Дяченко Марина Юріївна Електрик Книга fb2 :: Translatyr.org\nМарина та Сергій Дяченко Електрик\nХропіння в купе стихло аж над ранок. Поки Олена й Ніна пили чай у запиленій щілині між дерматиновими полицями, попутник спав тихо, мов дитина, і здавалось, що він цілком задоволений життям.\nО пів на восьму ранку Олена й Ніна вийшли на асфальтову стрічку перону, потрісканого й мокрого. Самотній носильник спробував нав’язати свої послуги, а коли це не вдалося, просто пішов за ними, і залізний його возик гуркотів, наче катафалк. Сутінки розчинились, оголивши далекий ліс, будинок вокзальчика та майданчик із жовтим автобусом; на боку автобуса червоніла велика, наполовину обдерта наклейка: «Загорівськ — місто живого дерева!»\n— Сплять же з ним якісь тітки, — бурмотіла Олена собі під ніс. — Хропе й хропе, ще й рохкає… От же гадство, за цілу ніч очей не склепила, голова розколюється…\nНіна мовчки подала їй таблетку баралгіну, другу, скривившись, ковтнула сама.\nЖовтий автобус ішов з пункту А в пункт Б майже годину. Вивантаживши валізу на автовокзалі, Олена, примружившись, роззирнулася:\n— Ну привіт, місто Задрипанськ!\nДвоє-троє перехожих обернулися на ці її слова, обмінялися поглядами й пішли далі.\n— Зате тут легко дихається, — обережно зауважила Ніна.\nВідповіддю був погляд, що означав: «Я зневажаю твій фальшивий оптимізм».\nОлена переживала особистий крах: до вчорашнього дня вона була впевнена, що зв’язок із шефом дає їй особливі права й підносить над нікчемним побутом; учора, за дві години до поїзда, шеф їй пояснив, хто вона така й чого варта: «Не поїдеш, куди відряджає фірма, — підеш, куди пошлю я». Шеф був злий і говорив голосніше, ніж було потрібно, тому не було в офісі людини, яка б не знала точного змісту їхньої з Оленою бесіди.\nМовчки, тягнучи за собою валізи на коліщатах, вони пройшли до міського готелю. У холі їх зустрів густий запах маленького закладу, що побував на своєму віку й радянським готелем, і робітничим гуртожитком, і пристойним готелем для так званого середнього класу. Готель ще й досі намагався тримати марку: великий букет гладіолусів стояв на столі посеред холу, застояний запах сигаретного диму був присмачений непоганими парфумами, і замість ключів із важенними сталевими грушами Олена й Ніна одержали на руки пластикові картки. Адміністратор, худе дівча, усміхалася дещо силувано.\nТак само мовчки вони вселилися в номер, двокімнатний напівлюкс, і отут стався інцидент. Олена виявила у ванній порваний, наче прапор на барикаді, не дуже білий рушник, і розлютилася.\n— За такі бабки… Це що, чотири зірки?!\nМатюкаючись, наче божевільний філолог, Олена скотилася крученими сходами на перший поверх. «Бля-бля-бля», — радісно повторювала луна. Вийшовши на майданчик із вигадливим кутим поруччям, Ніна в сходовому просвіті змогла бачити всю сцену: Олена налетіла на молоду адміністраторку, потрясаючи рваним рушником, не слухаючи плутаних виправдань, вимагаючи негайно покликати старшого менеджера, директора, мера, криючи останніми словами тупих корів, які зажерлися, прилипли задом до смердючих крісел, і ще багато чого такого. Ніна чудово розуміла, що з криком на бліду беззахисну адміністраторку Олена виливає гіркоту вчорашнього з’ясовування стосунків із шефом, крах ілюзій, невдале життя, безсонну ніч у купе; врешті Олена жбурнула рушником у збентежене лице дівчини за стійкою і, засапавшись, повернулася до номера.\n— Легше стало? — сухо поцікавилася Ніна.\n— Вони в мене, суки, до вечора й вікна помиють, і ковролін у кімнаті перестелять, — Олена вийняла з сумки пластикову пляшку з водою. — Ану ходімо, поки я в діловій формі, коли там робочий день починається в їхній конторі?\n— О десятій! Ти ба, сибарити собачі, сплять допізна… Ходімо!\nАдміністраторка тихо ридала, прикриваючись слухавкою; Олена промарширувала повз неї з високо підведеною головою. Ніна вповільнила крок, намагаючись придумати щось заспокійливе й примирливе, але так нічого й не придумала; на дні сумки в неї лежав шоколад «Натхнення» з горіхами, покликаний підсолодити тяжкі будні відрядженої. Ніна мовчки поклала шоколадку на стойку і вслід за Оленою вийшла на вулицю.\nОлена вже зафрахтувала запилюжену «копійку», що, очевидно, біля готелю чергувала.\n— На фабрику? — запобігливо спитав водій.\n— Так, — Олена сіла спереду, Ніна пробралася на заднє сидіння.\nОлена пробурмотіла нерозбірливу фразу, яка означала, що в неї нема бажання базікати.\nМістечко Загорівськ, при всій своїй провінційності, було зеленим і приємним. На задньому сидінні у водія валялася бувала в бувальцях карта; Ніна з цікавості її розгорнула. Так, містечко крихітне, оточене лісами з одного боку й полями з другого, з єдиним великим підприємством — деревообробною фабрикою «Брусок». Гарна фабрика; єдина проблема — нема нормальної залізничної гілки. Кажуть, два роки тому були зібралися будувати, та ба — не судилося…\nА в усьому іншому — місто як місто: банк, велика електрична підстанція, школи, поштові відділення, лікарня, театр і концертна зала. Супермаркет у центрі, гордо найменований «Молл». Авторемонтні майстерні, коледж готельного господарства, турфірма «Обрій»…\nМашина зупинилася на світлофорі. Уздовж акуратного бульвару сиділи три старенькі, дуже схожі одна на одну круглі невеликі бабусі. У ногах у кожної стояло пластикове відро, у кожному відрі гіркою височіли однакові червоні яблука. Бабусі сиділи, не дбаючи про покупців, розмовляючи, гріючись на ранковому сонечку — наче це й не базар, а клуб чи міський пляж…\nВерескнувши гальмами, біля тротуару спинилася срібляста машина «міцубіші». Юнак, на вигляд — заможний клерк, зістрибнув з водійського сидіння, притискаючи до грудей жменю паперових грошей. Ніна намацала у дверцятах машини ручку, що опускає скло, й почала шалено її крутити.\n— Це вам, — юнак стояв до Ніни спиною, шуміла вулиця, але слова його було чути прекрасно. — Це вам, і вам, і вам… На здоров’я.\nІ, наче чогось боячись, знову пірнув у машину. Щойно перемкнувся світлофор, «міцубіші» зірвався з місця й скоро зник попереду.\n«Копійка» рушила. Ніна встигла побачити бабусь, котрі, як і раніше, сиділи рядком, із грішми в зморшкуватих руках: купюри, як помітила Ніна, були не дрібними. Бабусі дивилися вслід «міцубіші».\n— Егей, — Ніна поторкала Олену за плече, — ти бачила?\n— Га? — Олена завовтузилася на сидінні. — Вже приїхали?\n— Відчепися, я сплю…\nМашина викотилась на місцеву окружну дорогу, й одразу з’явилася курява. Здоровенні тягачі, платформи, вантажені колодами, йшли повільно, водночас назустріч тяглися фури, криті брезентом, і ні про який обгін на вузенькій дорозі не було й мови. Ніна, чхаючи, підняла скло; ще через п’ятнадцять хвилин машина зупинилася біля прохідної фабрики «Брусок». Справа і зліва від дверей із вертушкою були причеплені велетенські рекламні щити: «Наша фабрика — гордість Загорівська» (стилізація під дитячий малюнок) та «Михайло Лемишев — мер усіх загорівчан» (величезне фото чоловіка років п’ятдесяти, що всміхався тільки нижньою частиною обличчя).\n— Отже, оце буде Тор, а це Фрея…\nДиректор фабрики, що особисто прийшов на зустріч, справив на обох невимовне враження. Не те щоб він був надто гарним чи молодим, — років йому було під сорок, а зовнішність легко вписувалася в середньостатистичні параметри, — але Єгор Денисович блищав, або навіть виблискував, од кінчиків начищених черевиків до густющої чуприни на маківці. Блищали пустотливі очі; блищав значок на лацкані піджака. Ця людина не вписувалася в уявлення про провінцію: він був столичний до останньої складки на дорогих штанях. Його манера говорити, всміхатися, пропонувати дамі крісло не могла не змусити двох незаміжніх жінок затріпотіти ніздрями, ловлячи запах «Givenchy», що оточував директора.\nВідклавши «на потім» власне ділові питання, Єгор Денисович почав із питань художніх. Він, виявляється, уважно вивчив Нінині ескізи, отримані електронною поштою (а Ніна думала, що надсилає їх тільки для годиться!). Ідея колекційних шахів із натурального дерева здалася йому надзвичайно цікавою:\n— У нас, знаєте, основна частина потоку — прості й стандартні речі, ми з них маємо головний прибуток, але душа прагне чогось такого! От чому ми з таким задоволенням розглянули пропозицію вашої фірми.\n— Ось пакет документів, — Олена вийняла з портфеля стос паперів, але Єгор Денисович зупинив її порухом брови.\n— Так-так, це ми зробимо, це трохи пізніше… Віронько, де там наша кава?\nТон, у якому він звернувся до секретарки, остаточно купив Нінине серце.\n— Мій беззаперечний фаворит — оцей скандинавський набір, — продовжував директор, дивлячись їй просто у вічі, ледь усміхаючись, так що не було сумніву: розмовляти з Ніною — радість. — Аси проти турсів, білі проти чорних… Скажімо прямо, шахи — не масовий вид спорту, як сувенір — теж доволі заяложено, але оці ваші ескізи, Ніно Вадимівно… Ми повинні це робити. Думаю, зі скандинавського набору почнемо, — він потряс аркушем, на якому зображений був шаховий король Один. — Ви не просто художник, ви знайомі з технологією деревообробки, а це ж не пластикове штампування!\n— Нам би треба з’ясувати щодо розкладки прав і грошей, — нетерпляче нагадала Олена.\n— Так-так, — Єгор Денисович звернув свій погляд тепер на неї, і усмішка на його губах миттю вбила щойно народжене Оленине роздратування. — Думаю, ми остаточно все погодимо за два-три дні.\nНіна подумки застогнала. Вони збиралися виїхати із Загорівська найпізніше завтра вранці.\nОлена зробила багатозначну паузу. Секретарка Віронька поставила перед нею чашку кави з примощеною на блюдечку квадратною шоколадкою; Єгор Денисович заусміхався ширше.\n— Ну, — сказала Олена, — ми розраховували… У нас велике завантаження, думаю, наше керівництво…\n— Ми, я думаю, підготуємо дуже цікавий для вашого керівництва договір, — м’яко сказав Єгор Денисович. — Гадаю, воно буде задоволене вашою роботою.\nОлена, судячи з обличчя, гірко подумала про шефа, котрий із нею спить, але не цінує нітрохи. А Ніна, на диво, зраділа: перспектива творчих бесід із директором чомусь підвищила їй настрій.\n— Зворотні квитки ми вам замовимо, — запевнив Єгор Денисович. — Наш кур’єр привезе прямо до готелю.\n— Добре, — погодилась Олена. Ніна обмежилася покивом.\nЄгор Денисович їй усміхнувся — поза сумнівом, це була адресна, дуже особиста усмішка:\n— Ви втомилися з дороги, чи не так? Увечері ми могли б зустрітись, у нас на території є чудова кав’ярня. І обговорили б за чашечкою чаю художній аспект проекту… Гарна ідея, як ви гадаєте?\nРушник у номері замінили, палас заново пропилососили і навіть вікна, здається, поспіхом протерли знадвору.\n— Я на дивані, — сказала Олена. — Люблю спати на дивані, якщо сама. Ти, якщо хочеш, забирай собі це дурнувате двоспальне…\nІ замовкла, зупинившись перед вхідними дверима. Ніна, витягнувши шию, зазирнула Олені через плече: коли вони заходили десять хвилин тому, ніяких паперів тут не було. А тепер зі щілини під дверима стирчав жовтогарячий прямокутний аркуш.\n— Спам якийсь, — пробурмотіла Ніна.\nВона витягла папірець із-під дверей; аркуш був щільним, без картинок, із текстом на одному боці: «Антонова Олено Вікторівно, міське управління електричних мереж повідомляє про допущену вами заборгованість за електроенергію. Сума заборгованості становить три тисячі сорок рублів п’ятдесят копійок. Оплата має бути здійснена впродовж двадцяти чотирьох годин».\n— Маячня, — розгублено буркнула Ніна.\n— От козли бородаті, — сказала Олена, знову дратуючись. — Ну, я їм влаштую заборгованість, я їм…\n— Стривай, — швидко сказала Ніна. — Я сама.\nІ, знову взувшись, спустилася до адміністраторки.\nДосі ще бліда, але з оновленою косметикою, дівчина поводилася, наче нічого й не сталось, і всміхалася — хоч і натягнуто.\n— Скажіть, будь ласка, — звернулася до неї Ніна, — оцей аркушик нам підсунули під двері — хто підсунув, навіщо, і що це означає? І поясніть, будь ласка, як тут опинилося прізвище, ім’я, по батькові Олени Вікторівни?\nДівчина, щойно глянувши на жовтогарячий прямокутник, раптом пополотніла ще дужче — просто позеленіла — і хитнулася за стійкою, наче готова зомліти. Ніна за неї злякалася.\n— Вибачте, — пролепетала адміністраторка. — Це… у нас у місті…\n— Що у вас у місті? — Ніна говорила тихо, але дуже твердо. — Ви ж розумієте, щодо заборгованості — повна маячня, ми вранці приїхали, і ми нічого не могли заборгувати «міському управлінню електричних мереж»… Існує взагалі в природі таке управління?\n— Н-не знаю, — промимрила дівчина. — Це… я не знаю, як пояснити. Ніхто не ходив коридором. Ніхто з персоналу не міг таке підсунути.