ПроСвіт — Петро Калнишевський\nБрат Петра Калнишевського, Семен, у 1771 р. був священиком Миколаївської церкви в містечку Смілому, що за 15 кілометрів північніше Пустовійтівки. Ще один родич, слобідський козак Панас Калнишевський, згадується в реєстрах смілянської сотні. Численні родичі П. Калнишевського мешкали в сотенних містечках Ромнах і Смілому та в околицях: Пустовійтівці, Процівцях, Плавнищах, Оксютинцях і Хоружівці.\nПоходив Петро Калнишевський з козацької родини села Пустовійтівки, яке за часів Гетьманщини входило до Роменської сотні Лубенського полку (тепер с. Пустовійтівка Роменського району Сумської області). Цей факт міцно закорінився в історичній пам'яті мешканців Роменщини. Тутешні старожили ще в 30-х роках XX ст. охоче розповідали, що Калнишевський володів будинками в селах Пустовійтівці та Оксютинцях.\nДостеменно невідомо, звідки Калнишевські з'явилися в Пустовійтівці. Місцевою могла бути хіба що мати Агафія, з якою пов'язані чимало родичів бокової лінії, давніх тутешніх мешканців.\nВиникає багато запитань щодо дати народження Петра. Донині підставами для її визначення є напис на могильній плиті, яка була встановлена через 53 роки після смерті Калнишевського, а також лист архангельського цивільного губернатора і. Мезенцова. Останній у 1801 р. визначив його бік 110 роками, зваживши на надзвичайно старечий вигляд цього в'язня. У надпису зазначено, що П. Калнишевський помер у 1803 р. у віці 112 років. Натомість більше певності маємо стосовно дня народження. П. Калнишевський народився на св. Петра - 20 червня. Точно відомо, що 20 червня 1768 р. ієромонах Самарського монастиря Феодорит надіслав йому поздоровлення.\nЗгідно з легендою, записаною в 1970 р. від старожилів с. Пустовійтівки, восьмирічний Петрик пас худобу за селом і зустрів запорожців; ті дали хлопцю покурити козацької люльки, і він, відчувши дух козацької вольниці, подався з ними на Запорожжя. Насправді П. Калнишевський міг з'явитися на Січі лише після закінчення російсько-турецької війни 1735-1739 рр. На його рішення, очевидно, вплинули родичі Андрій і Давид. Бо ж на Січі П. Калнишевського записали до Кущівського куреня, до якого належали саме його старші родичі. У реєстрі даного куреня за 1755 р. серед 460 козаків Петро згадується під 10-м номером.\nПерша документальна згадка про перебування Калнишевського на Січі датована 1754 роком, коли він уже був на посаді військового осавула. 23 лютого 1754 р. ім'я військового осавула Петра Калниша згадується в листі кошового отамана Данила Гладкого з приводу розслідування зловживань кодацького паланкового отамана, який недбало збирав податки до січової скарбниці.\nГоловним напрямком діяльності П.Калнишевського на посаді військового осавула була боротьба з гайдамаками. У травні 1754 р. він вирушив до Бугогардівської паланки, щоб наказати козакам не ходити "в гайдамаки". Але ті мало зважали на застереження, навіть ледве не застрелили військового Довбиша та писаря, а самого осавула "багато лаяли й прямо говорили, що від злодійства ... пока слави не здобуть не відстануть". У червні 1754 р. П. Калнишевський схопив гайдамаків Павла Шерстка, Василя Табанця та Остапа Кожуха. Полонених П. Калнишевським гайдамаків Кіш відрядив під конвоєм до Генеральної військової канцелярії Гетьманщини в Глухів.\nП. Калнишевському доводилося також опікуватися організацією комісії з розгляду запорізько-кримських прикордонних суперечок, яка відбувалася в містечку Микитиному (сучасне м. Нікополь) у 1754 р. Він мусив знайти помешкання для російського комісара І.Рославлєва, постачати провіант і фураж та забезпечити охорону запорізьких депутатів під час роботи комісії. Наступного року військовим осавулом на Січі стає земляк і близький товариш П. Калнишевського Парфен Чорний.\nУ 1757 р. П. Калнишевський ще раз обійняв посаду осавула, а в 1758 р. став уже військовим суддею. Того самого року він знову увійшов до складу депутації, яка вирушила до Петербурга і яку очолював колишній військовий суддя Павло Козелецький. Депутатів супроводжували 3 козаки, які на восьми підводах везли екзотичний подарунок царським вельможам - верблюдів. Спорядити цю депутацію коштувало настільки дорого, що в 1759 р. Кіш оподаткував селян, які мешкали на території Запорізьких Вольностей, головним чином у густозаселеній Самарській паланці.\nПовернувшись з Петербурга, П. Калнишевський у 1761 році знову став військовим суддею. Відтепер він був уже не просто запорізьким старшиною, а другою за впливовістю особою на Січі. Чимало тодішніх документів підписані власне ним.\nП. Калнишевський, безперечно, належав до нового покоління козацької старшини, призвичаєного до товарно-грошо вих відносин і схильного до господарських занять. Опорою П. Калнишевського були заможні козаки, які прагнули стабільних політичних умов та адміністративних гарантій для розвитку свого, орієнтованого на зовнішні ринки господарства. Конкурентів П. Калнишевського підтримувала запорізька сірома, яка трималася традиційного здобичницького життя на степовому порубіжжі.\nСірома активно підтримувала Григорія Лантуха, заслуженого козака, до того ж вихідця з середовища простих козаків-сіромах.\nЗа часів кошівства П. Калнишевського активно створювалися проекти реформ на Запорожжі, що мали на меті скасування виборності кошового і старшини та призначення козацьких урядовців російським урядом, їх розробкою займався військовий писар Павло Чернявський.\nСправжнім конкурентом П. Калнишевського й лідером партії сіроми був Василь Кишенський.\nУ 1756 році спільно з отаманом Менського куреня Федором Шкурою вчинив заколот проти кошового отамана Григорія Лантуха, який намагався скасувати щорічні вибори на Січі.\nУ подіях 1763-1764 років також проглядається тінь Василя Кишенського. Звісно, зважаючи на свій строкатий список заслуг, він не сподівався на те, що російський уряд не перечитиме його обранню кошовим отаманом. Тому єдиний вихід Для нього був у тому, щоб підтримати підстаркуватих Григорія Лантуха та Пилипа Федорова.\nЗрештою, на військовій раді в Січі, яка відбулася 1 січня 1765 р., Пилип Федоров подякував військовому товариству "за панство" та пішов на спочинок до Пустинно-Самарського монастиря. Кошовим отаманом обрано П. Калиишевського. Цього разу вже надовго.