а то і про 25.\nТієї ночі з 3 на 4 липня 1941 року арештували 23 викладачів (не рахуючи їхніх дружин та синів, а також інших родичів і гостей). З них додому повернувся лише один (професор Ґроер), отож заарештували 23, розстріляли 22.\nЧасто до 22 розстріляних зараховують ще й трьох інших, яких арештували всередині липня й жоден із яких не повернувся; але, можливо, цей випадок ніяк не пов’язаний із «акцією проти професорів», яку провів Крюґер. Коротко розповімо про ці три випадки.\nО п’ятій годині пополудні 11 липня одночасно у власних помешканнях заарештували двох викладачів Академії зовнішньої торгівлі — професорів Руцевича й Коровича. Навіть після війни ніде не знайдено жодного сліду цих двох викладачів, хоча обшукали всі канцелярії української міліції, переглянули всі наявні документи ґестапо.\nЩе один, найзагадковіший і найвідоміший випадок стосується професора, викладача Політехнічного університету Казімєжа Бартеля (народжений 1882 року), якого заарештували у переддень, 2 липня, за колишню політичну діяльність. Його справа особливо показова, бо йдеться про ключову політичну фігуру (з 1922-го він був депутатом, а в 1926–1930 роках чотири рази прем’єр-міністром), про друга Пілсудського.\n2 червня звістка про арешт професора Казімєжа Бартеля облетіла місто, мов блискавка. Його дружина Мар’я розповідає, як це було.\n«Оскільки була вказівка всім іти на свої робочі місця, вранці я провела чоловіка до Політехнічного університету, хоча в нього був перелом стегнової кістки й він ходив на милицях. Одразу після того, як ми вийшли з помешкання, з’явилися троє ґестапівців, щоб заарештувати його. Не заставши його вдома, вони звеліли нашій доньці сідати з ними в авто й показувати їм дорогу до місця роботи мого чоловіка — бічної будівлі Політехнічного університету на вулиці Леона Сапєги, 35, де була лабораторія.\nДоньці наказали чекати в автомобілі, де залишився й один із ґестапівців, тоді як два інші ввійшли до інституту, де, крім мого чоловіка, були всі його асистенти й ще кілька осіб. Вони повезли чоловіка у головний відділ ґестапо, який знаходився на вулиці Пельчинського у приміщенні електростанції, лише тоді, коли ґестапівці завели чоловіка в будівлю, доньці дозволили піти додому. Прийшовши додому після 11-ї, в помешканні я побачила гурт ґестапівців, мені наказали звільнити квартиру протягом десяти хвилин. Узявши з собою невеличкий багаж, ми з донькою покинули дім, я більше не мала змоги наблизитися до чоловікового письмового столу. Через кілька днів я почула, що його політичну бібліотеку винесли у двір й спалили, а наукову частину начебто вивезли до Берліна».\nНаступної ночі професора Бартеля не помістили разом із іншими арештованими у в’язницю Абрамовича, він залишився у невеличкій кімнаті на першому поверсі головного відділу ґестапо на вулиці Пельчинського, а згодом його перевели у в’язницю на Лонцького. Його родичам дозволили щодня приносити йому їжу, він мав право писати їм листи (німецькою мовою), які, очевидно, не піддавалися жодній цензурі, їх завжди передавали дружині, коли вона приносила їжу. В одному з листів ідеться:\n«…до 16 червня мене не допитували. З приватних розмов з офіцерами я зробив висновок, що мені може загрожувати небезпека через те, що я був прем’єр-міністром. Адже в Москві я вів переговори зі Сталіним, мав високу посаду. Мені сказали у вічі: «Ви організовуєте співпрацю з більшовиками!» Я знаю, Марисю, що ти вчора марно намагалася пробитися до шефа СС. У камері зі мною перебувають ще шість осіб, які поводяться дуже по-різному. Вартові й офіцери до мене дуже ввічливі. Я цілком залежу від того, що ти мені присилаєш. Я готовий зносити все, аби тільки знати, що з вами не трапиться нічого поганого. 