\n— Дивні жарти, — Ніна знизала плечима. — І дивна помста. Моя супутниця… людина нервова, але рвані рушники в номері — це теж непорядок, правда?\n— Це не помста, — крізь зуби сказала дівчина. — Я тут узагалі ні до чого. Але якщо… якщо хочете… — вона перевела подих. — Їй треба ці гроші, оцю суму, що там зазначена, кому-небудь віддати. Або купити на ці гроші ліків і віднести до лікарні. Або просто милостиню… роздати.\n— Зараз, — жовчно відгукнулася Ніна.\n— Що, отак, сто баксів — милостиню? Кучеряво вони живуть у своєму Задрипанську!\nНіна зім’яла аркушик і викинула у пластиковий кошик для паперів.\n«Бесіда за чашечкою чаю» вилилась у вечерю за пляшкою доброго вина. Ніна підсвідомо чекала розчарування: коротка зустріч, повна недомовок, бажаніша за довгу бесіду; чарівний директор зблизька міг виявитися недалеким і пустим.\nОднак не виявився.\nВін знався на живописі, він спеціально їздив на театральні прем’єри, він збирав колекцію джазу. Він говорив компліменти природно, як воду пив, а помічаючи дрібні вади ескізів, говорив доказово й точно. До кінця вечора вони домовилися бути на «ти»; Олена, купаючись у периферійних шарах приємної бесіди, спостерігала за Ніною з певним смутком.\nМашина директора підвезла відрядниць до порога готелю. Йдучи до сходів, Ніна встигла помітити напружений погляд адміністраторки; дівчину мали змінити над ранок.\n— Це добре, Нінель, — міркувала Олена, влаштовуючи собі лігвище на дивані. — Це тобі корисно… Ти ж гарна, розумна, талановита жінка, але одна, а чому? Занадто ти гарна для середньостатистичного мужика. Мужик це розуміє. Ти це розумієш…\n— Оленко, — сказала Ніна, — спати час.\n— Ні, а я кажу, що це добре! Обручки на пальці в нього немає. Сімейний стан — невизначений. І на тебе дивиться, знаєш, із цікавістю, я цей погляд чудово відрізняю…\n— Іди спати, Оленко.\n— Ну, давай. Я завтра вранці поїду з договорами розгрібатися, а ти спи, якщо хочеш, хоч до обіду…\nНакинувши халат, Ніна навшпиньки пішла до ванної — і в коридорі раптом спинилася.\nЗ-під вхідних дверей визирав білий аркуш. Ніна взяла його до рук.\n«Олено Вікторівно, можете не вірити, — прочитала роздрукований на принтері текст. — Але ці гроші треба віддати кому-небудь за двадцять чотири години. Будь ласка, зробіть це. Будь ласка. Інакше буде пізно».\nОлена вже спала, натягнувши ковдру ледь не на саму маківку. Чи вона забагато випила, чи добряче вимоталась минулої безсонної ночі.\nНемає відповіді. Термосити змучену людину, яка щойно задрімала, Ніна не наважилась; тим паче, що привід був… не дуже приємний, звісно, до того ж надто сумнівний.\nПодумавши, вона поклала білий аркуш на тумбочку біля Олениної подушки. Зрештою, завтра нехай сама вирішує, кого покарати за цей затяжний і дурний жарт.\nНіна прокинулася посередині дня. Сонце билося в затягнуті штори. Олени не було: поїхала на фабрику. Білий аркушик, зім’ятий, валявся в сміттєвому кошику; що ж, Оленине рішення було цілком природним — наплювати на здирників.\nПісля вчорашньої вечері трохи гула потилиця. Ніна ретельно причепурилася (мабуть, ретельніше, ніж звичайно) і вирушила на екскурсію містом Загорівськом.\nНова адміністраторка зустріла й провела її привітною усмішкою. Ніна хотіла про щось запитати, але передумала: не виходило сформулювати питання так, щоб не звучало по-ідіотському.\nВона брела, розглядаючи вітрини, точніше, своє в них віддзеркалення. Їй майже тридцять років; вона не кістлява, але фігура гарна. Не красуня, але жінка цікава, і стежить за собою; але що, як Єгорові, з яким Ніна тепер на «ти», просто подобається фліртувати з панянками у відрядженні?\nВін називає її художником, він кілька разів давав зрозуміти, що цінує її «глибокий творчий світ». Він відзначив її срібний браслет, авторський, із двома ящірками. Він людина зі смаком; чим закінчиться ця поїздка? І чи почнеться що-небудь після неї?\nУчора він обіцяв запросити Ніну й Олену до себе на дачу. Обом цілком ясно, що запрошено Ніну, а Олена, яка вчора вдень вислухала по телефону вибачення від шефа, може тактовно відмовитися під яким-небудь приводом. Дорослі люди, не школярі. І все-таки — що це? Невже — на один раз?\nА що, як назавжди? Трапляються ж дива?\nВона сумно всміхнулася своєму віддзеркаленню.\nБіля входу в парк напроти аптеки на розі сумирно сидів одноногий старий. Перед ним на асфальті розстелений був брезент, на брезенті вежею височіли лисички. Старий сидів, склавши великі долоні на єдиному коліні, і дивився кудись удалину; Ніна раптом зупинилася, згадавши вчорашню дивну сцену, молодика на «міцубіші», який щедро роздав милостиню, погляди бабусь йому вслід…\n— Це просто так, — швидко сказала Ніна, — мені гриби нема на чому готувати, я приїжджа…\nСтарий зневажливо стиснув губи. Чи Ніні привиділася зневага? Хай там як, вона відійшла з неприємним осадом на душі й невдовзі повернулася до готелю.\nОлена повернулася до другої години, цілком задоволена зустріччю.\n— Завтра все закінчимо й увечері змотаємося додому… Чи ти хочеш побути ще? Га?\n— Та ну, — пробурмотіла Ніна.\n— Чого ти така кисла?\n— У мене теж весь час потилиця ниє… Дивне якесь містечко. Люди дивні. Наче всміхаються, а в самих оченята бігають. То куди ми підемо обідати?\n— А що, є вибір? — пробурмотіла Ніна. — До кав’ярні, нижче по вулиці. Мені там учора сподобалося.\n— Ціни там непогані, — пробурмотіла Олена, — ціни, справді…\nВона зупинилася й насупилася, дивлячись повз Ніну — наче замислившись про щось раптово й глибоко.\n— Ти чого? — запитала Ніна.\n— Може, це в них секта якась? Типу, сплати рахунки земні, то на Страшному суді буде пізно. Або просто з приїжджих бабки вимагають? Так примітивно, знаєш, ніякий дурень не піддасться…\n— У циганок виходить.\n— То ж циганки… — Олена взяла халат, накинутий на спинку крісла. — От зараза, антистатик удома забула, струмом б’юся сьогодні цілий день… Тебе Єгор уже запросив на дачу?\nЗаграв мобільний телефон. Олена проникливо всміхнулася.\n— Так, — Ніна постаралася втримати губи, які мимоволі роз’їжджалися до вух. — Так, Єгоре. Добрий день…\nОлена, махнувши їй рукою, зникла за дверима ванної.\nХвилин десять вони говорили про техніки живопису, про ковальську справу та деревообробку. Єгор запросив Ніну помилуватися його колекцією старовинних олов’яних солдатиків — її почав збирати ще Єгорів дід, генерал, батько продовжив, а Єгор примножив. На жаль, Олена Вікторівна сьогодні ввечері не зможе прийти: їй треба посидіти з документами.\nНіна закінчила розмову з палаючими вухами й порожньою, мов повітряна кулька, головою. Летить же, летить, як метелик на вогонь, і знає, що потім каятиметься…\nАле буває ж чудо?!\n— Ну й вигляд у тебе… Не бійся, подруго. Він класний мужик… Зараз підемо, я тільки пошту перевірю.\nВона відкрила ноутбук на краю дивана, здула з носа вологе пасмо, тихенько заспівала під ніс:\n— Ніж я подарую тобі, ти виграв, бери…\nСпершу вона замовкла. Потім із горла вирвався хрип. Олена обома руками вчепилася в ноутбук, її волосся стало сторч, тіло затряслося, забилося в судомах. З ноги злетів жовтий капець із веселим зайцем.\nПосипалися іскри — цілий сніп.\nНіна закричала. Олена раптом сіпнулася дуже сильно, дріт вислизнув із гнізда в корпусі ноутбука, і Олена ватяною лялькою повалилася на журнальний столик.\nНіна ридала в адміністраторській. Її накачали валер’янкою, корвалолом, ще якоюсь пахучою гидотою, але ліки, звісно ж, не допомагали, і вона ридала безперервно вже майже годину.\n— Очевидно, на корпус ноутбука пробила напруга з мережі… А вона вийшла з ванної й узялася мокрими руками, — лікар говорив і дивився вбік. — На жаль… тепер почастішали випадки… коли люди гинуть отак.\nНіна розридалася голосніше.\n— Ми, зрозуміло, повідомимо міліцію, — сказав лікар. — їхня справа — встановити, що не було насильницької смерті… тобто була, але це нещасний випадок… А ми нічим не можемо допомогти. Тільки тіло відвеземо… Як ви збираєтеся його транспортувати?\n— Треба повідомити рідних, близьких, вони ж забиратимуть тіло?\nДруга адміністраторка, статечна повна тіточка, підсунула їй нову склянку води.\n— Я поїду додому, — сказала Ніна, і зуби її стукали об скло. — Я поїду… сьогодні… я не можу залишатися.\n— Це навряд чи можливо, — м’яко сказав лікар. — Я все розумію, але міліція повинна скласти протокол, закрити всі питання… До того ж, куди ви поїдете в такому стані? Нехай вам дадуть інший номер, прийміть снодійне… Хочете, я зараз вам дістану таблеточку? Постраждала вам подруга, родичка… чи ні?\n— Ви були дуже дружні?\n— Ні… так, по роботі.\n— Ви мені вибачте, але тисячі людей щодня гинуть в автокатастрофах, від нещасних випадків, від хвороб… Я розумію, все сталося у вас на очах. Але мине час, ви заспокоїтеся…\nЛікар швидко кліпнув. І ще раз; через кілька секунд Ніна зрозуміла, що в нього нервовий тик.\n— Ви ж самі свідок, усе бачили, — сказав лікар відстороненим, майже байдужим голосом. — Хто міг її вбити? Крім простого… змінного струму з розетки?\nМіліція з’явилася через годину й вилучила Оленин ноутбук. Точніше, те, що від нього лишилося.\n— Видно неозброєним оком, — сказав хлопець у погонах, що взяв на себе роль експерта. — Ось, навіть клавіші спеклись… А шкода, гарна була машинка.\n— Як таке може бути? — запитала Ніна, яка на цей момент утомилася плакати й не відчувала нічого, крім пекельної слабкості.\n— Та мало що…\nЖаліслива адміністраторка справді дала Ніні інший номер. Гарячково зібравши речі, здригаючись щоразу, як на очі траплялося щось із Олениного, Ніна перебралася до такого самого напівлюкса, але на поверх вище, і звідти перетелефонувала Єгору Денисовичу.\nТой був вражений новиною так, що аж почав заїкатися:\n— Н-не може бути. Б-боже, Ніночко, скільки тобі довелося пережити… Я приїду.\n— Не треба, — сказала Ніна. — Я замовила таксі, через півгодини виїжджаю на вокзал.\nУ слухавці запало мовчання.\n— Розумію, — нарешті сказав Єгор. — Але ж хтось повинен… закінчити всі справи, забрати тіло з трупарні…\n— Не я, — прошепотіла Ніна. — У неї є колишній чоловік, є наш шеф, зрештою… Завтра хтось приїде, або післязавтра, і все влаштує. А папери я все одно не можу готувати, я нічого в цьому не тямлю…\n— Розумію, — знову повторив Єгор. — Справді, напевно… їдь, — його голос зміцнів. — Зателефонуй як-небудь.\nПорив вітру розчинив кватирку. Ніна здригнулася; гроза, що збиралась із самого обіду, підійшла зовсім близько. Далека блискавка, що беззвучно прокреслила небо, нагадала Ніні сцену Олениної загибелі. Вона знову схлипнула.\nУ неї ще вистачило мужності повернутися до старого номера і скласти у валізу Оленині речі. Тремтливими руками вона застебнула блискавку; що ще вона може зробити? Тільки здати валізу адміністраторці на зберігання, щоб родичі або ті, хто приїде по Олену, могли забрати й її багаж…\nНадворі знову гримнув грім.\nВолочачи за собою валізу, Ніна вийшла з готелю. У напівтемряві перед ґанком стояла машина з «шашечками» на даху — знайома «копійка», та сама, що везла їх з Оленою вчора вранці.\nНіна зціпила зуби, сіла на переднє сидіння й заборонила собі думати про іскри та електричний тріск, про жовтогарячий папірець із рахунком, і взагалі заборонила собі думати.\nМашина рушила, і водночас рушила з неба злива.\nУ місті було на диво багато машин о цій порі. І всі вони рухалися повільно, наче пливли в широких калюжах, і темно-коричневе море води лизало їхні колеса.\nПотім вибралися на трасу. Водій не гнав — їхав обережно; Ніна раз у раз поглядала на годинник. Вона майже не сумнівалася, що візьме квиток просто перед-відходом, але спізнюватися на поїзд не можна було.\nВітер розгойдував дерева, зривав із них листя, що не встигло пожовкнути; дощ то майже вщухав, то знову лив стіною. Зблискували далекі громовиці, і зі значним запізненням долинав грім.\n— Ну й погодка, — бурмотів водій. — І не сидиться людям удома…\nНа половині дороги зателефонував шеф. Голос його тремтів:\n— Так, — Ніна схлипнула. — Я повертаюся.\n— Господи… — сказав шеф і від’єднався.\nДощ ущух. Тільки вітер рвав дерева з такою силою, наче збирався повиривати з корінням.\n— Ну й погодка, — знов пожалівся водій.\nТраса виявилася порожньою й просторою. Десь поділися всі фури та лісовози, не було видно й жовтого автобуса. Наче за помахом величезної руки, розійшлися хмари, і з’явилося ще не темне, прикрашене величезним місяцем небо; над трасою, ніби нотний стан, тяглися високовольтні дроти, і навіть крізь шум машини чулося низьке тріскотіння.\n— Ну й пого… — почав водій.