\nОстаточно закріпивши за собою булаву, П. Калнишевський почав призначати на головні посади на Запорожжі лише тих козаків, які у своїх господарських справах, кар'єрному зростанні й добробуті завдячували тільки йому особисто.\nУправління Кодацькою паланкою П. Калнишевський доручив своєму племіннику Йосипу Підгайному. Ще будучи військовим суддею, Петро Калнишевський у 1761 р. запросив до себе на Січ Йосипа, який служив у Смілянській сотні під командою сотника Григорія Єременка.\nРідний для колишнього військового старшини Петра Калнишевського Кущівський курінь вже відрізнявся від решти своїм привілейованим становищем. Не випадково, що навіть Григорій Потьомкін називав його "головним в Січі куренем" і був його почесним членом. Саме з Кущівського куреня кошовий добирав собі вірних служителів, будуючи свою "кадрову політику".\nПризначивши небожа на важливу посаду полковника Кодацької паланки, землі якої простягалися від Кодака (сучасного Дніпропетровська) до Нової Січі, П. Калнишевський надійно зміцнив свої позиції як кошового отамана.\nСтихійна українська колонізація в середині XVIII ст. виплескувалася на запорізькі землі. Поруч із запорізькими зимівниками з'являлися слободи й хутори селян-переселенців, стрімко змінюючи повсякденний побут Запорожжя.\nЗапорізькі козаки швидко розпізнали в цьому переселенні "гречкосіїв" загрозу своєму традиційному ладу, адже, як вони говорили, "селянський плуг притягне за собою й пана". Тому часто траплялося, що запорожці нищили новозасновані слободи й хутори, шмагали поселенців батогами й примушували їх повертати назад. Петро Калнишевський після обрання кошовим отаманом змінив ставлення Коша до "нашестя гречкосіїв". Головну увагу він зосередив не на боротьбі із заснуванням слобід, а на встановленні контролю над стихійною селянською колонізацією.\nВ останнє десятиліття існування Запорізької Січі багато старих козацьких зимівників та хуторів перетворилися на багатолюдні села й містечка.\nП. Калнишевський мав потужне власне господарство. Зокрема, в 1775 р. в його зимівниках нараховувалося 639 коней, 9 буйволів, 1076 голів великої рогатої худоби, 14045 овець і кіз, 106 свиней, 5 віслюків. Навесні 1775 р. П. Калнишевський продав у Крим 14 тисяч голів овець ціною два рублі за штуку, а двом орловським купцям - 250 коней.\nЗимівники кошового отамана були розкидані по запорізьких займищах, здебільшого на залюднених землях Кодацької, Самарської та Протовчанської паланок.\nОкремі зимівницькі господарства вели значну торгівлю хлібом та худобою з кримськими татарами та кочовими ногайцями, вивозили багато збіжжя до кримських портів.\nСам же П. Калнишевський підтримував ділові контакти не лише з українським та російським купецтвом, а й торговими людьми Криму та Речі Посполитої. За його сприяння у 1772 р. єврейські купці з Умані заснували на Січі єврейську торговельну компанію. Господарське освоєння краю, стрімке зростання чисельності населення потребувало від Запорізького Коша особливої уваги до природоохоронних заходів і раціонального використання природних ресурсів. П. Калнишевський докладав зусиль, аби запобігти вирубуванню дерев на запорізьких землях, до чого часто вдавалися південні сусіди запорожців - кочові ногайці та кримські татари.\nПід особливою опікою кошового перебували ліси та Монастирський острів (нині в м. Дніпропетровську). У 1765 р. острів, за наказом П. Калнишевського, Кіш узяв під охорону, бо тамтешні "обивателі... вирубали там не тільки просте, а навіть і родюче дерево – грушу та яблуню, чим зовсім спустошили острів".\nСтрижнем політичної стратегії кошового отамана з одного боку став захист автономії Війська Запорізького, а з іншого боротьба з гайдамацтвом Російська підтримка допомагала йому безстроково тримати булаву, це стало визначальним у повстанні 1768р.\nГайдамацький рух на той мав власний кіш, гармати, військову субординацію, подібну до Війська Запорізького, а ватажки гайдамаків упевнено називали себе кошовими отаманами, не визнаючи влади кошового й старшини Запорізької Січі.\nТа озброєна юрба козаків-сіромах, не чекаючи традиційного покладання піску на голови П. Калнишевського та його прибічників, розігнала раду, звільнила з пушкарні гайдамаків та з сокирами в руках кинулася трощити будинки старшини й заможних козаків.\n26 грудня 1768 р. на військовій раді , відбувалась церемонія формального підтвердження старої старшини на новий строк.\nП.Калнишевський перевдягнувся в чернечу рясу і, ховаючись у темряві ночі, пробирався до Новосіченського ретраншементу під захист російського гарнізону.\nПовстання розгорялося стихійно, у повсталих не було спільної мети, єдиного керівництва та чіткого плану дій. Серед сіромах було досить чисельне угруповання, яке воліло повернути булаву Пилипу Федорову й щорічно обирати старшину, залишаючись при цьому в російському підданстві.\n27 грудня за допомогою російських загонів сірому вибили з передмістя Січі й змусили відійти до січової фортеці. Під гарматним вогнем повстанці залишили фортецю, відійшли за річку Підпільну та поховалися у плавнях. У цій кривавій сутичці загинув Василь Кишенський.\nПричетних до повстання вилучили з козацького реєстру, а тих, кого схопили під час збройних сутичок, жорстоко тортурували.\nПісля придушення повстання сіроми П. Калнишевський цілком усвідомлював свою залежність від російської прикордонної адміністрації та ймовірність нових кривавих сутичок між козацькими угрупованнями.\nУ березні 1770 р. П. Калнишевський розкрив нову змову проти себе. Запорожжя й надалі лихоманило нескінченними повстаннями й змовами сіроми проти кошового отамана й старшини.\nТа слід віддати належне П. Калнишевському як мудрому політику. Він спромігся запобігти розколу в старшинському середовищі, вчасно викривав змови та усував від справ небезпечних конкурентів. Вузький соціальний прошарок, що його підтримував, був внутрішньо монолітним. Завдяки цьому П. Калнишевський мав значні переваги над іншими претендентами на булаву.\nП.