14 днів не голився, виглядаю, мов дідуган. К.»\nА потім 19 липня:\n«Мені відомо про Круковського, Пілата, Віткевича, Стожека, Вайґеля, Ломніцького, Цєчинського, Коровіча. Є ще хтось? (Бартель, очевидно, знав лише про те, що їх арештовано). Вам заборонили заходити додому? Чи правда, що заборона діятиме лише короткий час? Якщо мене щось і цікавить в українській газеті, яка тут виходить, то це вісті з фронту, якими тут цікавляться всі. Де сидять викладачі, яких я перечислив? Знаю, що Цєчинський нібито тут, але я його не бачив Це тільки чутки. Цієї людини більше не було серед живих.. Дивно, але ні мене, ні когось іншого з нашого блоку № 22 ще досі не допитували. Я пишу пам’ятні записки, клопотання. Благаю вас: не турбуйтеся за мене. Багато людей пережило такі жахи, чому я не мав би пережити невеликі незручності? Має бути так, як є. Якби було інакше, мені було б соромно. Світ тріщить по швах, зараз трохи посидіти в темній – це дрібниця. Подумайте лише, скільки невинних людей загинуло! Що роблять мої асистенти? Вище голову! Ми йдемо назустріч новому світові! Ваш К. Усі тут дуже ввічливі й послужливі».\nІ наступного дня:\n«Можете собі уявити, що для мене означає звістка про те, що вас вигнали з помешкання. Я чекав усього, лише не цього. У мою камеру тепер посадили молодого Стефановича. Чи вціліє мій рукопис про перспективи й інше? Цілую вас з усього серця, ваш К.»\nСама пані Бартель розповідає:\n«Одразу в день арешту я була в начальника ґестапо, але від мене відкупилися тим, що дозволили щодня приносити чоловікові їжу, чисту білизну, навіть книжки. Приносячи обіди, я щоразу отримувала листа й щоразу передавала листи від нас, у яких писала, що було дозволено».\nЗгаданий Бартелем у листі від 20 липня Стефанович — це Антон Стефанович, якого родина Бартелів добре знала багато років. Його заарештували відразу по приході німців, й він сидів із Бартелем в одній камері.\n«Спочатку з Бартелем німці поводилися дуже добре. Дали дозвіл на те, щоб йому з дому приносили їсти, йому можна було курити, з ним усі були ввічливі. На його прохання мене відвідав лікар, який, оглянувши мене, приписав обезболюючі ін’єкції через травми, отримані під час допиту. Відколи нас перевели у в’язницю на Лонцького, обходження ставало щодень гіршим. Бартеля звинувачували у контактах із євреями, називали прислужником юдо-комунізму. Він кілька разів просив дозволу говорити з вищим офіцером, кажучи, що його арештували безпідставно. У мене тоді було враження, що він уже душевно зламаний і не в змозі більше охопити масштабу трагедії. Одного ранку на світанку його вивели, не дозволивши взутися й одягти пальта. Він більше не повернувся».\nПані Бартель доповнює:\n«26 липня вже не прийняли обід, через що я пішла до директора в’язниці Міхаеліса. Показавши мені телеграму, він сказав, що за наказом Гіммлера мого чоловіка сьогодні вдосвіта розстріляли. Запитавши, за що, я отримала відповідь: «Він ж був найбільшим польським комуністом!» Текст телеграми я вже не пригадую, я була не в стані збагнути, читала лише ім’я cвого чоловіка й бачила підпис Гіммлера. Польський охоронець у в’язниці сказав мені: «Сьогодні вивезли всіх, серед них був і ваш чоловік».