\nУ цю мить попереду блиснув велетенський фотоспалах. Щось гримнуло, здригнулася земля, і дріт, чорний і гнучкий, як п’явка, застрибав на мокрому асфальті. Там, де він торкався землі, з тріском злітали білі іскри.\nНіна встигла тільки глибоко вдихнути. На щастя, сідаючи в машину, вона за звичкою пристебнулася; водій загальмував так, що пасажирку жбурнуло на пасок. Іскри, блискавки, блискучі зиґзаґи стрибали по асфальту, розповзаючись від дроту; машина зупинилася боком, майже впоперек дороги, за кілька метрів од цієї краси.\nРізкий, зморшкуватий, літній, він чимало бачив у житті. Між великим і вказівним пальцями правої руки в нього було нерозбірливе татуювання; жваво здавши назад, він розвернувся через подвійну осьову й, ні слова не кажучи, погнав назад до Загорівська.\n— Але… — Ніна насмілилася подати голос. — Як же… Куди ми їдемо?\n— Бачила? — уривчасто запитав водій.\n— «У ремонтну», — голос водія сочився жовчю. — Знав би — не поїхав…\n— Але мені треба на вокзал! Я спізнюся на поїзд!\n— Тебе не випускає, — крізь зуби пробурмотів водій.\n— Мене йому не випускати без потреби, я щодня туди-сюди мотаюся, он і сьогодні був… Це ти.\n— Гроші не мені, — так само уривчасто сказав водій. — Гроші роздай тим, хто бідує. Ту суму, на яку рахунок.\n— Та не лякайся. Це не страшно. Просто роздай гроші, і він відпустить. Ти ж рахунок одержала, так?\n— З приїжджими біда, — пробурмотів водій. — Місцеві вже знають. Без питань. Одержав рахунок — розплатився, все.\nЖаліслива адміністраторка вчасно виявила, що в Ніни з Оленою оплачено двомісний напівлюкс до самого завтрашнього вечора. Ніна повернулася до номера, звідки вийшла годину тому, й знесилено впала на ліжко поверх покривала.\nТреба було зателефонувати шефові. Треба було, напевно, зателефонувати Єгорові Денисовичу; Ніна заплющила очі, збираючись ніколи більше їх не розплющувати. У цю хвилину у двері делікатно постукали.\nПрийшов слідчий — літній чоловік у цивільному, з портфелем, що належав, напевно, ще його дідові-енкавеесівцю:\n— Вам треба підписати протокол, Ніно Вадимівно. Прошу, будьте такі ласкаві.\nКількість увічливих зворотів у його мові прикрасила б парадний ролик про етикет у міліції. Він схожий був на актора Малого театру, що грає роль слідчого. Або на неправильно запрограмованого робота; говорячи, він дивився вбік, від цього його слова здалися особливо фальшивими.\n— Ви ж свідок насильницької смерті… нещасного випадку. Будьте ласкаві, подивіться.\nВона переглянула папери, хоч рядки розпливалися перед очима. Це був досить точний опис готельного номера й послідовних дій Олени: вийшла з душу, в халаті пройшла до дивана, взяла в руки ноутбук, під’єднаний до готельної мережі, двісті двадцять вольт. Відбулося коротке замикання…\nНіна залишила косий підпис у місцях, помічених позначками:\n— А чому ви взагалі цим займаєтеся? Справи ж не порушено?\n— Я повинен, — слідчий кліпнув. — Я відстежую всі… такі випадки.\n— Які — такі? У вас що, люди пачками гинуть на рівному місці?\n— Не затримуватиму вас. До побачення.\n— Стривайте! Я подумала… Я думаю, хтось спеціально зіпсував ноутбук моєї колеги, коли ввійшов до номера, поки нас там не було… Розумієте?\n— Це буде складно довести, — сумно визнав слідчий.\n— Їй погрожували! Я вже казала — вона одержала дурний рахунок на дивну суму, і адміністраторка порадила їй роздати ці гроші бідним!\n— Що цікавого? Людину, можливо, вбили, є мотив…\n— Вона дуже грубо розмовляла з адміністраторкою… Тією самою, яка радила роздати гроші злиденним… А уявіть, якщо в когось є доступ до трансформаторної, і можна підлаштувати, наприклад, стрибок у мережі…\nНіна затнулася. Її знання з електротехніки обмежувалися шкільним курсом фізики, та й то напівзабутим. Однак звичайний здоровий глузд підказував, що, якби стрибнула напруга в мережі — погоріли б усі прилади в готелі, а не тільки Оленин ноут.\nВітер за вікнами завивав дедалі тихіше, запилюжені тюлеві штори ледве гойдалися. Ніна згадала, що вчора, рівно добу тому, в цей самий час вони з Оленою, хмільні й веселі, сиділи з Єгором у ресторані й говорили про скандинавську міфологію; віддалеки ледве чутно прогримів грім.\nВона прокинулася від тихого стуку у двері. Стук давно вже вплітався в її сон — вкрадливий, ледь чутний і водночас дуже наполегливий. Так можна стукати годинами, місяцями — доки той, чию увагу прагнуть привернути, прокинеться.\nНіна підхопилася від жаху. Серце калатало, коли вона зазирнула у вічко: біля входу до номера стояла позавчорашня молода адміністраторка, жертва Олениного гніву.\nДівчина мовчки ввійшла й зачинила за собою двері. Очі в неї були червоні, ніби вона цілу ніч ридала. Ніна здивовано відступила, дозволяючи їй зайти до кімнати; адміністраторка поклала на журнальний столик зім’ятий жовтогарячий папірець: «Антонова Олено Вікторівно, міське управління електричних мереж повідомляє про допущену вами заборгованість за електроенергію. Сума заборгованості становить три тисячі сорок рублів п’ятдесят копійок. Оплата має бути здійснена впродовж двадцяти чотирьох годин».\nНіна обома руками схопила її за комір форменої білої блузки:\nЗ цим криком Ніна прокинулася; ніякої адміністраторки не було. Був ранок, і досить пізній. За вікнами знову світило сонце, а в кімнаті густішала духота: лягаючи, Ніна забула відчинити кватирку.\nКалатало, вистрибуючи, серце. Ніна застогнала; нічого, короткий сон кращий за тривале безсоння. «Сьогодні, — вирішила Ніна, — я повернуся додому будь-що-будь. Хоч пішки піду».\nВона босоніж пройшла до ванної — і тільки дорогою назад помітила жовтогарячий прямокутник, що визирав з-під дверей.\nПроковтнувши грудку слини з присмаком металу, нахилилася й узяла папірець.\n«Тормасова Ніно Вадимівно, міське управління електричних мереж повідомляє про допущену вами заборгованість за електроенергію. Сума заборгованості становить п’ятдесят два рублі сорок п’ять копійок. Оплата має бути здійснена впродовж двадцяти чотирьох годин».\nМолода адміністраторка знову була на посту — така ж бліда й червоноока, як у Ніниному сні.\nАдміністраторка вичавила усмішку.\nНіна озирнулась: у холі не було нікого; крізь скляні двері виднілася вулиця, і незмінний літній таксист курив біля своєї «копійки». Ніна поклала на край стійки жовтогарячий твердий прямокутник.\nАдміністраторка уривчасто зітхнула.\n— Вони вам скажуть сплатити, — відгукнулася дівчина, не дивлячись Ніні у вічі.\n— Здирники, — промурмотала Ніна. — Але п’ятдесят два рублі? Через це шура-буря? Через п’ятдесят два рублі?!\n— Йому байдуже, — дуже тихо сказала дівчина. — Якщо рубль недоплатити чи десять копійок — йому однаково.\nДівоча усмішка перетворилася на гримасу:\n— Ви б не ставили… запитань. Ви б просто зараз пішли й віддали ці гроші… кому захочете. Тим, хто бідує.\n— Вам, наприклад?\n— Погане у вас містечко, — з натиском сказала Ніна. — Але я слідчому все розповіла. І ще розповім, кому треба, тільки вже не тут. Я сьогодні їду.\n— Ви вже вчора намагалися виїхати? У нас швидко поширюються чутки…\nНіна озирнулась. Таксист біля входу протирав на машині дзеркало; ну аякже.\nОдне бентежить: можна уявити собі лиходія, що ламає ноутбук, що влаштовує стрибок напруги. Але лиходій, який обриває дроти високовольтної лінії?\n— Ремонтники цілу ніч марудилися, — сказала адміністраторка. — Ця гілка, вона ж фабрику живить… Насилу до ранку полагодили.\nНе відповідаючи, Ніна вийшла надвір. Холодно кивнула таксистові, той відповів суворим настороженим поглядом.\nНіна спустилася вулицею на ріг, до аптеки. Учорашнього одноногого старого не було біля входу в парк; Ніна зайшла до аптеки, купила ще баралгіну, неуважно оглянула виставку білих та кольорових коробочок на вітрині. Наткнулася поглядом на скриньку з оргскла: «Допоможіть дитині…» Діагноз, фотографія. Жменя сірих купюр. Як звичайно.\nНіна вийняла з сумки шістдесят рублів десятками і вкинула до щілини.\nїй майже стало соромно. Ця дитина, найімовірніше, реальна, і діагноз її реальний; що змінять у її долі шість дрібних папірців? Зате Ніна сплатила невідомий рахунок, і, от ганьба, їй полегшало на душі.\nВарто було вийти надвір, як зателефонував шеф. Він уже заспокоївся і був діловитий, як завжди; у п’ятницю по Олену приїде машина від фірми, труна вже є, колишній чоловік дав грошей, родичі з’явилися, ну, й колеги скинулися. Похорон у понеділок.\n— Я сподіваюся, ти до понеділка приїдеш? А, так, розумію. Приїдь, ми тебе чекаємо.\nРутина — найкращий засіб від смутку. Шеф розпоряджався похороном, як звичайно розпоряджався замовленнями й поставками, труна перетворилася на ресурс, який одержують за закладною. Ніна глибоко зітхнула, але в цей момент телефон задзвонив знову:\n— Як ти, Ніночко? Я цілий ранок чекав, що ти зателефонуєш…\nУ голосі Єгора Денисовича чувалася справжня тривога й щире співчуття. У Ніни стало тепліше на серці:\n— Я не змогла вчора виїхати. Дріт упав просто на трасу…\n— Жах! Я знаю… У нас був аврал уночі, у мерії не спали, на фабриці не спали… Полагодили, слава Богу. Якщо ти не виїхала — може, все-таки приїдеш на дачу?\n— Я все розумію! Але чи треба тобі зараз лишатися самій? Олена Вікторівна була складною жінкою, ти з нею, як я розумію, не товаришувала, але наодинці після такої історії… не можна! А ми просто посидимо, поговоримо, чаю вип’ємо… Приїдь, добре? Я машину пошлю.\n— Переночуєш на дачі. А завтра тебе відвезуть до поїзда. Я ж чую, який у тебе голос. Ти не повинна лишатися сама!\n— Дякую, — нарешті погодилася Ніна.\nІмовірно, її запас горя за Оленою вичерпався: висохли сльози, повернулися апетит і почуття гумору. Вона ситно пообідала в кав’ярні, купила огірок у крамниці навпроти, повернулася до номера й замислено наклала маску. Так, вона змарніла від тривог і переживань, але якщо прибрати припухлість повік, то загалом струс пішов її обличчю на користь: додався блиск в очах, трохи гарячковий, але дуже цікавий. Тоншим і виразнішим став овал лиця; Ніна із задоволенням прийняла душ, уклала волосся й зрозуміла, що щаслива.\nБуває ж диво? Може, все її життя стоїть тепер на порозі свята, щасливого перевороту, чарів; Олена мертва, а вона, Ніна, жива, і живий Єгор. Їй було соромно й незрозуміло, як можна радіти сьогодні після всього того, що сталося вчора. Але буває й диво.\nМолода адміністраторка здивовано витріщилася, коли Ніна, підтягнута, пахуча, з неуважною усмішкою на обличчі, спустилася з речами до холу. Поклала картку на край стійки:\n— Усе, до побачення. Сподіваюся більше не повернутися.\n— До побачення, — відгукнулась адміністраторка ледве чутно.\nІ щось додала, але Ніна не розчула що.\nУ Єгора був старовинний програвач і колекція вінілових платівок. Ніна ніколи б не подумала, що чорні блискучі диски, такі дорогі в дитинстві, досі можуть викликати в неї захват.\n— Акустично — зовсім інше! Ти послухай…\nІ Єгор поставив Вертинського, платівку таку прадавню, що й у Ніниному дитинстві її вважали б антикваріатом.\n«Над морем рожевим півмісяць завис, у кризі вино, у саду кипарис…»\nВони трохи танцювали. Дуже багато пили. Допили вдвох пузату пляшку «Хеннессі».\n«Послухай, невже це минуло давно? Таке саме море, те саме вино…»\nДача, двоповерховий особняк із блискучим паркетом у холі, з колонами біля входу, з безмежно затишною, хоч і величезною вітальнею, здалися Ніні декораціями до мексиканської драми. У неї на очах крізь натуральну шкіру проступав дерматин, якого не було, не могло бути в цьому будинку. У неї на очах прониклива пісня зі зворушливої ставала вульгарною.\n«Ні, це не так, я скажу по секрету — нас тоді занесло десь на іншу планету…»\nВід цієї репліки її ледь не знудило. «Причина в мені, а не в ньому, — зізналася вона собі, перемагаючи алкогольну слабкість. Причина в мені. Це я винна».\n— Там для тебе готова кімната, — ласкаво сказав Єгор.\nУ цю мить вона з вдячності готова була його розцілувати.\nШвидко вийшовши з вітальні, де горіли свічки, вона піднялася мармуровими сходами до гостьової кімнати, в якій могли вільно розміститися п’ятеро людей. Ледь умившись, ледь стерши з обличчя так ретельно накладений макіяж, вона впала на широченне ліжко; перед очима в неї стрибали електричні іскри.\nВона одержала жовтогарячий рахунок уранці, о пів на десяту.\nЗараз перевалило за північ, почалася нова доба. Вона сплатила рахунок учасно. Як дисциплінований платник. Чому ж їй так страшно й млосно?\nВона ж зараз не в готелі з його істеричними адміністраторами, з його розхитаними розетками.\nІ завтра вона поїде додому. Вибачай, Загорівську.\nБез стуку відчинилися двері. На порозі стояв Єгор у розгорнутому халаті на голе тіло, з великим апельсином у руці.