Калнишевський постійно шукав спосіб вивести запорізьке козацтво з-під задушливої опіки російської прикордонної адміністрації.\nВін підтримував тісні особисті контакти з впливовими російськими вельможами та старшиною Гетьманщини. Кошовий надсилав їм щедрі дарунки та виконував різні доручення з торговельних та конфіденційних справ. Царські вельможі були дуже ласі до цінних сортів дніпровської риби, як-то - осетер, вирозуб, а тому кошовому доводилося часто слати з Січі хабарі рибою. П. Калнишевського просили також постачати в столицю й екзотичні товари, зокрема білих верблюдів. Щоб їх купити, з Січі до Криму їздили спеціальні команди козаків.\nПопри зовнішній лиск лояльності і ввічливих запевнень у вірнопідданстві російському престолу останній кошовий отаман послідовно обстоював економічні інтереси Запорожжя, піклувався про збереження його політичних прав та автономії.\nВідряджаючи запорізькі депутації до російської столиці, П.Калнишевський уже не переймався метою збільшити хлібне та грошове жалування для Війська Запорізького, як це було за його попередників. Головна увага депутацій зосереджувалася на політичних та економічних завданнях, як-то: захист запорізьких територій від зазіхань російських поміщиків, скасування мита в торгівлі Запорожжя з Гетьманщиною та російськими губерніями, територіальні та майнові претензії до Війська Донського та Кримського ханату.\nЗапорізькі представники закріпили за собою право вирішувати свої питання безпосередньо в російській столиці.\nТривалий час кошовий клопотався, щоб вивести Запорожжя з підпорядкування Малоросійської колегії, запровадженої на Лівобережній Україні після ліквідації Гетьманщини.\nП. Калиишевський доклав чимало зусиль, аби залишитися під опікою винятково Колегії іноземних справ. Тоді б Запорізькі Вольності зберегли за собою статус своєрідної "іноземної" стосовно Росії території.\nП. Калнишевський рішуче виступив на захист земель Війська Запорізького від зазіхань Росії, яка тихою сапою вела наступ на запорізьку територію.\nУ листі генерал-губернатору Новоросійської губернії Ф. Воєйкову 6 липня 1773 р. він протестував проти того, що російські офіцери зі своїми підрозділами загарбали понад 200 верст запорізької землі. Проти непроханих прибульців з Єлисаветградської провінції за наказом П. Калнишевського виступила спеціальна військова команда на чолі з полковником Гараджею та писарем Роменським. Між запорожцями й російським військовим загоном відбулася збройна сутичка.\nКозаки руйнували засновані приходьками слободи, якщо поява цих слобід загрожувала територіальній цілісності Запоріжжя. На місці зруйнованих будували свої власні.\nСенат і навіть сама Катерина II вимагали від П. Калнишевського негайно ув'язнити Гараджу та його товаришів. Та кошовий не поспішав з відповіддю, надавши цьому діяльному полковникові повну свободу дій.\nСаме Кіш був найкраще інформований про кримські справи. Кошовий отаман міг вдало маніпулювати своєю інформацією, граючи на суперечностях між військовим відомством та дипломатичною службою. Багато справ, які виникали у запорізько-татарських взаєминах, Кіш не поспішав виносити на розгляд російських та гетьманських урядовців.\nПереможна для Росії війна з Туреччиною закінчилася підписанням мирного договору в Кючук-Кайнарджі 10 липня 1774 р.\nУчасть Війська Запорізького у бойових діях 1769-1770 років забезпечила тактичні переваги російській армії над турецько-татарською. Запорожці неабияк посприяли блискучим перемогам Росії, які відкривали їй шлях до завоювання Північного Причорномор'я.\nГоловнокомандувач Другої армії князь Василь Долгорукий за указом Катерини II надіслав у Кіш грамоту про нагородження кошового отамана П. Калнишевського оздобленою діамантами золотою медаллю з портретом монаршої особи. Цю медаль слід було носити на шиї на андріївській стрічці. Ще 16 запорізьких старшин отримали золоті медалі вартістю ЗО червінців без діамантів на андріївській стрічці. Медалі було урочисто вручено в Січовій Покровській церкві.\nВиснаженому війною запорізькому війську, яке стільки зробило для цієї перемоги, тільки 15 серпня було дозволено повернутися додому. 9 вересня кошовий П. Калнишевський під гарматні постріли урочисто в'їхав до Січі. Однак удома на козаків чекала найстрашніша небезпека - в Петербурзі визрівав план ліквідації Січі та запорізького козацтва. Поки ж остаточного рішення ще не було, між запорожцями та російськими військовими, які перебували на запорізьких землях, не вщухали гострі сварки.\nВодночас ще у травні 1774 р. найвпливовіші російські вельможі М. Панін, П. Рум'янцев та Г. Потьомкін на засіданнях Ради при Височайшому дворі переконували Катерину II ліквідувати Запорізьку Січ.\n27 квітня 1775 р. На раді було поставлено питання про ліквідацію Січі. Вирішили запросити П. Калнишевського до Петербурга, з невідомої причини кошовий до Петербурга не поїхав. І вже 7 травня 1775 р. на черговому засіданні ради було остаточно ухвалено рішення ліквідувати Військо Запорізьке й заарештувати його старшину.\nГостро питання постало після звістки про нібито змову П.Калнишевського з Туреччиною.\nОднак на початку червня 1775 року ніхто на Запорожжі, навіть добрий знавець придворних справ Петро Калнишевський не зміг передбачити згубного для себе повороту подій. Тривало приязне листування і обмін подарунками між кошовим отаманом Г. Потьомкіним.\nВиконати вирок доручили сербу генерал-поручику Петру Текелію. 25 травня армійський корпус регулярної армії під командою П. Текелія вирушив з фортеці Святої Єлизавети (тепер м. Кіровоград) до Запорізьких Вольностей..\nЗапорожці не очікували нападу. Тому барон Розен полонив вартових без особливих зусиль. Водночас полковник Язиков розставив вартових по вулицях Січі, однак кошовий зі старшиною та понад З тис. запорожців встигли зачинитися у Внутрішньому Коші.\nКошовий довго не впускав до себе російського посланця. Запорожці сперечалися, як бути далі. Більшість вимагала, щоб П. Калнишевський дав команду відбиватися. Однак той не вірив в успіх. Остаточно схилила шальки терезів промова отця Володимира Сокальського, який засудив пролиття православної крові.\nЗгодом вся запорізька старшина вийшла назустріч росіянам й була відразу заарештована.