\nОтож у першій половині липня 1941 року заарештували 25 викладачів львівських вищих навчальних закладів, 22 із них розстріляли вдосвіта 4 липня 1941 року. Серед них із медичного факультету: Антоній Цєшинський, Владислав Добразанєцький, Ян Ґрек, Єжи Ґжеджільський, Генрик Гіларович, Едвард Гамерський, Станіслав Мачевський, Вітольд Новіцький, Тадеуш Островський, Станіслав Прогульський, Роман Ренський, Адам Соловій (онук якого, лікар Мєсович, розділив із ним його долю), Влодзімєж Сєрадцкий. З Політехнічного університету: Влодзімєж Круковський, Антоній Ломніцький, Станіслав Пілат, Влодзімєж Стожек, Каспер Віґель, Казімєж Ветулані, Роман Віткевич, раніше ректор університету, Лоншан де Берієр. З філософського факультету — разом із трьома синами, випадково, лише тому, що він якраз був у гостях — Тадеуш Бой-Зеленський.\nТадеуш Бой-Зеленський. Джерело: Вікімедіа\nЩо стосується ще трьох вчених, заарештованих іншого липневого дня, то слідів двох із них, професорів Академії зовнішньої торгівлі Генрика Коровича й Станіслава Ружевича вже не знайшли. Казімєж Бартель був живий на кілька тижнів довше, ніж інші.\nУбивство Бартеля однозначно підпадає під категорію політичного знищення, відповідаючи закону, за яким діяли «надлюди».\nЧерез три роки, коли 1944-го спільна польсько-російська комісія прийшла на місце злочину, акція проти професорів здавалася її членам актом чистого свавілля, брутальним і позбавленим сенсу злочином, можливо, її підбурили спраглі помсти українці, а може, спричинила хижацька жадібність, бо згодом більшість помешкань заарештованих конфіскували, а майно розікрали.\nТа і в станиславівському процесі за звинуваченням Ганса Крюґера у масових убивствах акція проти професорів, яка не була предметом позову й виринула лише вкінці, сприймалася як чисте свавілля. Варто кинути оком і на інші процеси, щоб зрозуміти, що вона була частиною цілої хитрої диявольської системи.\nСуд над каральними загонами, який відбувся в Ульмі 1958 року, й інші з ним пов’язані процеси (в Дортмунді, Білефельді, Тюбінґені, Ауріху) привернули увагу до організації й діяльності таких каральних загонів (або загонів особливого призначення), а в кінцевому результаті вели до заснування «Центрального відділу земельного управління юстиції для розслідування злочинів націонал-соціалізму» в Людвіґсбурзі біля Штутґарта. В Ульмі йшлося про діяльність каральних загонів на території Малої Литви; там, але й в інших місцях, ішлося про перевірених членів партії, що рано вступили в націонал-соціалістичну партію й навчалися у школі поліції в Пречі на Ельбі Robert M. W. Kempner, Eichmann und Komplizen, Zürich–Stuttgart–Wien 1961 (s. 91).. Після нападу на Радянський Союз ці загони діяли за лінією фронту. Одним із таких загонів, очевидно, спочатку і керував Крюґер, львівські професори стали його жертвою.\nРапорти й «повідомлення про події», що писалися цими оперативними загонами, стали доступними після Нюрнберзького процесу (суд над Олендорфом і товаришами), частину з них можна знайти в Інституті історії в Мюнхені. Досі у дослідженнях вони залучалися мало. Особливу ясність у складне питання відповідальності Вермахту вносить праця Гельмута Краусніка, який використовує не відомі досі джерела Helmut Krausnick, Kommissarbefehl und – «Gerichtsbarkeitserlaß Barbarossa» in neuer Sicht. In: Vierteljahreshefte für Zeitgeschichte, 25. Jg. 1977, 4. Heft Okt. (s. 682)..\nФрагменти друкуються за виданням: Елізабет Фрейндліх. Знищення міста на ім’я Станиславів. Націонал-соціалістська політика винищення в Польщі у 1939–1945 роках; переклад із німецької Галини Петросаняк. — Брустури: Дискурсус, 2016.