\n«І це мені теж сниться», — з жахом подумала Ніна. Тремтливою рукою намацала вимикач лампи біля ліжка.\n— Ніночко, — огорнутий м’яким світлом, Єгор ступнув уперед, п’яно всміхаючись од вуха до вуха.\n— Я ж замкнулася, — пролепетала Ніна, — здається… Єгоре, я ж сплю!\nГуста хвиля коньячного духу підтвердила, що вона не спить.\n— Вийдіть геть, — пролопотіла вона, з переляку заговоривши чужими словами. — Іди звідси!\n— А це називається «динамо», — з ласкавим докором проворкотав Єгор. — Недобре накручувати динамо, Ніно, ти ж уже не дівчинка…\nІ, впустивши халат на килим, він пішов до неї, широко розставивши руки.\nНіна з сумом чекала; вона чомусь ніколи не думала, що може стати жертвою зґвалтування. Тепер, дивлячись на голого чоловіка, котрий іде через кімнату, вона чудово розуміла, що протестувати, звісно, можна, але марно. Жінка, котра приїхала на чужу дачу з ночівлею, котра пила з хазяїном коньяк при свічках, в очах громадськості — і частково у власних — уже боржниця, якій виписали рахунок, і вона мусить його сплатити. Вона не розуміла, як їй міг подобатися Єгор: тепер, коли з директора злетів лиск і блиск, він став не більш привабливим, ніж туша кабана на бійні. Коритися було принизливо, пручатися — нерозумно; вона чекала, гарячково перебираючи варіанти, коли Єгор раптом упустив апельсин.\nБліде його тіло витяглося й зігнулося дугою.\nЗ-під босої ступні віялом полетіли іскри. Апельсин іще падав.\nЄгор затріщав і захрипів. Його очі вилізли з орбіт, а волосся стало сторч. Лампа біля ліжка заблимала, наче намагаючись передати комусь сигнал абеткою Морзе.\nІ згасла. У темряві, пропахлій смаленим, Ніна відчула, як тіло повалилося на килим.\nНіні вистачило мужності знайти свій мобільник і скористатися ним, як ліхтариком, абияк одягтися й прикрити Єгора його халатом.\nІ вже аж потім вона вийшла на сходи й закричала, закликаючи охорону, яка неспокійно бродила з ліхтариками на першому поверсі.\nЧерез півгодини знову запустили генератор, і вітальня освітилася електричним світлом. Ніна сиділа в кріслі з ногами й крутила в пальцях порожню коньячну чарку.\nПриїхала «швидка». Лікар і медсестра були незнайомими. Вони констатували смерть і виїхали, не затримуючись.\nЩе через годину з’явилася міліція — і серед інших той знайомий слідчий, що вмів говорити пластмасовим голосом. Він піднявся до гостьової кімнати й вийшов звідти через п’ятнадцять хвилин.\n— Усе ясно, — він сів у крісло біля Ніни. — Там провід лежав просто на килимі. Ізоляція пошкоджена. Провід від лампи, розумієте?\nСлідчий допитливо глянув на неї:\n— Не було на килимі ніякого проводу, я його не пам’ятаю!\n— Підіть і подивіться, будьте люб’язні. Він увесь обвуглився, провід, я маю на увазі. Добре, що пожежі не сталося…\n— Дуже добре, — жовчно підтвердила Ніна.\n— Справа буде гучною, — ніби вибачаючись, сказав слідчий. — Для міста це… Єгор Денисович — фігура номер один… Навіть мер не такий популярний.\n— Я збираюся поїхати додому.\n— Вибачте, найближчими днями не вийде, — голос слідчого набрав твердості. — Нещасний випадок із директором фабрики — це не випадок із вашою, вибачте, колегою. Вам доведеться лишитися. Буде порушено справу.\n— Про необережне поводження з… електропроводкою, наприклад. Залучать, можливо, монтажників… чи хто там відповідав за цей кабель.\n— Я мушу повернутися додому! Термін мого відрядження скінчився!\n— Він же не одержував рахунку? — раптом пробурмотів слідчий, дивлячись повз Ніну, ніби вдаючи, що говорить сам до себе.\n— Ні, — відгукнулася вона повільно.\n— Дивно… Що він робив, коли наступив на проводку?\n— Аз ким не хочу?!\nСлідчий нарешті на неї глянув:\n— Ідіть к бісу.\n— Єгор Денисович, — подумавши, сказав слідчий, — кілька разів потрапляв у делікатну, м-м, ситуацію… і відкуплявся. Нічого такого, ніяких малоліток… Просто… любив він це діло. Любив.\nАси проти турсів. Здрастуй, Фреє, я твій Тор; Ніна скорчилася в кріслі, обхопивши коліна руками.\n— Ішов, — знехотя відгукнулася Ніна.\n— Ні, пісяти!\nСлідчий довго дивився на Ніну — і раптом пополотнів. Позеленів, наче побачив перед собою в кріслі смерть із косою.\n— Я зроблю все, щоб ви виїхали з міста якомога скоріше, — сказав, ледь розліплюючи губи.\nУночі вузькою, але чудово відремонтованою дорогою Ніна поверталась до Загорівська на тому самому таксі «копійці», і за кермом сидів той самий літній водій. Фари вихоплювали з темряви асфальтову смугу на сотню метрів уперед.\n«І дуже втомились, і дуже ми горді для вальсу вночі і гітарних акордів…» — настирливо повторювалося в Ніниній голові.\n— Ось воно, гляньте, — сказав раптом водій крізь зуби.\nОсторонь від дороги вгадувалася темна купа руїн.\n— Тут жили отець Пилип зі своєю пані маткою. Суворий. Бувало, в піст пройде по базару, побачить прилавок, де м’ясо отак викладене, та й плюне на нього… Не посоромиться…\n— Ого, — пробурмотіла Ніна.\n— Лагодив церкву мало не сам, усе вмів. Електрика вигнав за матюки. Сам монтував проводку. І вдарило його струмом, не знаю як. Зайнялася пожежа… Усе згоріло: церква, будинок. Тіло витягти робітники не встигли. На цвинтарі поставили хреста над порожньою могилою… А пані матка його виїхала.\nМашина розігналася на трасі, і руїни лишилися позаду.\n— І що? — тихо запитала Ніна.\n— А от що! — вагомо сказав водій. — Це було позаторік, у жовтні. Після того й стали надходити рахунки — іноді грішникам, а іноді й не зрозумієш за що. А буває, що й без рахунку когось… той. От як Єгора Денисовича, земля йому пухом.\n— Він наступив на проводку, — сказала Ніна. — Це коротке замикання!\n— І завжди так, — пошепки погодився водій. — Коротке. Коротше не буває.\n— Чому ж ніхто про це не говорить? Чому всі мовчать?!\n— Ти теж мовчи, — порадив водій, пожувавши губами. — Цілішою будеш, от що.\nМолода адміністраторка не спала. Нінина поява її не здивувала. Взявши паспорт, покрутила в руках:\n— Виходить, будемо вас заново селити.\nВеликий круглий годинник над адміністраторською показував пів на п’яту ранку.\n— Мені незабаром змінюватися, — сказала дівчина.\nНіна не відразу зметикувала, що Чукотський — прізвище Єгорове.\n— Так. Наступив на проводку.\nДівчина вийняла облікову картку:\n— Я тут за вас сама заповню… Ви потім просто підпишіться, добре?\n— Він був непоганий, — дівчина, здається, просто не могла змусити себе замовкнути. — Багато робив для міста… Та коли він прийшов на цю посаду, вже було ясно… Два роки тому, у жовтні.\n— Так? — Ніна насторожилася. — І що було ясно?\nДівчина зрозуміла, що сказала надто багато.\n— Мені потім рахунок прийде, — промовила жалісно.\n— За язик, — вона писала, не підводячи очей, виписувала друкованими літерами дані з Ніниного паспорта.\n— Колишній начальник фабрики був узагалі золотий чоловік.\nІ в нього була дочка, ми в одному класі вчилися. Свєта. На медаль ішла. Така дівчина, ну — диво…\n— І що сталося? — Ніна ковтнула, відчуваючи, як підступає холодок під горло.\n— Банда якихось приїжджих гопників її вбила, — адміністраторка знову й знову наводила цифру «8» в обліковій картці. — У нас узагалі спокійно, ніколи не було, щоб… І колишній директор, Степан Ілліч, пішов на фабрику, відчинив трансформаторну будку й… Кажуть, купка попелу від нього лишилася.\nІ того ж дня, до тієї ж хвилини, на машину цих виродків упала опора з дротами, і машина на головешку, а в машині обгорілі кістки… Це правда, — вона нарешті звела погляд. — Я була на Свєтиному похороні, тоді все й сталося. А потім почали приходити рахунки.\n— А як же священик? — розгублено запитала Ніна. — Цей… отець Пилип?\n— А то казки, — твердо сказала адміністраторка. — Та пожежа була раніше. І, кажуть, просто робітники напилися й підпалили випадково.\n— Це ти написала записку Олені? — запитала Ніна. — «Олено Вікторівно, можете не вірити…»\n— Мені вчора теж рахунок прийшов. Я на добрий фотоапарат відкладала… Усе довелося вигребти із заначки й сплатити.\n— За що? — повільно запитала Ніна. — Що вчасно не розтлумачила правил?\n— Але ти ж не могла!\n— Усе одно.\n— Нічого собі, — пробурмотіла Ніна, — ні хріна собі уявлення про справедливість…\n— Зате, — дівчина раптом звела підборіддя, — у нас лікарні найкращі в районі. І дитяча, і доросла. Усе є: ліки, апаратура — все. Не лишилося жебраків. Пенсіонери добре живуть.\n— За рахунок… оплати рахунків?\n— Оленка ж не знала, — пробурмотіла Ніна.\nДівчина знову знітилася. Ніна взяла з її рук свій паспорт, картку-ключ і хотіла вже піти, але повернулася від сходів:\n— Міське управління електричних мереж — це справжня організація? Хто у вас тут займається стовпами, дротами, трансформаторами — ну, всім?\n— Тобто звичайні рахунки теж приходять? За світло?\n— Як скрізь.\n— Це справедливо, — тихо проказала дівчина.\nНіна стрималася від брутальності й мовчки зійшла знайомими сходами.\nЗа вікнами ледь світало. Ніна автоматично потяглася до вимикача — але рука її зупинилася на півдорозі.\nРоздимаючи ніздрі, вона стала серед напівтемної кімнати. Прислухалась.\nМаленький телевізор прилаштувався на тумбі біля вікна. Від нього тяглися проводи й губилися в стіні.\nКалачем згорнувся шнур од торшера, змією — від настінної лампи-бра.\nНіна зціпила зуби. Акуратно висмикнула з розетки шнури торшера й бра. Відключила телевізор: згасло криваво-червоне вічко на передній панелі. Для спокою вона викрутила б і пробки, але тут, у готельному номері, не було окремого розподільчого щита; стоячи серед кімнати, вона всміхнулася тепер уже з полегкістю.\nНіна впала на ліжко; за минулі дні їй доводилося спати дуже небагато, і сон не йшов на користь. Голова гула, всередині сиділо непоставлене питання, яке вона зачепила мимохідь — і залишила на потім із позначкою «дуже важливо».\nШнур на килимі в гостьовій кімнаті. Подовжувач. Хтось похапцем перемкнув лампу поряд, висмикнувши шнур із близької розетки й устромивши в дальню. Покоївка? Чи хто там прибирає в Єгора на дачі, хто стежить за справністю електрики? Замість того, щоб негайно полагодити розетку, хтось перемкнув лампу й, можливо, постарався сховати шнур. Але гостя, напівп’яна й змучена, випадково потягла його — дверима, підбором чи ніжкою стільця… І порушила ізоляцію.\nЛогічно. Але не це питання й не ця відповідь, відверто притягнута за вуха, змушували пульсувати потилицю; а от чого злякався слідчий? Чого він так сильно злякався, що пополотнів і пообіцяв випустити Ніну з міста якомога скоріше?\nЛежачи, вона притягла до себе сумку, кинуту поруч із ліжком. Відкрила, шукаючи дзеркало. Під руку потрапив складений удвоє жовтогарячий аркуш. Ніна миттю спітніла — і майже одразу зрозуміла, що аркуш учорашній. Сплачений рахунок: «Тормасова Ніно Вадимівно, міське управління електричних мереж… Сума заборгованості. Оплата має бути здійснена впродовж двадцяти чотирьох годин».\nІ нижче дрібним шрифтом: «З усіх питань звертайтеся…» і номер мобільного телефону. Вона згадувала — і не могла згадати: на першому рахунку, на тому, що його одержала Олена, цей номер був чи ні?\nНіна вийняла з сумки мобільний. Подумала й заховала назад. Узяла слухавку пластикового готельного апарата на тумбочці біля ліжка.\nНабрала номер, із жахом прислухаючись і не знаючи, чого чекати.\nПочулася мелодія, і жіночий голос, яким звичайно говорять автовідповідачі, повідомив мелодійно та м’яко:\n— Ви зателефонували до довідкової служби міського управління електричних мереж. Ви можете залишити повідомлення після сигналу або надіслати коротке повідомлення на телефонний номер, зазначений на бланку рахунку. Спасибі за дзвінок.\nПочувся писк, і Ніна поклала слухавку.\nЯкби в неї під рукою був комп’ютер, вона б обов’язково спробувала щось довідатися про «міське управління мереж», але Оленчин ноутбук лежав замкнений десь у міліції і годився тільки як речовий доказ: клавіші його спеклись, і всередині все згоріло. Заплющивши очі, вже засинаючи, Ніна побачила перед собою голого Єгора, який танцював в іскрах, і різко сіла на ліжку.\nВийняла телефон. Плутаючись і промахуючись по кнопочках, настукала листа: «Єгор Дени… не отри… ма… в рахунку». Надіслала на номер, зазначений на жовтогарячому аркуші, й подумала приречено: «Ну, зараз за цю смску з мене знімуть усе, що є на телефонному рахунку».\nЧерез кілька секунд телефон терленькав, сповіщаючи про одержання смс, і Ніна вкрилася мурашками. Напевно відповідь од робота: ваше повідомлення прийнято, оплата така…\n«Йому не надсилали рахунку».\nНіна відсунула мобільник. Висмикнула з-під себе покривало й ковдру, вкуталася, засунула голову під подушку.