\nЧотири ж піхотні роти зайняли всі укріплення Коша. Усі козацькі клейноди, зброю, гарматний арсенал згодом вивезли геть.\nНаступного дня П. Текелій зібрав на січовому майдані всіх запорожців і оголосив їм про арешт кошового та старшини, а також про те, що Військо Запорізьке скасовано за наказом імператриці.\nТекелій пропонував усім козакам, хто не бажав далі залишатися на Запорожжі, повертатися до рідних домівок, а хто хотів залишитися тут, той міг розраховувати на землю. Їм пропонували службу але вже на іншому боці. Вислухавши все це, курінні отамани та козаки склали зброю й усно підтвердили свою вірність.\nТак тихо й без бою припинила своє існування остання Запорізька Січ. Клопотання П. Калнишевського не допомогли, ні постійні докази вірності імператриці, ні особисті контакти з петербурзькими вельможами. Усе це виявилося несуттєвими дрібницями порівняно зі стратегічним курсом Росії на знищення будь-яких ознак української державності.\nПісля арешту 4 червня 1775 р. П. Калнишевського під конвоєм повезли до Москви, де тримали в конторі військової колегії, на чолі якої стояв Г. Потьомкін. До 8 червня імператриця затвердила вирок, і 25 червня кошового в супроводі семи конвоїрів було спроваджено до Архангельська.\nЗрештою тільки 30 липня 1776 року архімандрит соловецького монастиря Досифей відзвітував про прийняття "государевого злочинця".\nЗазвичай в'язнів на Соловках утримували в одиночних камерах, розташованих головним чином у Головленківській тюрмі, у вежах кремля та в будівлях на монастирському подвір'ї. На доволі високому рівні були санітарно-гігієнічні умови, приміщення добре опалювалися, а харчування в'язнів було цілком задовільним. Теоретично в'язні вважалися різновидом ченців, котрі в усамітненні та молитві досягають духовного спасіння.\nЗа деякими свідченнями, П. Калнишевського спочатку помістили в один з казематів Головленківської в'язниці, розташований у Архангельській вежі. Приміщення це було вологим, і під час дощу вода, мов крізь решето, потрапляла до нього. Втративши терпіння, кошовий поскаржився архімандритові, що одяг від надмірної вологи на ньому вже зотлів.\nЛише в жовтні 1779 році йому дозволили власним коштом найняти робітників для полагодження даху. №15, потім Кошового утримували як знатного в'язня, адже на його потреби урядом було передбачено коштів з розрахунку 1 рубль на день, або більше 360 рублів на рік. Для порівняння: річне утримання ченця коштувало 9 рублів, простого в'язня - від 10 до ЗО рублів. Видачу цих грошей засвідчено в документах Соловецького монастиря підписами солдатів Василя Сохановата Луки Зубкова.\nЛише тричі на рік, на Пасху, Преображення та Різдво, його виводили з келії, напевно, для участі в церковних святах і для обіду в трапезній.\nНезабаром після того, як у 1801 р. новим російським царем став Олександр І, було оголошено загальну амністію. 2 квітня ухвалили звільнити двох соловецьких в'язнів - поляка Єлєнського й запорізького кошового Калнишевського.\n4 травня архімандрит Іона оголосив Калпишевському про монаршу волю. Однак він відмовився залишати монастир.\nУ 1856 р. за наказом настоятеля монастиря на могилі П. Калнишевського встановили плиту, викарбувавши в епітафії короткий нарис життя кошового.\nПомер П.Калнишевський незабаром по звільненню, 31 жовтня, за старим стилем, 1803 р. Чернецька братія поховала його на почесному місці - на південному подвір'ї Спасо-Преображенського собору.\nПетро Калнишевський, як і більшість історичних постатей українського XVIII ст., демонструє складне поєднання прагматичності, меркантильності, боротьби за старшинські посади, прибутки та привілеї, з одного боку, й високої релігійності, щедрого меценатства на побудову храмів та оздоблення церков - з другого. Крутий на розправу з бунтівною сіромою,\nП. Калнишевський не зміг вийти за межі суперечностей, що роз'єднували запорізьке козацтво на два ворожих угруповання. Однак головна заслуга останнього кошового - всіляке сприяння українській колонізації причорноморських степів переважує всі прорахунки. Широко відкривши клапан для освоєння українцями причорноморських степів, він остаточно і невідворотно визначив історичну долю регіону, спричинивши інтеграцію Північного Причорномор'я до етнокультурного простору України.\n1 ) Історія України-Руси. Грушевский Михаил. Иллюстрированная история Украины. — К. : МП «Левада», 1995. — 687 с.\n2 ) Грабовський Владислав. Петро Калнишевський. – Київ, 2007. – 72с.\n3 ) Історія українського козацтва: Нариси: У 2т. / Редкол.: В.А. Смолій ( відп. ред. ) та ін. – 2-ге вид. К.: Вид. дім “Києво-Могилянська академія”, 2009 . – Т.1. – 800с.\n4 ) Кулиняк Д.І. Останній кошовий Петро Калнишевський. - К.,1991. – 49с.\n5 ) Останній кошовий / А.Федорина// Україна молода. -2001 . – 4 липня, середа . – с. 7.\nСторінка присвячена Петру Калнишевському\nІсторія,\tКозаки,\tЗапорожці,\tПетро Калнишевський,\tКошовий отаман,\tІсторичні особистості


1.\tОсновні завдання формування асортименту. Показники та складові асортименту товарів і послуг, методи їх оцінки.\n2.\tМаркетингові заходи розширення асортименту.\n"\tтоварний асортимент;\n"\tтоварна номенклатура;\n"\tвид товару;\n"\tасортиментна група;\n"\tасортиментна позиція;\n"\tширота асортименту;\n"\tглибина асортименту;\n"\tнасиченість асортименту;\n"\tгармонійність асортименту;\n"\tасортиментнм концепція;\n"\tцикл планування асортименту;\n"\tнарощування асортименту;\n"\tнасичення асортименту;\nАСОРТИМЕНТ - це упорядкована за визначеними ознаками товарна маса, або набір різноманітних товарів, згрупованих за будь-якою ознакою.\nСистеми "шампунь-кондиціо нер"\tЗасоби для укладання волосся\tЗасоби для відновлення волосся\tЗасоби для догляду за шкірою обличчя\tЗасоби для догляду за шкірою тіла та рук\nАсортиментні позиції\tШампунь і кондиціонер з вітаміном Е\tПіна для укладання волосся\tЗасіб для виправлення волосся\tЛікувальний пом'якшу вальний крем для очищен ня шкіри\tДезодорант та засіб від поту для чутливої шкіри\nПротеінові шампунь та кондиціонер\tЗасіб для укладання і фіксації волосся\tШампунь, що збільшує густину волосся\tЛікувальний очищаючий абрикосовий скраб\tДезодорант та засіб від поту з вітаміном Е\nШампунь плюс конди ціонер\tДвохвилин ний зволожу вач - інтен сивний конди ціонуючий за сіб\tЛікувальний інтенсивний кондиціонер\tГель для шкі ри обличчя бі ля очей\tДезодорант та засіб від поту з карбонатом натрію\nНОМЕНКЛАТУРА - застосовуваний у статистиці систематизований перелік найменувань виробів із кодами пропозицій, встановленими для відповідної галузевої продукції у Державному класифікаторі продукції та послуг.