Перець чилі може викликати сильний головний біль\nЗдоровьеcikavosti.com27 апреля 2018\nПекучі перці не тільки викликають роздратування слизової оболонки рота, але і можуть провокувати виникнення сильних головних болів. При КТ-дослідженні судин головного мозку пацієнтів, які вживали даний продукт, з’ясувалося, що у них сильно звужені артерії.\nФахівці вирішили дізнатися вплив найгострішого перцю у світі – чилі на організм людини після скарг одного з учасників змагання з поїдання пекучого продукту на сильні головні болі. Однак поверхневе дослідження не пролило світло на проблему. Тоді медики провели КТ-аналіз кровоносних судин мозку. Як виявилося, у пацієнтів, що вживали перець, сильно звузилися артерії. Після знеболювання і гідратації люди відчули полегшення, а для повного відновлення судин знадобилося трохи більше місяця.+ Фахівці всю провину за виникнення головних болів покладають на капсаїцин — основний компонент пекучого перцю. Цей інгредієнт відомий як подразник, використовуваний у перцовых спреях, проте в невеликих кількостях він може полегшувати біль.


Вікі про софі мисливця: 5 фактів, які потрібно знати про Бенедикта Камберборча\nХто така Софі Хантер?\nСофі Ірен Хантер народилася в 1978 році. Вона англійська театральна режисер-авангард, колишня виконавиця та оперний режисер. Її дебютна п'єса «Страхітливий електрик» була поставлена на сцені в 2007 році після того, як її театральна компанія «Бойлерум» отримала театральну премію «Самуель Бекетт». Хантер також керував відродженням Off-Off-Broadway «Привиди» Генріка Ібсена (2010) в театрі Access. Вона також керувала перформансом під назвою «Lucretia» (2011) та «69 ° Південь компанії Phantom Limb Company», також відомим як «Проект Шеклтона» (2011). У серпні 2015 року Хантер режисурував п’єси «Федра» та «Поворот гвинта», які були отримані з критикою. Хантер - донька батьків Анни Катарін та Чарльза Руперта, хоча шлюб пари закінчився розлученням. У неї є два молодші брати, Тимофі і Патрік, а також два напівсибра з другого шлюбу батька. Хантер - племінниця піаніста Джуліуса Дрейка. Хантер навчався в школі дівчат Сент-Пол в Хаммерсміті до вивчення сучасних мов з концентрацією французької та італійської мови в Оксфордському університеті. Закінчивши Оксфорд, Хантер переїхав до Парижу, щоб вивчити авангардний театр протягом двох років у Міжнародному театрі L'École Jacques Lecoq. Згодом вона проходила стажування в Саратозькому міжнародному театральному інституті в Нью-Йорку під керівництвом театру та оперної режисери Анни Богарт. Спочатку Хантер мав багаторічні стосунки зі скульптором Конрадом Шоукросом, з яким вона познайомилася під час навчання в Оксфорді, але вони розлучилися у 2000 році. 14 лютого 2015 року вона вийшла заміж за актора Бенедикта Камбербетча в церкві Св. Петра та Павла на острові Ватта з подальшим прийомом в садибі Моттістон. У них є два сини, Крістофер Карлтон та Хал Оден. Хантер вільно розмовляє французькою та італійською мовами, вона також є кваліфікованою піаністкою. Її чиста вартість оцінюється приблизно в 1,3 мільйона доларів. Чиста вартість її чоловіка Бенедикта Камбербетча - близько 17 мільйонів доларів.\nКар'єру мисливця можна розділити на театр, творче мистецтво, музику та фільми та телебачення: * Театр: Хантер є засновником театральної компанії «Лакуна», а також вона була асоційованим режисером у театрі Королівського суду в Вест-Енді та Театрі Бродхерста в Бродвеї до вистави 'Енрон'. Вона також є співзасновницею та художнім керівником театральної компанії Boileroom. Відома своїми авангардними п'єсами, Хантер режисурувала і виступала в театральних постановках по всій Європі, Близькому Сході та Північній Америці. Вона керувала експериментальною п'єсою '69 °' Південь у 