\n«Йому не надсилали рахунку». Тому й не одержав. Логічно. Цікаво тільки, який дурень сидить на цьому номері о шостій годині ранку й відповідає на смски зі швидкістю блискавки…\nТихий тріск змусив її здригнутися й сісти. Так тріщить несправна електропроводка; але Ніна в цьому номері відключила від мережі все, що могла.\nЧи в ліжку лежить забутий оголений дріт?\nАбо у ванній під підлогою, потріскуючи, чекають свого часу контакти?\nФарадей, Вольт, лейденська банка. Сила струму, напруга, трансформатор, генератор, конденсатор. Електричний стілець. Обірвана проводка, колосальний бенгальський вогонь на блискучому од вологи асфальті. Зі швидкістю блискавки.\nВона прислухалася так, що вуха заболіли зсередини. Тріск не повторювався. Може, це нерви її, розігравшись, знову й знову дають пережити те, що вона вже двічі відчула?\nМобільник сам ліг під руку. Припустімо, це така гра; Ніна глибоко зітхнула й написала нове смс, без помилок: «Тоді за що він заплатив?»\nВідповідь прийшла через секунду після надсилання: «Здогадайся».\n«Це бот, — із полегкістю подумала Ніна. — Ніхто не може генерувати текст так швидко, отже, він підставляє вже готові слова й фрази випадково. Кажуть, можна годинами розмовляти з ботом і не знати, що він не людина…»\nВона всміхнулася й набила нове повідомлення: «Скільки мені років?»\nМіж надсиланням повідомлення та відповіддю тепер узагалі не було проміжку. Пінг-понг. Ніна довго розглядала екранчик, намагаючись зрозуміти, навіщо її обманюють очі.\nЯкщо це збіг, то дуже, дуже дурний; поки вона вмовляла себе, прийшло ще одне смс: «Не їдь із міста, будь ласка».\nНіна вимкнула телефон. Прислухалася кілька хвилин; у номері було тихо. Телефон мовчав, як і годиться вимкненому приладу. Надворі помалу займався світанок, висвічувало блідо-бузкові шпалери з ледь помітною темною плямою навколо білого вимикача…\nНіна натиснула на кнопку Віконце мобільника освітилося; терлень — надійшло повідомлення.\nНіна сіпнулася. У тумбі письмового стола, де в пристойних готелях буває міні-бар… Там крихітний холодильник! Про який вона геть забула, і холодильник досі під’єднаний до мережі!\nВона обережно сповзла з ліжка. Прокралася до вітальні, вибираючи, куди ступити, щоб нізащо не зачепити випадковий провід, який невідомо де й візьметься; холодильник працював безшумно. Його шнур був увімкнений у розетку під столом, тому Ніна його не помітила.\nВона стала рачки. Вона думала тільки, як краще висмикнути штепсель; для інших думок не було місця. Взялася за білий пластиковий штепсель двома пальцями, плавно потягла — сухий різкий тріск самотньої іскри змусив її сахнутися.\nНе думаючи більше про холодильник, вона повернулася до спальні й серед складок покривала знайшла мобільник.\n«Чому помер Єгор?»\nІ, поки Ніна перетравлювала цю новину, надійшло ще одне повідомлення: «Залишайся, тобі ж подобається Загорівськ».\n«А якщо виїду», — без розділових знаків настукала Ніна.\n«Одержиш рахунок, який не зможеш сплатити», — була моментальна відповідь.\nНіна вимкнула мобільний.\nїй вистачило кількох хвилин, щоб одразу, не заходячи до ванної, привести себе до ладу. Вкотре за ці дні підхопивши спаковану валізу, вона вийшла з номера і в холі готелю раптом опинилася в тісній компанії: фарбована блондинка та лисуватий м’який чоловічок оточили її, удвох створюючи видимість юрби, тицяючи під ніс диктофони:\n— Доброго ранку, Ніно Вадимівно, газета «Загорівський вісник», мене звуть Іра, чи не могли б ви розповісти про свою фірму, про плани співпраці з фабрикою «Брусок»?..\n— Це правда, що ви стали свідком трагічної загибелі Єгора Чукотського? — одразу перейшов до суті справи чоловічок.\nНіна відчула себе героїнею поліційного серіалу. Озирнулася по допомогу до адміністраторки; замість блідої дівчини за стійкою височіла монументальна, у рудих кучериках пані.\n— Це правда, що вас притягнуто до справи як свідка? — жадібно запитав чоловік, який теж дивився американське кіно.\nКинувши на край стійки картку-ключ, Ніна рвонула до виходу — і на порозі готелю, уже надворі, зіштовхнулася зі знайомим слідчим.\n— А я по вас, — сказав він замість вітання.\n— Я мушу виїхати негайно.\n— Не турбуйтесь. Виїдете.\nМашина слідчого, давній «бобик», ухитрився влипнути в єдиний на все місто затор. Коли, простоявши на центральному проспекті півгодини, «бобик» повернув на вузьку адміністративну вуличку, об нерви засмиканої Ніни можна було прикурювати сигарету.\nСлідче управління виявилося сірим офісним будинком із безліччю коридорів та кімнат. На білих дверях убиралень розвішані були таблички, що веліли дотримуватися чистоти; Ніну привели до великого кабінету, де між площинами з тьмяного лінолеуму та рудуватого тиньку містилися рипучий стіл, черідка стільців, сейф та армія фанерних шаф.\n— Ми порушуємо встановлений порядок, — нервово сказав слідчий. — Треба було послати вам виклик, оцей, — він поклав на край стола документ із печаткою. — Але часу катастрофічно бракує. Ви ж хочете виїхати якнайскоріше, так?\n— Я вам хочу щось показати, — мовила Ніна, осяяна. — Ви пам’ятаєте номер, надрукований на рахунках? Ось…\nВона вийняла мобільник, увімкнула тремтливими пальцями, набрала смс: «Чому помер Єгор Денисович?»\nВідповіді не було. Ніна чекала секунду, і дві, і двадцять; слідчий зітхнув:\n— Повернімося до суті.\n— Подивіться! — Ніна відкрила одну з смсок у папці «Отримані». — Він мені відповідав!\nСлідчий узяв її телефон. Меланхолійно переглянув записи. Здригнувся, наче перечепившись об щось поглядом. Подивився на Ніну:\n— Нічого, — слідчий ще більше спохмурнів. — Ні, все зрозуміло… Нате.\n— Ви ж можете довідатися, на кого зареєстрований той номер? — не здавалася Ніна.\n— А… — Ніна затнулася.\n— Розкажіть докладно, як ви потрапили на дачу до Єгора Денисовича, як минув вечір і що сталося потім, — слідчий знову заговорив пластмасовим голосом.\n— А потім мені можна буде виїхати?\nНіна сперлася ліктями на стіл:\n— Як ви знаєте, ми з моєю колегою Оленою Антоновою приїхали до Загорівська у справі…\nВона затнулася. Ось уже багато годин вона не згадувала Олену, чиє тіло досі зберігалося в міській трупарні.\n— У справі, — вона справилася з голосом, — пов’язаній зі спільною роботою нашої дизайнерської фірми та деревообробної фабрики «Брусок»…\nВона говорила не замовкаючи двадцять хвилин, і в горлі пересохло. Вона розповіла все, як було, тільки в самому кінці її історії Єгор Денисович увійшов до кімнати, щоб… щоб уточнити, коли в неї поїзд. Так-так, вона не знає, навіщо саме в ту мить йому треба було знати час від’їзду. Можливо, він хотів устигнути закінчити роботу з документами… Після нещасного випадку з Оленою Вікторівною все стало так непросто…\n— Зараз розшифруємо диктофонний запис. Ви підпишете — «З моїх слів записано правильно». І вас одвезуть на вокзал.\n— Дякую, — щиро подякувала Ніна.\nІ подумала: «Посилай, посилай свій рахунок. Я буду далеко. І я буду дуже-дуже обережною, я вигвинчу у квартирі пробки, я житиму при свічках. Мені аби дібратися додому, а вже там я знайду на тебе управу…»\nНа столі у слідчого задзвонив телефон.\n— Так, — сказав слідчий і звів брови. — У мене… Що? А… Я попереджав, що… Він упевнений? Та знаю я… Добре.\nВін поклав слухавку, і з виразу його обличчя Ніна зрозуміла, що є новини, а от добрі чи ні — незрозуміло.\nУ коридорах мерії не горіло світло; поверх розеток біліли пластикові захисні ковпаки. Кабінет мера був освітлений сонцем, яке котрий уже день поспіль зігрівало денний Загорівськ.\nМер, невисокий худорлявий чоловік років п’ятдесяти, підвівся їй назустріч з-за стола; зустрівшись поглядом із його запаленими очами, Ніна напружилася.\n— У мене є інформація, — тьмяно сказав мер, — що ви не зможете виїхати з міста, Ніно Вадимівно, ні сьогодні, ні завтра. Ні післязавтра.\n— Звідки інформація? — пробурмотіла Ніна, відчуваючи, як непритомність бродить десь поблизу потилиці.\n— З надійних джерел, — не кліпнувши, відгукнувся мер. — На жаль… усе дуже серйозно.\nНіна ковзнула поглядом по його піджаку, по стосику паперів, по вигадливому письмовому приладді та сувенірному календарю; на краю стола валялися гумові рукавички. Чорна гума прикривала щось жовтогаряче, прямокутне.\n— Це неможливо! — у меровому голосі промайнула істерична нотка. — Я сам… ми й самі раді були б вас відіслати звідси по хорошому. Але не можемо.\n— Подумайте самі, — сказала Ніна. — Виникнуть питання. Термін відрядження закінчився. На роботі в мене підуть прогули. У п’ятницю приїде машина по Оленине тіло. У понеділок похорон…\n— Ніно Вадимівно, — мер важко дихав, — або ви придумаєте, як пояснити вашим колегам і родичам необхідність затриматись у Загорівську… На якийсь час… Або… ми будемо змушені… я не знаю. Обвинуватити вас у вбивстві Чукотського, замкнути в слідчому ізоляторі… Вирішуйте.\n— А ви не розумієте? — мер подивився їй у вічі.\n— О Господи, — пробурмотіла Ніна.\nБудинок делегацій виявився старим особняком, відремонтованим років п’ять тому і розділеним на кілька ізольованих квартир. Кур’єр приніс Ніні піцу, якої вона не замовляла, але взяла, бо треба ж щось їсти; на кухні знайшлися чай і чайник, тостер і хліб, цукор, сіль і йогурти в холодильнику.\nРоззирнувшись, Ніна відшукала в коридорі розподільчий щит. На її щастя, автоматичні запобіжники були оснащені важелями; зціпивши зуби, надівши на руку поліетиленовий пакет, Ніна перевела важільці в положення «вимкн» і витерла з лоба холодний піт.\nВимкнувся холодильник. Безпечними стали розетки. До вечора залишалося ще кілька годин; біля входу до особняка, чудово видимий із вікна, стояв товстий чоловік у цивільному, курив і дивився собі під ноги.\nНіна вийняла мобілку й побачила, що акумулятор от-от розрядиться; поки вона міркувала, чи не зателефонувати шефові, той з’явився сам.\n— Ніно?! Ти де?\n— Мене не випускають із Загорівська, — вона міцно зціпила зуби. Нехай мер розв’язує свої проблеми самостійно.\n— Ти що, здуріла? Мужика зустріла, чи що? Май на увазі, за солодкі пригоди потім розплачуються гіркими…\nРозмова перервалася. Акумулятор мобільника повністю розрядився. Ніна кілька секунд дивилася на телефон, наче вперше його побачила.\nУ шефа, звісно, своєрідний погляд на світ…\nЇй раптом стало шкода Олену — заново й до сліз, по-жіночому. Могла б улаштувати свою долю: гарна, недурна, темпераментна… А от зачепилася за шефа, мерзотника, безнадійно жонатого на ще одній нещасній жіночці, і підростають двоє дітей. І роками б тривав цей безперспективний зв’язок, якби не місто Загорівськ та рахунок, який треба було сплатити, а Олена не сплатила…\nВона припинила плакати так само раптово, як і почала. Цікаво, на яку суму надіслали рахунок мерові. І за що він плататиме. Але ж заплатить, ніде не дінеться: не вбережуть його ні гумові рукавиці, ні викручені пробки. Спасибі Фарадеєві, Вольту, Амперу, Ломоносову з його теорією електрики — тікати нема куди. Загорівськ надітий на електричну мережу, наче тушка на шампур: підстанції під’єднані до магістральної лінії, розливають світло по вулицях, тепло — по мікрохвилівках і тостерах. А Ніні й чаю скип’ятити ніде: є тільки електрочайник та електроплита…\nВона з’їла холодну піцу й подумала, що їхньому шефові, мабуть, непогано було б надіслати рахунок. За Олену й за всіх, кому він мимохідь поламав життя. Піца виявилася з ковбасою; підбираючи з картону кружечки, Ніна уявила, як шеф витягає з конверта жовтогарячий прямокутник. Яким у нього робиться лице, коли він бачить суму; Ніна зрозуміла, що ця думка їй приємна. Рахунок шефові. Це було б справедливо.\nВона простяглася на дивані й подумала ще — про високопосадових негідників, що жирують на чужій біді; кожен із них, одержавши рахунок, сплатив би його, і колосальні несправедливі гроші перебралися б до хворих, злиденних, бідних…\nВона осмикнула себе: а чи бідні не розжиріють на грошах, що впали з неба?\nВона перевернулася на бік і підперла щоку долонею. А бідні, припустімо, якщо зледащіють і запишаються, теж можуть одержати невеликий рахунок… Нагадування на майбутнє, щоб не зазнавалися…\nВона всміхнулася. Думки, досконалі у своєму божевіллі, її розважали. Дуже важко й неприємно захищатися від неможливого, особливо, коли воно лізе у твою реальність з рішучістю бегемота; зате коли нарешті повіриш у неможливе — світ стає простим і легким, наче повітряна кулька.\nВона повагалася ще; надворі смеркало. Визирнувши з вікна, Ніна побачила, що вже загоряються ліхтарі і що гладкого чоловіка біля дверей особняка змінив тонкий, високий, у яскравому китайському пуховику.\nВона пішла до передпокою, затамувала подих і перевела важільці запобіжників у положення «ввімк». Потім увімкнула світло в кімнаті й замружилася: такою яскравою здалася їй звичайна лампочка.