\nТак, номенклатуру можна проілюструвати на прикладі такого товару, як "Матеріали лакофарбові":\nВиробничий асортимент - це номенклатура товарів, що виробляються промисловими та сільськогосподарськими підприємствами, а також іншими виробниками. Як правило, виробничий асортимент вузький і потребує подальшого підсортовування в торгівлі - на оптових і роздрібних підприємствах.\nТорговий асортимент - це номенклатура товарів, призначених для продажу в роздрібній мережі (магазинах і торгових точках).\nў\tвид товару (товарна номенклатура);\nў\tасортиментна група;\nў\tасортиментна позиція (одиниця).\nВид товару - це товар визначеного призначення. Наприклад, чоботи - чоловічі, жіночі, дитячі.\nАсортиментна група - це товари одного призначення, але різних функціональних властивостей, якості, ціни. Наприклад,\nАсортиментна позиція - це різновид (марка) товару.\n1.\tширота асортименту - це кількість видів товару;\n2.\tглибина асортименту - кількість асортиментних груп товарів;\n3.\tнасиченість асортименту - загальна кількість товарів, їх асортиментних позицій.\nШирокий асортимент дозволяє "витягнути" низку товарів за допомогою товарів - "локомотивів", створити в споживачів враження різноманітності, асортиментного різнобарв'я і зацівити в такий спосіб більш численні групи споживачів. Широкий асортимент дозволяє краще пристосовуватися до несподдіваних змін ринкової кон'юнктури, але управляти ним досить складно. Широкий асортимент потребує особливих структур збуту, більш складної і розгалуженої адміністративної системи. Широта асортименту характерна для підприємств, які мають на меті завоювання більшої частки ринку, ринкової експансії. Такий асортимент краще пристосований до ринку.\nВузький асортимент має основною перевагою простоту і не потребує складних адміністративних, виробничих і торгових структур. За таким асортиментом спрощується маркетингова діяльність. Підприємства, зацікавлені у високій прибутковості бізнесу, мають вузький асортимент. Вузьким асортиментом зручніше управляти, але він обслуговує обмежену групу споживачів і більш вразливий до "атак" конкурентів.\nНа широту і глибину асортименту впливає значна низка чинників, серед яких слід вказати на маркетингові цілі підприємства, виробничі потужності, кваліфікацію персоналу, гнучкість та мобільність, здатність створювати відповідні до характеристик асортименту системи збуту і програми просування тощо. Зазвичай широкий асортимент притаманний підприємствам, які позиціонують себе постачальниками різноманітних товарів, намагаючись збільшити свою частку на ринку або забезпечити зростання самого ринку. Компанії, зацікавлені в одержанні високих короткочасних прибутків, мають звужений асортимент, що складається з окремих


Посадова інструкція лікаря з фізичної та реабілітаційної медицини вищої кваліфікаційної категорії\nПосадова інструкція лікаря з фізичної та реабілітаційної медицини вищої кваліфікаційної категорії: скачайте!\nСкачайте посадову інструкцію лікаря з фізичної та реабілітаційної медицини вищої кваліфікаційної категорії та дізнайтеся про особливості роботи цього працівника.\nВ посадовій інструкції лікаря з фізичної реабілітації, перш за все, визначають основну мету його роботи - відновлення здоров’я, функціонального стану і працездатності організму порушених травмами, фізичними, хімічними і соціальними чинниками.\nОкремим пунктом інструкції визначають хто буде виконувати посадові обов’язки цього лікаря у разі його відсутності (хвороба, відпустка, відрядження тощо). Адміністрація закладу має подбати, аби у працівника був необхідний запас змінного медичного одягу.\nОскільки лікар буде працювати з пацієнтами над відновленням фізичних можливостей, в посадовій варто зазначити необхідні особисті якості працівника, а саме: комунікабельність, стресостійкість, чуйність та терпимість до хворих, вміння залагоджувати конфлікти.\nСкачайте посадову інструкцію лікаря з реабілітаційної медицини\nОбовязки лікаря з фізичної та реабілітаційної медицини\nПроведення лабораторно-інструментального обстеження стану хворого, визначення характеристик і тяжкості захворювання, здатність пацієнта перенести вплив відповідних реабілітаційних заходів.\nВизначення плану лікувальних, реабілітаційних, профілактичних та оздоровчих заходів, які найбільш ефективно забезпечують швидке одужання хворого та склад реабілітаційної команди (зокрема фахівців медичних нелікарських та немедичних спеціальностей).\nОчолювання мультидисциплінарної реабілітаційної команди, координування діяльності кожного з її членів.\nКонтролювання динаміки й ефективності лікування, коригування реабілітаційних заходів, їх інтенсивності, враховуючи індивідуальні особливості хворого, зокрема його психосоціальні, біологічні особливості, вік, рівень освіти, умови життя тощо.\nЗа необхідності (рецидиву) вживання заходів щодо відповідної хвороби пацієнта, який отримує реабілітаційну допомогу у тому числі з використанням спеціалізованих методів та технік.\nПроведення диспансерного спостереження за хворими після їх виписування зі стаціонару з проведенням лікувально-профілактичних та оздоровчих заходів.\nЧитайте: "Контроль качества медицинской помощи и повышение эффективности"\nНевідкладна допомога при гострих станах, що виникають протягом реабілітаційних втручань, здійснювати нагляд за побічними реакціями лікарських засобів.\nОрганізація заходів експертно-реабілітаційної діагностики, участь у проведенні медико-соціальної експертизи.\nУчасть у моніторингу здоров’я населення та обмеження життєдіяльності, сприяння поширенню знань з реабілітаційної допомоги серед населення.\nВедення лікарської документації.