2013 році та 'Лукретією' в 2011 році, яка була заснована на опері Бенджаміна Бріттена 'Згвалтування Лукреції'. Вона також зіграла роль у відродженні «Привиди» Генріка Ібсена у 2010 році. Вона також була членом виступного колективу «Столовий міліції». До її інших п'єс належить «Федра» у 2015 році, яку зустріли з похвалою «Гардіан», сказавши, що це «вишукано реалізовано»; вона також поставила «Поворот гвинта» Бенджаміна Бріттена в Суффолку та Лондоні для Aldeburgh Music. У червні 2017 року Хантер розповів п’єсу 'Музика на Меарі' на фестивалі в Олдербургу з читаннями Овідія, Джона Дрідена та Теда Х'юза разом із обоїстом Ніколасом Даніелем. * Творчі мистецтва: Хантер працював над передачею «Сну більше немає» Панчдрунка в Нью-Йорку, працюючи креативним директором театральної компанії «Емурсив». Вона також керувала театральним досвідом компанії «Забуті» у 2012 році та «Не маю заборгованості, Студентський дім» у 2012 році. У 2013 році вона розробила «Loma Lights» у 2013 році, що є однією з найбільших програм мистецтв у Нью-Йорку Місто. * Музика: У 2005 році Хантер записав французький музичний альбом 'The Isis Project' у співпраці з пісняром Гаєм Чемберсом. У 2011 році вона випустила англомовний EP під назвою «Пісні для хлопчика». «Пісні для хлопчика» знову було виконано разом із Чемберсом. Хантер також співпрацював з Арміном ван Бурен для пісні 'Віртуальний друг', яка була включена в альбом 'Міраж' Бурена 2010 року. * Кіно і телебачення: Раніше в своїй кар'єрі Хантер знімалася в кіно і на телебаченні. У неї виступали допоміжні ролі у телесеріалах «Вбивства за середньою смертю» (2004), «Кін Едді» (2004), «Друзі та крокодили» (2005), «Дзвінки Мумбаї» (2007), «Торчвуд» (2009) та « Макбет '(2010). 'Друзі та крокодили' - це одноразова британська телевізійна драматургія, написана та режисерською діяльністю Стівена Полякова. «Макбет» - телевізійний фільм 2010 року за однойменною трагедією Вільяма Шекспіра. У 2004 році вона зіграла роль Марії Осборн у фільмі 'Ярмарок суєти' в ролі Різ Візерспун, і вона зіграла роль Аннабель Бліт Сміт у трилерному фільмі 'Казки бурлеску' 2009 року. «Казка бурлеска» - це фільм, який відбувся однієї ночі у лондонському театрі 130 року, де все не так, як здається. Модні учасники театральної публіки потрапляють у пастку і спостерігають, як п’ять казок виходять на сцену. У травні 2017 року Хантер був оголошений продюсером фільму «Кінець, з якого ми починаємо» разом зі своїм чоловіком Камбербетчем.\n5 фактів про дружину Бенедикта Камбербетча\nОсь декілька цікавих фактів про театрального режисера, які підсумовуються: 1. Хантер закінчив Оксфорд за спеціальністю «Сучасні мови» з концентрацією французької та італійської мов. Вона переїхала до Парижа, щоб вивчити авангардний театр протягом двох років у L'École Internationale de Théâtre Jacques Lecoq. 2. Вона є співзасновницею театральної трупи «Лакуна» і є художнім керівником котельні. Хантер також є асоційованим режисером театру Бродхерст. 3. Вона режисера та задумала численні театральні постановки по всій Європі, Африці, на Близькому Сході та в Північній Америці. 4. Хантер не тільки режисура та постановка кількох п'єс, але вона також знімалася у кіно та телебаченні, включаючи фільми, як 'Суєтна ярмарок'. 5. У 2007 році Хантер отримав премію Семюеля Бекета за написання та постановку авангардної п’єси «Страхітливий електрик» у Барбіканському центрі.\nРозваги Квінсі Джонс Вікі: Продюсер звукозапису, Чиста вартість, 'Таємний сад' та факти, які потрібно знати\nРозваги Крістін Тейлор Вікі: актриса, чиста річ, «зоолендер» та факти, які потрібно знати\nВиховання 8 способів одинокої мами справляється з вихованням дитини самостійно\n20 знаків сказати, чи фліртує він чи просто приємно на роботі