\nЗнайшла в сумці блок живлення мобільника, увімкнула в розетку. Руки трохи тремтіли — і ледь не впустили апарат, коли прийшов сигнал про одержання смски.\nЗалишивши телефон заряджатися, Ніна пішла на кухню й нарешті заварила чай. Усе добре; ця штука, хай що воно таке, чомусь ставиться до Ніни з симпатією. Може пригрозити, звісно, може надіслати рахунок на сміховинну суму… Просто так, для порядку. Але в принципі — в принципі… Виходить, що директор фабрики «Брусок», не остання в місті людина, розпрощався з життям тільки тому, що повівся неделікатно щодо Ніни.\n«Але ж у суді його, найімовірніше, виправдали б, — подумала вона, розмішуючи цукор у чашці, що парувала. Та й не дійшло б до суду. Таке й зґвалтуванням не назвеш… Скажуть: «Що ти хотіла, рибонько, навіщо до нього приїхала, давала надію, ти ж не школярка?» Не було зґвалтування, просто треба платити за рахунками…\nНіна сьорбнула з чашки, обпеклася й фиркнула.\nНі, в ту хвилину він нічого їй не бажав, він узагалі про неї не думав. І от — заплатив. За Ніну. За сам тільки намір…\nАле ж ніхто й ніколи не вважав Ніну великою цяцею. У школі вона була на других ролях. В інституті — на других. У житті — то на других, то на третіх. Навіть поруч з Оленою вона завжди почувалася дуеньєю…\nВона відставила чашку, взяла стілець, приставила до стіни — там, де лежав на паркеті мобільник, підключений до розетки. Ось питання, яке хотів поставити їй слідчий під час останньої зустрічі: а чому, власне, це так вам симпатизує, що навіть не хоче відпускати?\nВона довго думала, як сформулювати питання, зрештою написала: «Чому саме я?»\n«Ти цього гідна», — прийшла моментальна відповідь.\nНіна задумалася. Чи гідна вона, щоб її замикали силоміць у місті, звідки вона прагне вирватися? Або чи вона гідна того, щоб кожний, хто косо на неї гляне, одержував рахунок на величезну суму?\nВона зрозуміла, чому пополотнів, глянувши на неї, слідчий. Вона зрозуміла, чому нервувався мер. «Якийсь час, — подумала вона, — мені догоджатимуть, немов цариці, а потім злетять із котушок і вб’ють… Усунуть якимось чином, і я їх розумію…»\n«Хто ти?» — наважилась Ніна.\nПауза. Нова смска не надходила; тихенько тріснула розетка, від якої живився мобільник. Ніна відстрибнула, мало не зваливши стілець.\nВона загралася. З цим не можна гратися. Треба було сидіти в темряві, не торкаючись запобіжників, ні з ким не розмовляючи.\nГримнув дзвінок. Ніна скрикнула; виявилося, що дзвонив міський телефон на журнальному столику — звичайний, старий, темно-синій телефон із масивною слухавкою на крученому шнурі.\n— Алло! — пробурмотіла вона в слухавку.\n— Ніна Вадимівна? — вона не впізнала голос. — Як у вас… справи?\n— А, — сказала Ніна й трохи зніяковіла. — Справи в мене добре, от тільки шеф вимагає, щоб я повернулася на роботу.\n— Можливо, ми зуміємо з ним домовитися, — сказав мер.\n— Чом би ні? Продовжимо відрядження… Домовимося з керівництвом фабрики… Сплатимо всі витрати… Ніно Вадимівно, Олег Федорович мені сказав, що у вас є… якісь… смс на телефоні…\nНіна болісно думала кілька секунд, перш ніж згадала, що Олегом Федоровичем звуть слідчого з пластмасовим голосом.\n— Є, — сказала вона, раптом захрипши.\n— Ви не проти… якщо я до вас під’їду… через кілька хвилин?\nЗайшовши до вітальні, мер насамперед примружився. Можна було нічого не пояснювати: ця людина щонайменше кілька днів не вмикала вночі світла й відвикла від електричної яскравості.\nНіна, граючи роль господині, посадовила його в крісло біля стола. Мер уважно оглянув кімнату — і тільки потім силувано всміхнувся:\n— Бачте, не кожен… може похвалитися, що в нього є в колекції СМС з того номера.\n— Можливо, це трюк, — припустила Ніна безневинним голосом. — Знаєте, підставний номер. Шарлатанство.\nМер мовчав. У цьому мовчанні була відповідь на всі припущення: про шарлатанство, хакерство, підставні номери, авантюристів, терористів і масонську змову.\n«Він сплатив свій рахунок, — подумала Ніна. — Сплатив і все одно боїться; він боїться, мабуть, набагато більше за мене».\nНе чекаючи повторного прохання, вона простягла мерові свій мобільник. Рука його здригнулася, але мер опанував себе:\n— У вас «Нокія»? У мене айфон, я забув, як тут і що…\nНіна мовчки допомогла йому відкрити папку з повідомленнями. Мер нахилився вперед; переглядаючи, ворушив губами.\n— Не треба ставити йому запитань, — сказав ледь чутно.\n— Він замикається… або його замикає.\n— Ніно… Вадимівно, — сказав мер, — ви не погодитеся зі мною прогулятися?\nМерова БМВ заїхала так далеко і в таку темряву, що Ніна серйозно стурбувалася.\n— Негайно повертаймося!\n— Не бійтеся, заради Бога, вам ніщо не загрожує!\n— Ніно Вадимівно, будь ласка… Льоню, зупини!\nНіна вискочила з машини й зупинилася, важко дихаючи, метрів за двадцять, на узбіччі. Довкола не було ні вогника. У такт вологому вітру розгойдувалися дроти високовольтної лінії.\n— Та добре, нікуди… Просто треба звернути… до лісу. Не під лінією, розумієте?\nЗдолавши сліпий страх, Ніна повернулася в машину. Хвилин через п’ятнадцять машина зупинилася на пагорбі під стовпами — порожніми, без дротів. Всього кілька опор залишилося від старої лінії. Керамічні ізолятори біліли, наче мовчазні птахи на поперечинах.\n— Слухайте, — пошепки сказав мер, — не перебивайте. Вранці, о четвертій нуль-нуль, заплановано відключення головної підстанції. Усе місто повністю залишиться без світла. Мені дуже багато сил коштувало… добитися, пробити, домовитися… Збитки… Ми проштовхнули операцію як «профілактичні роботи», але в цей час, із четвертої до пів на п’яту… його не буде. Я не знаю, чи вийде в нас до кінця його знищити, але… ви зможете піти.\n— Є ж якісь обмеження, — нервово продовжував мер, — межі… рамки для нього… Є ж якийсь спосіб його зупинити…\n— Та ніхто! — мера трясло. — Як ви собі уявляєте? Хто це може бути?! Уже згода в місті намітилася, гади, мовляв, одержують по заслугах, коли сплачують рахунки… нехай так і буде… Електрик для них — усе одно що місцевий бог, регіональний такий, справедливий… за їхніми уявленнями…\n— Електрик, ви такого слова не чули в нас? Батюшка жалівся — мало не змушують його визнати Дмитрика святим…\nНіна згадала руїни вигорілої церкви при дорозі. І розповідь дівчини-адміністраторки про колишнього директора фабрики.\n— Це… старий священик? Його нібито звали отець Пилип? Чи…\n— Це мій син! — уривчасто сказав мер. — Автокатастрофа, півроку в комі, всі сподівалися на диво, хоч уже було ясно, що… А тут аварія на підстанції. І місто без світла, все…\nВін замовк. Той самий вогкий вітер тріпав гілки утомлених за літо дерев.\n— Аварійно відключилася лікарня, — пошепки сказав мер, — і поки переходили на резервний генератор — він помер… А потім я почав одержувати смски, — мер здригнувся. — А потім стали приходити рахунки…\n— Ніно Вадимівно, — глухо сказав мер, — Дмитрик був розумово відсталим. Людину, яку він любив — його виховательку й нянечку, — звали, як і вас, Ніна Вадимівна. Це була дуже гарна, добра жінка… При ній і Дмитрик був добрим… Він прив’язався до вас просто тому, що ви нагадали йому ту жінку. Інших пояснень у мене немає.\n— Їхати! Ви з ним не впораєтеся. Він хвилюється, коли ви поруч. Скоро мені нічим буде сплачувати його рахунки… Для мене одна надія — вимкнення підстанції. Йому нічим буде живитися. Він припинить. Закінчиться.\n— Як може померти… неживе?\n— Стривайте, — сказала Ніна. — Ви зверталися… до науковців? До екстрасенсів, ну, не знаю… До жовтої преси?\n— До жовтої преси, — мер криво посміхнувся. — Ну хіба що… Знаєте, скільки такого публікують по країні? Про русалок, інопланетян, про полтергейст? Щодня в газетах, а в Інтернеті — взагалі валом… От у нас один захотів прославитися, написав у своєму блозі неначебто хроніку… Потім продав комп’ютер, сплатити рахунок. Добре, що будинок не продав.\nНіна помовчала. Вона розуміла, що сказано все й навіть більше, і все-таки не стрималася:\n— А що сталося з тією жінкою? З Ніною Вадимівною? Ви так говорите, наче…\n— Вона була за кермом машини, коли вони розбилися, — мер скрипнув зубами. — Запам’ятайте: з четвертої до пів на п’яту. Світла в місті не буде взагалі. Тікайте; не вмикайте мобільний. Не стійте під високовольтною трасою. Не торкайтеся розеток. Тікайте й не озирайтеся.\nПро те, щоб спати, не було й мови. Знову вимкнувши світло в квартирі, Ніна сиділа біля вікна, дивлячись на освітлені вікна вгору і вниз по вулиці.\nБіля входу до особняка стояла машина, з вікна розтікався шансон, що його іноді переривала реклама.\nНіна масажувала ниючі скроні, пила давно охололий чай і думала про Електрика.\nВін грамотно пише смски, от у чому проблема. Іноді нехтує розділові знаки, але не тому, що не вміє їх розставляти. Телеграфний стиль буває виразнішим за епістолярний, бездоганний із точки зору пунктуації. Якось не в’яжуться його листи з розповіддю нещасного мера.\nРозумово відсталий хлопчик, імпульсивний, примхливий? Чи все-таки колишній директор фабрики? Чи отець Пилип? Витівка з рахунками — у дусі непримиренного священика, який не соромився в пісний день плюнути на прилавок із м’ясом… Так, Олена була хамуватою й нестриманою, але на електричний стілець за таке не саджають!\n«Ні, я не вмикатиму мобільний.\nА якщо я виїду із Загорівська, мені все одно приходитимуть його смски? Чи Електрик укладений у межі міста, точніше, в межі міської енергетичної мережі?\nЧому він досі не розтікся по всьому світу? За якими законами живе ця істота, якщо це, звісно, істота, а не явище?\nМоже, в магістральній мережі для нього занадто висока напруга? Він не може піти від підстанції вгору, як риба не може перестрибнути греблю ГЕС? Тому він існує тільки в Загорівську, тільки в місцевій мережі, і, можливо, віддає перевагу певній напрузі, частоті, силі струму…»\nНі, я не вмикатиму…»\n«Ти цього гідна». Хіба це відповідь хлопчика, якому вона нагадала любу виховательку? «Ти цього гідна». Чому? Де той момент, той поворотний пункт, після якого Електрик звернув на неї особливу увагу?\nШоколад на готельній стійці? Гроші поверх грибів лисичок одноногого старого? Що? І чому Електрик повинен цінувати її за добрі, зрозуміло, проте такі дрібні й необтяжливі загалом учинки?\nЇй завжди хотілося, аби хтось цінував її просто так. Не за лице й одяг, не за розум і стиль, і вже насамперед не за подачки, їй хотілося, щоб у роду в неї знайшлися королеви, щоб на бронзовій монеті було викарбувано її профіль, щоб на сталевому щиті красувалося її ім’я; Боже мій, дитячий садок. «Ти цього гідна». Чи то одкровення, чи то рекламний слоган.\nВона взяла в руки мобільник. Подивилася на кварцовий годинник на стіні: пів на першу ночі.\nПотонула кнопка. Засвітився екранчик мобільника. Тиша…\n«Тут», — прийшла моментальна відповідь.\n«Чим я вирізняюся з-поміж інших?»\n«Ніно, тобі ціни немає».\n«Ти не Дмитрик», — вона зубами віддерла присохлу шкірочку з верхньої губи.\n«Навіщо ти вимкнула світло? Я все одно тебе бачу».\n— Чим ти бачиш? — запитала Ніна вголос. Відповіді не одержала.\nТільки не ставити дурних питань. На зразок: чи є в тебе очі? Чоловік ти чи жінка? Чому ти набираєш текст так швидко?.. «Твоя правда. У мене немає імені».\n«Мене ніяк не кличуть, тому що мене ніхто не кличе», — прийшла наступна смска.\nІ через секунду інша: «Назви мене як-небудь. Тільки не Електрик».\n«Як тебе назвати? Як ти хочеш, щоб тебе називали?» «Як-небудь».\n«Світло, — вона наважилась. — Я називатиму тебе Світло, добре?»\nСмайлик. І ще один смайлик через секунду. «Він сміється», — подумала Ніна.\nВона здригнулася. Ану ж він чув?!\nНіна ще раз подивилася на годинник.\n«Мені час спати, — написала, поміркувавши. — Уже пізно». «На добраніч. Нічого не бійся».\n«Стривай», — швидко написала Ніна.\nЦокання годинника відбивалося дзенькотом у вухах. Хоча цокав він ледь чутно.\n«На добра… ніч», — тремтливими руками написала Ніна й швидко вимкнула телефон.\nО четвертій годині згасли ті окремі вікна, що подекуди світилися на фасадах будинків. Згасли всі ліхтарі вздовж вулиць. Згасли вивіски та рекламні щити.\nУ цілковитій темряві, розраховуючи тільки на щербатий місяць, що стояв майже в зеніті, Ніна бігцем дісталася до перехрестя. Там чергувала, мерехтячи в темряві автономною електричною «шашкою», знайома «копійка».\n— Чого це? — літній водій зацікавлено озирався. — Темно ж так… Світло, чи що, вирубилося?\n— Ого-о, — промовив водій. — Це серйозно.\nВодій кинув на неї довгий погляд; вираз його обличчя не вдалося прочитати в мороці.