Нобелівський тиждень: першу премію дали батькові «дітей з пробірки» - BioTexCom\nРоберт Едвардс і перша “дитина з пробірки” Луїза Браун (праворуч), вже зі своїм малюком\nНобелівської премії в області фізіології і медицини удостоєний британський ембріолог Роберт Едвардс, який розробив технологію екстракорпорального запліднення (ЕКЗ), більш відому як “зачаття в пробірці”.\nВ результаті серії експериментів, проведених Едвардсом в 1950-ті, 60-е і 70-е роки, стало можливим поява в липні 1978 року Луїзи Браун – першої дитини, зачатої в лабораторних умовах, поза тілом матері.\nЗ тих пір з застосуванням методики екстракорпорального запліднення на світ з’явилося вже більше мільйона “дітей з пробірки”.\nУ заяві Нобелівського комітету сказано, що розробки Едвардса зробили можливим лікування безпліддя, від якого страждають близько 10% пар по всьому світу.\nРозробкою технології ЕКЗ професор Едвардс займався спільно з гінекологом Патріком Стептоу. Суть методики полягає в лабораторному заплідненні яйцеклітини і приміщенні її в матку біологічної або сурогатної матері.\nПатрік Стептоу помер через 10 років після появи першого “дитини з пробірки”, в 1988 році.\nЗа словами Майка Макнамі, головного лікаря клініки ЕКО Bourne Hall неподалік від Кембриджа, “Боб Едвардс – один з найвидатніших учених, натхненна робота якого на початку 1960-х призвела до прориву, який дозволив зробити краще життя мільйонів людей по всьому світу”.\n“Боб Едвардс користується глибоку повагу всіх, кому довелося з ним працювати або проходити лікування під його наглядом. Я дуже радий, що мій шановний учитель, колега і друг отримав таке визнання”, – сказав Макнамі в інтерв’ю Франс прес.\nСам 85-річний Едвардс, за словами його представника, занадто слабке здоров’я і не може давати інтерв’ю.


Роман юрби Хроніка «безперспективної» вулиці Письменник, який випробовує буденністю - Сторінка 26\nОповідка одинадцята Рудько 1\nПрокинувся від того, що відчув: у кімнаті хтось є. Розплющився й побачив: навпроти сидить на стільці з крижаним обличчям мати й дивиться на нього впритул. Здається, цей погляд і розбудив його.\n- Щось сталося? - спитав, спускаючи ноги на підлогу.\n- Ти чого це знову ходив до того гицля, до того обіясника, того шахрая?\n- Про кого це ти?\n- Сам добре знаєш, про кого. З ним уся вулиця не хоче знаться, а ти його пороги оббиваєш. Давно тобі казала: обходь його десятою дорогою, коли не хочеш улипнути. Чи, може, вже влип?\n- Нікуди не влип і нічого не знаю, - роздратовано сказав. - Оце треба було мене будити?..\n- Я тебе не будила, - категорично сказала мати. - Сиділа й чекала, доки прокинешся.\nВона його не будила. Але свердлувала поглядом, аж він прокинувся.\n- Не даси відпочити, - буркнув він.\n- Бо мені здається: ти влип. Той шахрай шукає дурних і обігрує їх. У шахи і в карти.\n- Звідки… знаєш?\n- Уся вулиця знає. І не роби з мене дурної. Кажи прямо: влип?\n- Нічого я не влип, - зірвався він з канапи. - Ну, так, заходив до нього кілька разів. Грали в шахи.\n- А я що кажу? Коли ти був в армії, то біля нашої хати збиралася ціла компанія, зараз вони на острів перейшли. На них раз і міліція нападала, то вони в одежі в річку покидалися і поперепливали на той бік. Але він нечесно грав, і вони його прогнали. Здається, бобу дали, бо з ними більше не грає… Тоді він почав шахами дурити.\n- Я це знаю, - сказав Юрко, натягаючи штани.\n- Тепер він ловить дурних у парку, - сказала мати. - І не один уже влип. Вже не раз казала: обходь таких десятою дорогою.\n- Я обходжу, - сказав Юрко, натягаючи сорочку.\n- В тому то й річ, що не обходиш. Сьогодні вранці чого до нього заходив?\n- Все ти знаєш, - буркнув Юрко.\n- Знаю, бо ти дурний. Таких він і обкручує. Признайся: влип?\n- Нічого я не влип, - сказав Юрко й зирнув на годинника: проспав добрі дві години.\n- Ліпше б признався, - сказала мати.\n- Нема чого признаватися, - вибухнув Юрко. - Він мене попросив цигарки йому в місті купити…\n- А в нашому магазині нема цигарок?\n- Він курить «Казбек». В нашому магазині «Казбеку» нема.\n- А чого тебе просив? - тоном прокурора спитала мати. - Не було в кого попросити?\n- Ми на дорозі перестрілися. Коли на роботу йшов…\n- Не брешеш? - спитала, пильно на нього дивлячись.\n- Чого мені брехати?\n- А того, що він міг би сам по ті цигарки піти: це швидше було б.\n- Казав, що погано себе почуває.\n- А чого до нього в хату заходив?\n- Гроші взяти.\nМати, здається, повірила. Ще мала сумніви, але він цього разу викрутився. Справа з боргом ускладнювалася. Вже не зможе сказати, що зарплатню в нього вкрали в тролейбусі: надто підозріло було б. Умивався після сну й гарячково міркував. Більше десятки із зарплатні не викрутить, мати звикла рахувати кожну копійку. Доведеться позичати. Може, у Стаха, а може, у Віри Миколаївни: ця історія не повинна випливати. Розрахується із тим шахраєм, як назвала його мати, і справді обходитиме його десятою дорогою. Тобто йтиме у місто так, щоб не минати п’ятого номера, слава Богу, виходів у місто було аж три. Коли б признався матері, вона гроші покрити борг дала б. Але потому їла б його поїдом ті гроші йому б горлянкою вилізли.\n- Поїзд коли? - спитала мати.\n- О дев’ятій, - сказав утираючись. - Але треба прийти години за дві, щоб квитка взяти - прохідний.\n- А не міг не їхати?\n- У мене й документи виписано. І гроші на відрядження одержав.\n- По два п’ятдесят на день, за дорогу й на готель по карбованцю.\n- Цього тобі вистачить. Чарки не пий і в компанії не ув’язуйся.\n- Які там компанії, коли нікого не знатиму.\n- Такі бувають аферисти!.. Побачить, що ти молоде, дурне, то й вициганить грошики.