\nТоді вона зробила над собою зусилля й розсміялася.\n— Чого думаєте, дядьку? Заплачу за лічильником удвоє. І, майте на увазі, у мене всі рахунки погашені!\nПорожнім, темним містом, пробиваючи його світлом фар, вони вибралися на трасу; годинник у Ніни на зап’ясті показував четверту п’ятнадцять. Над дорогою тяглися дроти високовольтної лінії — беззвучні. Порожні.\n— Тільки швидше, — попросила Ніна. — Тільки скоріше, дядьку, я спізнююсь!\nВодій знову на неї зиркнув, але швидкості додав. Траса була порожня, і «копійка», підстрибуючи на вибоїнах, мчала майже по самій осьовій.\nПроминули щит «Ласкаво просимо до Загорівська» — він лишився позаду. Ніна закусила губу; ще через десяток кілометрів, майже о четвертій тридцять, дорога й високовольтна траса розійшлися в різні боки. Стовпи з лінійкою дротів пішли ліворуч, туди, де на пагорбі ледь виднівся будинок підстанції. Дорога повернула праворуч, і спереду з’явилося світло на залізничному переїзді.\nТоді Ніна розридалася, лякаючи водія. Вона ридала від радості порятунку; вона лила сльози, оплакуючи злу долю, другосортність і самотність, які триватимуть тепер вічно. Єдина істота, здатна цінувати й любити її, виявилася чудовиськом в електричній мережі; той, кого вона назвала Світлом, мусив цієї ночі зникнути назавжди — вона сподівалася на це й боялася цього, і, оплакуючи Електрика, вила в нічному таксі — по-вовчому й по-жіночому.\nТелефон дзвонив і дзвонив; Ніна довго не могла збагнути, де вона перебуває. Це дім, солодкий дім, рідна квартира, розібрана валіза посеред кімнати, світло за вікном… Ну й дорога була, бр-р… Котра година?\nТелефон не втомлювався. Підвівшись на лікті, Ніна взяла слухавку, що валялася на тумбочці:\n— Слава Богу, — сказав шеф, і в його голосі була щира радість. — А то я вже нервуюся, чесне слово.\n— Чого нервуватися? — сонно пробурмотіла Ніна. — Зі мною все добре…\n— Ох, з’їздили ви, — шеф теж зітхнув. — Суцільний похорон. Договір підписувати вони поки що не будуть: у них нове керівництво ще не призначили… І — ти чула? — там ще й мер у Загорівську дуба врізав.\n— Отаке. Прямо оце вночі, уже є в новинах… Струмом його вбило, що характерно.\n— От дідько, — тихо видихнула Ніна.\n— Слухай, той… що в них там з електрикою?\nВона дала відбій — і тут побачила повідомлення на автовідповідачі. Телефонували вночі: у цей час Нінин міський телефон був автоматично вимкнений. Друга ночі… Хто ж це?\nВнутрішньо напружившись, вона натиснула миготливу червону кнопку.\n— Ніно Вадимівно! — прокричав крізь завади знайомий голос. — Це Лемишев, мер… Не включайте свій мобільник у розетку мережі! Чуєте? Не ставте апарат! Знищте акумулятор! Чуєте? Будь ласка! Перетелефонуйте мені! Скоріше!\nНіна підійшла. Взяла апарат у руку. Мобільний ледь нагрівся, акумулятор був повністю заряджений…\nВона висмикнула шнур із розетки. Перевела подих. Пішла на кухню випити води…\nІ зупинилася в передпокої.\nЗ-під замкнених вхідних дверей стирчав яскравий жовтогарячий прямокутник.


Сергій Дацюк: Мир замороженого конфлікту - Українська Жіноча Варта\nСергій Дацюк: Мир замороженого конфлікту\nУкраїна перебуває в ситуації, коли від війни ми переходимо до нібито миру. Але цей мир — мир несправжній. Це мир замороженого конфлікту.\nЗаморожений конфлікт це припинений, як правило, шляхом тиску третіх сторін збройний конфлікт без вирішення головних суперечностей між сторонами і відповідно без укладення мирного договору.\nЗаморожений конфлікт заганяє суперечності вглиб, переводячи зіткнення між конфліктуючими сторонами на рівень правового, економічного, громадського (між громадами) та культурного протистояння.\nЦей заморожений конфлікт вигідний Росії і вигідний Європі, але він невигідний Україні.\nПерехід до такого замороженого конфлікту в Україні породжує безліч запитань, які нажаль в публічній площині обговорюються мало.\nВідвертої, перспективної і стратегічної розмови про долю Криму та Донбасу в Україні поки що не відбулося.\nНавіть початок переходу до нібито миру на Донбасі не став приводом для такої розмови.\nПравда полягає в тому, що Крим Україна втратила і без активних дій держави силами лише української громади чи навіть завдяки тиску цілого світу на Росію повернути його не зможе. Але у української політичної еліти не вистачає духу, інтелектуальної відваги та рішучості, щоб це сказати.\nВодночас держава за умов корупції української влади та торгашеських настроїв українського бізнесу в принципі не може здійснювати дії по деокупації Криму.\nЩоб чесно говорити про Крим, потрібно дати чесні відповіді на безліч питань.\nМи, українці, справді віримо у те, що за входження в Росію проголосувала меншість кримчан?\nНавіть якщо відкинути приписані за підрахунком голоси кримчан, то все одно цих голосів була більшість. Це правда, яку українська політична еліта не хоче визнавати.\nНаступне питання — що таке Крим для України: територія чи жителі?\nЯкщо жителі не хочуть бути громадянами України, то чи готова Україна поставити питання про те, що територія це все одно українська. Тобто, якщо російськомовні кримчани не хочуть жити в Україні, то нехай їдуть в Росію, а територію Криму залишать Україні.\nЯкщо Україна визнає, що більшість кримських татар і кримських українців є українськими громадянами, а російськоорієнтоване населення це зрадники України, то в цьому разі можна вести економічну війну проти Криму.\nАле для цього потрібна публічна політична позиція нашої політичної еліти — кримчани, що проголосували за входження Криму в Росію, це зрадники України.\nЖодна країна в стані війни не може дозволити собі розкіш всепрощення та дружби з агресором. Отже вороги та друзі, союзники та зрадники мають біти чітко розмежовані. Якщо такого розмежування немає або якщо воно не є публічним, то це зрештою веде до збільшення кровопролиття.\nНаступне питання — чому досі на товарну блокаду Криму виявилася спроможною лише кримсько-татарська громада за незначної підтримки української громади?\nБільше того, українська громада навіть електроенергетичну блокаду намагається вести самотужки без будь-якої підтримки української влади.\nЧисто риторична підтримка цієї блокади українською владою, без будь-якого послідовного продовження цієї блокади ресурсами держави, примушує констатувати очевидне — існують таємні домовленості між українською владою та російською владою, за якими Україна продовжує поставляти електроенергію, воду та товари в Крим в обмін на якісь інші непублічні вигоди.\nІнакшим чином пояснити відсутність електроенергетичної, водної та товарної блокади Криму з боку української влади неможливо.\nА це означає наступне — Крим вже вписано в торгашеську стратегію бізнес-еліти України при пасивній мовчазній підтримці політичної еліти.\nСхоже, що риторика української влади про майбутнє повернення Криму призначена тільки для того, щоб приспати увагу української громади, дати її з часом звикнутися з цією ситуацією і так чи інакше поступово змусити українців змиритися з цим.\nЯкщо на ці питання чесно не відповідати, то сьогодні ситуація виглядає так: 1) в Криму живуть українські громадяни; 2) Крим є окупованим Росією; 3) населення Криму обдурено російською пропагандою; 4) Крим можна повернути лише шляхом тиску міжнародної спільноти на Росію.\nЦе найгірша стратегія з усіх можливих. Тому що за таких обставин будь-які дії економічної блокади виглядають як помста українським громадянам Криму в стані окупації. Тому що за таких обставин неможливо пояснити, чому необдурені російською пропагандою кримчани, які завжди є за будь-якої пропаганди, не виступають проти окупації.\nІнший сценарій повернення Криму пов’язаний з розпадом Росії. Але цей сценарій традиційно не тільки не привертає уваги української влади, але навіть і українська громада ставиться до нього неоднозначно.\nЦе зокрема означає, що працювати на розпад Росії відкрито і публічно українській громаді буде дуже важко. Але саме за такого розпаду Росії Крим повертається в склад України.\nСтратегія розпаду Росії може бути реалізована не стільки на території Росії, скільки за її межами — через стратегічну політику України щодо Грузії, Білорусі, Молдови (Придністров’я), Литви, Латвії, Естонії, Казахстану і навіть Китаю.\nЯкщо ви вирите в те, що була домовленість Росії з Німеччиною про поділ України, то ви можете вірити і в те, що можлива домовленість України і Китаю про поділ Росії. Це така ж сама логіка змови.\nОтже є три невійськові стратегії України щодо Криму в умовах замороженого конфлікту:\n1. Стратегія торгівлі з Кримом української бізнес-еліти за мовчазної корумпованої згоди української політичної еліти, коли українська громада поступово забуває про Крим.\n2. Послідовна блокада Криму на всіх економічних, політичних та правових рівнях.\n3. Згортання блокади Криму як тактично обмеженої з оголошенням стратегії України на розпад Росії у партнерстві з іншими країнами.\nЗрозуміло, що друга та третя стратегія можливі лише як публічно оголошені.\nА допоки на фоні риторики української влади про «Крим в складі України» без конкретних видимих дій щодо повернення Криму у склад України здійснюється лише перша стратегія.\nПравда полягає в тому, що Донбас за так званими «Мінськими угодами» повернути в склад України неможливо. «Мінські угоди» — це угоди про замороження конфлікту і перетворення Донбасу на «чорну діру», яка висмоктуватиме пасіонарну енергетику українців, знищуватиме економічні ресурси країни, слугуватиме генератором хаосу для решти країни і висітиме гирями на Україні, не дозволяючи їй ані проводити реформи, ані здійснювати деолігархізацію.\n«Мінські угоди» як зразок таємної дипломатії являли собою класичний приклад зовнішнього кризового управління Україною з боку Росії при посередництві представників ЄС.\nДоля Донбасу не може бути предметом торгу поза українською громадою. Відтак сьогодні бачиться тільки один шлях вирішити долю Донбасу — винести це питання на всенародний референдум в Україні.\nСьогодні головна проблема Донбасу не в тому, чи хоче Донбас бути з Україною, а в тому, чи хоче Україна бути з Донбасом. Саме це питання і має бути винесено на референдум.\nВідтак, що б там не вирішили представники Донбасу чи представники української, російської та європейських влад, кінцеве рішення прийматиме громада України. Тільки такий підхід гарантуватиме послідовну політику України щодо Донбасу.\nЩоб зрозуміти дії очільників нинішніх так званих ДНР-ЛНР, потрібно запитати: вже після оголошення Росією рішення не приймати до складу своєї держави ДНР-ЛНР за що останні місяці воювали збройні сили ДНР-ЛНР? За ширші кордони автономії в складі України чи за повернення економічних преференцій їхнім олігархам? Тобто ДНР-ЛНР воювали з Україною за те, щоб ввійти в склад України на кращих умовах?\nЗнову повертаємося до питання — якщо все-таки Донбас входить до складу України, то як хто? Як автономія, яка готова в будь-який момент встромити Україні ножа в спину і проголосувати за приєднання до Росії? Тоді навіщо нам така автономія в складі України?\nНаступна проблема — це прийняття рішення української громади про мир.\nМир на міжнародних переговорах це ще не означає дійсний мир. Мир як такий має бути визнано українською громадою.\nБільше того, наш Президент досі не повідомив українську громаду про перехід до миру.\nУсім ніби все зрозуміло, усі дивляться новини, але повідомлення про перехід до миру — це важливий крок влади. Без нього мир всередині України не може початися.\nТобто оголошення переходу до миру це дуже важливий крок. Бо від цього кроку залежить зміна чи збереження дискурсу. Який має бути тепер дискурс з ЗМІ — війни чи миру?\nЯкщо у нас дискурс війни, то ми продовжуємо мати справу з сепаратистами, терористами, бойовиками, найманцями і російськими військами на території Донбасу.\nЯкщо у нас дискурс миру, тоді ми маємо громадян України на території Донбасу, які мають якісь, можливо навіть обмежені за амністією, права.\nЯкщо у нас дискурс війни, то тоді ми продовжуємо війну, тільки іншими засобами — наприклад, від збройної війни переходимо до економічної блокади Донбасу, який не є в складі України.\nЯкщо у нас дискурс миру, тоді ми починаємо будувати мирне життя на Донбасі, який є в складі України.\nЯкщо у нас ні миру, ні війни, а армію тримати в готовності, тоді потрібно чесно сказати — у нас заморожений конфлікт.\nНаступна проблема — як бути з біженцями. Можна одразу ж сказати, що біженці з Донбасу на території України це українські громадяни. А як бути з біженцями на території Росії? Це такі самі зрадники, як російськоорієнтовані жителі в Криму чи це люди, які помилилися?\nТут не може бути непевної ситуації — всі вони все розуміли і мали змогу поїхати і в Україну після примусової втечі в Росію. Але вони поїхали і лишились в тій країні, яка згідно рішення українського Парламенту визнана країною-агресором. Якщо навіть не називати з якихось причин цих емігрантів зрадниками, то в будь-якому разі, якщо вони тікали від агресії до країни-агресора, вони не можуть лишатися громадянами України.\nЦе означає, що повернення біженців з Росії на Донбас є дуже сумнівною дією з точки зору громадян України, які боролися з агресією Росії на території Донбасу. Ці люди можуть стати українськими громадянами лише з поразкою в якихось правах.\nНаступна проблема — як бути з армією так званих ДНР і ЛНР. Жодна армія не може бути роззброєна шляхом простих переговорів. Отже саме роззброєння армії ДНР-ЛНР має бути тривалим і проблемним процесом.\nНавіть якщо комбатанти ДНР-ЛНР будуть амністовані, то чи означає це, що їх зброя має стати частиною зброї ЗСУ, а вони самі мають бути включені до лав ЗСУ?\nПроблема контролю України за зброєю та живою силою армії так званих ДНР і ЛНР залишиться навіть після того, як російсько-українських кордон буде взято під контроль ЗСУ.\nІснує простий принцип — скільки в країні армій, стільки в ній і держав. Якщо в Україні буде якась окрема армія ДНР і ЛНР, то це означає, що ДНР і ЛНР являтимуть собою окрему державу, як би ми їх правовий статус не прописали хоч в законі, хоч в Конституції.\nНаступна проблема — відбудова Донбасу. В цьому сенсі має бути сказано точно і радикально — відбудова Донбасу це справа самих жителів Донбасу. Ніхто не змушував (крім Росії) жителів Донбасу брати в руки зброю. Революціонізована Україна була надзвичайно налаштована на будь-які політичні перетворення в країні. Автономія Донбасу в складі України була дуже реальною і досягалася вона без будь-якого кровопролиття.\nСьогодні ж ситуація виглядає наступним чином. 1) Росія пропагандою промила мізки жителям Донбасу, налаштувавши їх проти України; 2) Росія фінансувала війну Донбасу проти України, наситила Донбас зброєю, військовою технікою, військовими спеціалістами; 3) Росія управляла війною Донбасу з Україною прямо і через посередників; 4) Росія гуманітарно підтримувала Донбас, роблячи це умовою продовження війни з Україною; 5) Коли у Росії проект «Новоросія» закрився, вона по суті кинула і підставила Донбас; 6) Україна воювала проти зовнішньої агресії, проти окупації, вона мала повне право на будь-які бойові дії, відтак Україна не несе жодної відповідальності за «кидок» Росії.\nУкраїна не має жодного морального зобов’язання по відбудові Донбасу. Все, що Україна може робити на Донбасі, має бути з її доброї волі. Донбас в ситуації війни показав себе нецивілізованим анклавом — публічне знущання і приниження комбатантів-противників свідчить про надзвичайно нецивілізований характер жителів Донбасу. Тому ставитися до жителів Донбасу потрібно без довіри, в ситуації чітко прописаних угод, де передбачена жорстка відповідальність за порушення умов цих угод.\nЗрештою узагальнена проблема — Донбас задля повернення в цивілізований простір має пережити три базові процеси: 1) десовєтізацію; 3) постіндустріалізацію; 3) деолігархізацію. Постіндустріалізація включає в себе зміну економічної структури виробництва регіону, яка враховує завершення індустріального періоду розвитку людства.\nВ такому нецивілізованому вигляді Донбас не потрібен нікому: ні Росії, ні Україні. А для входження в склад України на Донбасі потрібно провести ще й дезомбування населення від наслідків російської пропаганди. Окрім того, жителів Донбасу чекає ще й психологічна реабілітація.\nДля входження Донбасу в склад України має бути перехідний період цивілізаційної санації Донбасу. Тому ідея введення миротворчого контингенту міжнародних сил має під собою певну аргументацію, хоча і є дуже контраверсійною.\nОтже проблема, яка стоїть перед Україною щодо Донбасу, якщо Україна хоче повернути його до складу своєї держави, це масштабний виклик — змінити цивілізаційну основу Донбасу.\nВ пошуку політики для замороженого конфлікту в Україні\nВідповіді на всі перелічені тут питання і проблеми власне і є тією політикою української влади щодо Криму та Донбасу, яка би мала бути і якої сьогодні нема. Поставлені тут запитання і проблеми — поза порядком денним влади: вони не формулюються в публічному дискурсі, не обговорюються в ЗМІ, не вирішуються в консультаційних органах влади, не стають основою державних рішень.\nДуже схоже на те, що українська влада не розуміє всю масштабність цих викликів, бо про це свідчить її абстрактна публічна риторика типу «Крим буде в Україні» і «мир буде на Донбасі». Проголошення цих закликів недостатньо для розуміння найближчої перспективи України.\nУкраїна не має актуального досвіду життя в стані замороженого конфлікту. Відтак досвід арабо-ізраїльського, карабахського, придністровського, грузино-південносетинського та грузино-абхазького конфліктів тепер потрібно буде вивчати дуже уважно.\nЯк правило, заморожені конфлікти тривають роками і десятиліттями. Як правило, заморожені конфлікти час від часу можуть переходити до відкритого збройного протистояння. А це означає необхідність постійно витрачати ресурси на погашення збройних протистоянь.\nЖиття в стані періодично виникаючої війни в зоні замороженого конфлікту без застосування соціальних та військових інновацій жорсткого розмежування конфліктуючих сторін призводить до руйнування менше ресурсно забезпеченої конфліктуючої території.\nНагірний Карабах, Придністров’я, Південна Осетія та Абхазія втратили можливість розвитку саме через стан замороженого конфлікту. Окремий приклад — арабо-ізраїльський конфлікт, де саме Ізраїль був здатен до інноваційних рішень, що власне зумовило можливість розвитку країни на тлі конфлікту.\nЧи здатна Україна до інновацій настільки ж радикальних, як це було в Ізраїлі? Чи здатна Україна запропонувати програму цивілізаційної санації Донбасу? Адже лише така санація може знищити передумови заморожуваного зараз конфлікту.\nЧи думає про це українська політична та бізнесова еліта? Якщо думає, то де це відбувається, звідки про це можна дізнатися?\nВ будь-якому разі про це має подумати українська громада.\nГромадськість України досі більше радикальна і стратегічна, ніж політична та бізнесова еліта країни, а це означає наявність підстав для продовження революційного руху, який зберігає свій антивладний потенціал. Саме тому, українська громада має тиснути на владу і змушувати її до відповіді на ці питання та проблеми.\nЦей історичний вибір для української громади є важливим, тому що зараз або будуть закладені нові шаблони суспільної політики і прецеденти громадської дії, або держава перестане існувати як геополітичне утворення.\nДень народження “Української жіночої варти”. Нам 1 рік!\nПідписано меморандум про співпрацю між організаціями , що сприяють розвитку територіальної оборони України


Ендрю Лінкольн (Andrew Lincoln) біографія, фото, особисте життя та його дружина\nІм’я: Ендрю Лінкольн\nДата народження: 14 вересня 1973 р. (43 роки)\nБіографія Ендрю Лінкольна\nДитинство Ендрю Лінкольна\nНародившись в Лондоні, Ендрю до десяти років зростав у містечку Халл, а потім сім’я жила в місті Бат. Крім Ендрю, у сім’ї ріс старший брат Річард. На той момент Ендрю носив прізвище Клаттербак.\nПісля школи він став студентом Академії драматичного мистецтва. У Великобританії саме цей навчальний заклад вважається найпрестижнішим для тих, хто мріє стати потрапити у світ кінематографа. Під час навчання, ще до початку будь-яких зйомок, молодий чоловік вирішив замість прізвища взяти собі псевдонім. Так він став Ендрю Лінкольном.\nПочаток кар’єри Ендрю Лінкольна, перші ролі\nКар’єра не відразу склалася. Спочатку ролі були рідкісними. Він зіграв у телесеріалі «Кинь мертвого осла». Саме ці зйомки можна вважати дебютними.\nВажливою для кар’єри виявилася роль Едгара Кука, яка дісталася Лінкольну в драмі «життя». Робота Ендрю отримала високу оцінку критиків. Фільм транслювався на каналі ВВС протягом двох років. Далі актор працював на зйомках таких фільмів, як «Жінка в білому», «Гангстер №1», «У відрив!», «Злочинні ангели» та ін.\nНаступною стала робота в сіткомі «Вчителя». Відомо, що старший брат актора є директором однієї зі шкіл. Щоб зрозуміти професію вчителя, краще вжитися в роль, правильно створити образ, Лінкольн кілька тижнів щодня ходив до школи і був присутній на уроках, спостерігаючи за роботою вчителів. Він зіграв Саймона Кейсі – викладача англійської мови. Ця робота тривала протягом трьох сезонів серіалу. Лінкольн виступив в якості режисера в двох епізодах цього телепроекту.\n2003-го на екрани вийшов гучний фільм «Реальна любов». Актор з’явився там в ролі Марка. В «Після смерті» він зіграв психолога і лектора з прізвища Роберт Бридж. У тому ж році на каналі НВО Ендрю взяв участь у кількох серіях «Кентерберійських оповідань», зігравши Алана Кінга. Через рік вийшов міні-серіал «Спи зі мною», за участю Лінкольна. У 2009-му актор зіграв Едгара Лінтона в екранізації роману Еміля Бронте. Назва телефільму — «Грозовий перевал».\nХодячі мерці — промо серіалу з Андрю Лінкольном У цей період актор багато працював над озвученням, в його скарбничці цілий ряд телевізійних і документальних фільмів, його голос знають і по рекламі на радіо.\nЯк говорив в інтерв’ю сам Ендрю, він на той момент був більш відомий своїм голосом завдяки озвученню, ніж ролями в кіно.\nЕндрю Лінкольн у «Ходячих мерців»\nУ 2010-му актор став популярний відразу після виходу першої серії серіалу «Ходячі мерці». Зйомки проходять в Америці. Більшу частину року актор проводить саме там. Перший час, поки він не звик і не адаптувався на новому місці, сім’я перебувала з ним. Ще до зйомок численні родичі Ендрю підтримали його, сказавши, що від подібної ролі не можна відмовлятися, вона може стати значущою в його кар’єрі. І це виявилося правдою. До 2010-го року хороших ролей у Лінкольна не було, можна сказати, що в той період його кар’єра пішла на спад. Пропозиція знятися в «Живих мерців» було як не можна до речі.\nРежисерська версія… Ендрю Лінкольн — Рік Граймс. Він грає Ріка Граймса. За сюжетом, його герой під час перестрілки отримав серйозне поранення і впав у кому. Коли Рік отямився, зрозумів, що світ повністю змінився, а замість людей його заполонили монстри. Він не знає, де дружина і дитина. Після виходу з коми, персонаж Ендрю вирушає на пошуки родини. Граймс – помічник шерифа. У цій гучній телепроекті разом з ним у головній ролі знялася Сара Уейн Келліс. Також тут грали Чендлер Риггз, Норман Рідус, Стівен Єн та інші.\nПротягом фільму, Ріку вдається все-таки відшукати родину. Далі починається боротьба за те, щоб вижити в світі, що змінився.\nЛінкольн вважає цю роль важливої для себе, так як здебільшого до цього він грав у різних комедіях, тут же у нього серйозний персонаж. Він сподівається, що після такого корисного досвіду йому почнуть пропонувати різнопланові ролі.\nОсобисте життя Ендрю Лінкольна\nЕндрю одружився в 2006-му. Його дружиною стала Гаэли Андерсон. Її батько є солістом «Jethro Tull» — популярної у Великобританії рок-групи. У 2007-му сім’я поповнилася новим членом – у Гаэли і Ендрю народилася дочка. Дівчинку назвали Матильда. Незабаром на світ з’явився їхній син Артур.\nЗараз у актора і батька сімейства дуже щільний графік, він багато знімається. Проте в ті рідкісні перерви, які видаються, він намагається заповнити сім’ї своє часте відсутність спільним відпочинком. Влітку 2013-го року щаслива сім’я відпочивала на островах Карибського моря. У тих місцях воно завжди тепле, тому Ендрю привіз рідних саме туди.\nПісля того, як ситком «Ходячі мерці» придбав небувалу популярність, увагу до Ендрю з боку преси значно зросла, а для шанувальників фільму актор став культовою особистістю. Папараці тепер довго чергують в тих місцях, де він може з’явитися, і ловлять випадкові кадри.\nДжорджія, де проходять зйомки «Ходячих мерців», акторові дуже подобається. Він полюбив Америку і щасливий, що зйомки проходять саме там. Його не бентежить ні чудна, як висловився актор, погода, ні жорстке літо. Ендрю захоплюється красою Джорджії.\nДружина Лінкольна – чудова наїзниця. У «Ходячих мерців» є багато моментів, де персонаж Ендрю скаче на жеребці. На думку Гаэли Андерсон, її чоловік чудово з цим впорався, і це притому, що до цього ніколи не сидів верхи. Сам же Лінкольн вважає це не його заслугою, а заслугою дивно розумного жеребця.