\n- А ти кудись із Житомира виїжджала?\n- Бо нема чого, - відказала. - Мені добре і вдома.\nТоді він почав розказувати їй, для чого потрібне йому це відрядження. Коли його щасливо відбуде, адже їде від заводу штовхачем, то його, напевне, переведуть у лаборанти, а коли вступить до інституту… Оповідав те, що повідомила сьогодні Віра Миколаївна й бачив, як розпогоджується материне лице. Вона вже бряжчала тарілками, виймала виделку й нарізала хліб. Страва була тепла, бо стояла весь час на гарячій плиті.\n- Маєш шануватися, - сказала зрештою. - Так же мені хочеться, щоб життя у тебе склалося ліпше, як у Віктора.\n- А чим у Віктора воно склалося погано?\n- А тим, що жениться на кугутці, яка ламаного гроша за душею не має. Ходив до Свєтки?\n- Плетуть вони на тебе із тою старою пащекухою сіточку. Ой плетуть!..\n- Свєта мене чекала два роки.\n- Подумаєш, - зневажливо обізвалася мати. - Чекала, бо ніхто інший не підвернувся.\nВін поклав виделку.\n- Хочеш зіпсувати мені апетит?\n- Не хочу, щоб ти їхав, - зітхнула скрушно мати. - Серце в мене не на місці, коли подумаю про цю поїздку.\nВін повернувся до неї й побачив її печальне лице. Не розумів того смутку, але і йому невідь-чого шкребнуло по душі.\nВийшов надвір у просушеній одежі й черевиках і довго озирався, поки було видно на вступі до хвіртки утлу материну постать. Дув сильний вогкий вітер і по небі важко котилися пелехаті хмари. Калюжки нервово мерехтіли, а на більшій - стеклося тут озерце - вітер гнав невеличкі вали. Вони накочувалися на жорству дороги і з плюскотом розбивалися. Юрко тягнув важкого портфеля і єдине, чого бажав, не зустрітися з Ромкою, не від сьогодні боявся з ним здибуватись. Але доля його і цього разу не помилувала: барилькувата Ромчина постать таки стовбичила на вступі до п’ятого номера. Юрко хотів уже звернути до парканів і крадьки податися до Купальної (чого його знову потягло цією дорогою?), але до нього вже повернулася червона парсуна й дивилась, як вовк на ягня. Отож відчув себе ягням і покірливо подибцяв на зустріч із Ромкою, хоч усе в ньому сціпилось і напружилося.\n- Ти це куди? - спитав той, не виймаючи з рота цигарки, його тлусті гемби розсунулися.\n- По ділу, - сказав Юрко.\n- Може, в партійку зіграємо, бо така погода?..\n- Ніколи мені.\n- Все тобі ніколи, - змружив очі Ромка. - Подивитися - ніби оминаєш мене.\n- Чого оминаю! - сказав Юрко. - По-моєму, сьогодні вдруге зустрічаємося.\n- Я тобі ще нічого поганого не зробив.\n- А хіба я кажу, що зробив?\n- Ну, гаразд, тупай, - сказав Ромка - І не забуть про сімнадцяте число.\n- Вже ж не забуду.\n- Всі ви не забуваєте, - буркнув Ромка. - А коли приходиться віддавати, з горла свої гроші доводиться вам виривати.\n- Я сказав, що віддам, - ледве не крикнув Юрко. - Мало тобі?\n- Чого репетуєш? - зашипів Ромка - Хочеш, щоб уся вулиця знала?\n- А чого боїся, коли чесний? - так само дзвінко спитав Юрко.\n- О, ти мені сьогодні не наравися. Подумаєш, два рублі дав. Чи, може, тебе якась жаба вкусила?\n«Ти!» - захотілося крикнути Юркові, але тільки втяг голову в плечі й пришвидшив ходу. Знав, що Ромка дивиться йому вслід, дивиться щілинками очей, що вуста його бридливо мнуть цигарку, що він, можливо, й справді жаба, котра сидить і чекає, щоб прилетів до неї комар чи муха, щоб махнути довгим язичком і злизати її.\n«Для чого ти живеш? - зойкнуло йому всередині. - Чому липнеш до людей?»\nВідчував на спині Ромчин погляд - той пік спину, - але не повертався. «Ну от, - думав він не без полегшення, - ми нарешті порозумілися - добрим стосункам між нами кінець. Кину тобі у вічі тими видуреними грішми і подавися ними!»\nАж кипів од злості, такий йому бридкий став той чоловік: ну, що це сьогодні за день!\nТільки вигнавши з маху під гору, почав заспокоюватися: з присвистом дихав, а серце голосно калатало в грудях. Дивно стало в цьому світі: весна, а на нього осінню раптом війнуло; дерева витяглися в небо, просячи сонця й тепла, а в ньому кипить злість; на заході в цей час мало б сяяти барвами небо, а там чорна хмара дощі спускає. Такий він малий у цьому світі й під цим небом, хоч хотів би бути сильним і незалежним ні від кого. Скільки в нього клопотів і проблем, які їдять мозок, а йому ще й пацаном хочеться себе відчувати. Ні, все це мале, перехідне й тимчасове. Все це намул - душа його чиста. Все це хмари, які не тільки покривають небо, а й несуть на землю дощ. Він раптом захотів цієї поїздки, в яку пускався попри все без особливого бажання. Буде щось робити й чогось домагатися - це зміцнить йому дух. Ніколи вже не брехатиме матері й не дозволить, щоб його ловили, як муху. Не хоче бути мухою, бо в нього все-таки чимало нуртує сили. Подивився на дівчину, яка йшла супроти нього, - це була гарна дівчина, і вони зустрілися поглядами. Ну от, не окинула байдужим поглядом, а відповіла на вогонь, що його послав. Не плохий він і не нікчемний, а коли треба, зуміє настояти на своєму.\nПортфель утяжив йому правицю і він перекинув його на ліву. Тільки тепер озирнувся: чомусь здалося, що Ромчин погляд і досі впирається йому в спину. Ні, вулиця - як вулиця. Повна машин, копітких постатей, які поспішають. Повна сірого передвечірнього сутінку. Він труснув головою, збираючись на силі, адже дорога перед ним стелилася, дорога, що вабить його і відстрашує.\nНа вокзалі все було так само, як і вдень. Люди дрімали, їли, тихо поміж себе перемовлялися чи снували приміщенням. Біля кас зібралися невеличкі черги. Юрко став за жінкою, яка раз у раз позіхала і, хоч був виспаний, відчув і собі її сонний настрій.\nВікна позакладало сірою пеленою, але дощу не було. Він стояв у черзі, позираючи чи на ці вікна, чи на пасажирів, які не знали, де подітись. Якийсь старий стуманілим поглядом обводив пасажирів і, очевидно, шукав співрозмовника, поруч нього відкинулася, заломивши голову, кащувата жінка. Вона розставила сухі коліна, рот розтулився - посапувала. Поруч неї виструнчено сидів солдатик з напрочуд великими очима і здивовано роздивлявся навкруги: певне, відпусник. Хлопець у світлому плащі із заляпаними туфлями, аж не видно було, якого ті кольору, ходив, роздивляючись об’яви й графіки руху поїздів, вряди-годи позирав на годинника. В кутку на лаві примостилося двоє: один схожий на перукаря, другий літній, вусатий. Біля літнього з повними цікавості очима завмерло худеньке, руденьке дівча літ п’ятнадцяти. Юрко подумав, що солдатик і це дівча єдині небайдужі люди в цьому залі, бо їх дорога вабить.\nЗабув присунутися в черзі і його ззаду підштовхнули. Ступнув крок уперед, а жінка перед ним знову позіхнула: зуби в неї були впереміш стальні й білі. Дівчинці не сиділося, вона встала й зирнула на матір, що куняла, схиливши на груди голову і вряди-годи цією головою смикала, - повільно пішла до світлової карти шляхів. Задерла личко і задивилася. Тоді озирнулася, чи ніхто за нею не стежить і несміливо простягла руку до кнопок. Гілка шляху, що світилася, погасла, натомість прозначилася інша. Дівчинка знову озирнулася, ніби боялася, що її проженуть, а тоді вдруге простягла руку до кнопок. Знову загорілася гілка шляху, і Юрко побачив, що це шлях, який мав проїхати він. Його знову підштовхнули - крайока озирнувся: штовхав його червонолиций дядечко, чимось схожий на Ромку. Стало неприємно: цей Ромка переслідує його й тут.\nУзяв квитка, а коли відійшов од каси, побачив, що дівчинка бавиться біля вертільниць-довідників. Ті шумко махали блідавими крильми, а дівчинка, розтуливши рота, дивилась. Він підійшов до газетного кіоска й накупив тонких журналів. На обкладинці одного з них була дівчина, схожа на ту, що її зустрічав двічі за півроку, і, дивлячись на її світле й гарне обличчя, відчув тихий смуток. Сидів на лаві й дивився на риси тієї, про яку хотів мріяти, - йому почулося тихе стукотіння коліс. Стіни станції від того здригалися, здригалася й лава, на яку присів, і, хоч добре знав, що це минає станцію поїзд, який тут не зупиняється, уявилося йому інше.\nУже сидить він у поїзді й дивиться, як краплі миють шибки. Шибки покрито тьмою і, окрім тих крапель, нічого не видно. Але йому запахло хвоєю - може, його поїзд їхав сосновим лісом. До вікна приклеїлося чиєсь обличчя; так, це було Свєтине обличчя. Дивилася на нього з глибини ночі, розгублена й перестрашена. Ворухнула губами і замахала руками, як говорять німі, але він не розумів мови німих. Відчув особливе заціпеніння, все в ньому завмерло - провідчув раптом те, що з ним мало невдовзі статися. Було це не так прояснення, як смутна хвиля - овіяла його обличчя, як подих вітру. Затремтів, бо подумав, що людину можуть навідувати нерозумні думки. Адже й справді всі ті думки про поїзд - нерозумні. Не той поїзд, на якого чекає, а в якому їде, хоч добре з на: сидить на вокзальній лаві і жде поки оголосять посадку. Той же поїзд існує не в цьому часі, а у вічному. Не раз сьогодні йому привиджувався, і це мало б його насторожити. Але відчув себе настороженим тільки зараз. Тільки зараз омила його серце тривога, тож знову зирнув на шибку, щоб прочитати знаки, які посилала йому Свєта. Але Свєтиного обличчя в шибці не було. Там стояло лице материне, і він зрозумів те, що шепотіли її вуста То було все те ж застереження, яким провела його в дорогу: «Бережися, синку!» - «Хіба мало людей їде», - сказав тоді він, а зараз тільки подумав. Так, то був не той поїзд, на якого чекає він, а на якого чекають усі ці люди, що зібралися на вокзалі. Бо й вокзал також існує не в цьому часі, а у вічному. На колінах у Юрка лежав журнал, з обкладинки дивилася на нього дівчина, про яку хотів мріяти. Її вуста заворушились, як і в тих двох, котрих побачив у склі: промовляли те саме, що сказала й мати. Поїзд їхав через сосновий ліс і в ньому терпко пахло хвоєю. Знав, що цей поїзд не тільки забрав у себе цей вокзал, а й ціле місто, до боку якого приклеївся, наче молюсок, будинок вокзалу. З того поїзда весь час сходять люди: юні, молоді, старі. Сюди і входять, але тільки немовлятами. Ті, що сходять, мають воскові обличчя і заплющені очі. Коли покидає його той, кому прийшла пора, коли ступає по довгому, як вічність, коридорові, всі повертають по своїх купе голови до дверей. І хоч двері їхні зачинені, вони бачать і через них. Бачать прозору постать із восковим обличчям - одну з дійових осіб тіньового театру, яка повільно й спокійно зника. Тоді всі думають, що така доля чекає кожного. Усіх, хто сидить на вокзалі, й усіх, хто живе у місті, до боку якого, наче молюсок, приліпився будинок.\nЮрко здригнувся. По радіо оголосили посадку на поїзд, на який він мав сісти.\nЧерез два місяці на розшукових дошках міліції з’явилися друковані листки з фотокарткою Юрка під жирною шапкою: «Знайти людину!» У них описувалися прикмети хлопця, народженого двадцять один рік тому, який 5 квітня 1985 року вийшов із дому, сів на такий і такий поїзд і зник безвісти. Всіх, хто бачив його, запрошували повідомити, куди належить. Тут-таки описувалося, в чому Юрко був одягнений. Досі за тим оголошенням не зголосився ніхто.\nЦей камінь уже не раз згадувався, він лежав на трав’яній косиці між дорогою й Олексійовим парканом; за кілька метрів од нього стояла колонка, повернута носом у бік Олексійового городу; сам камінь мав настільки досконалу форму, що на ньому могли всістися кружка (на жаль, спиною одна до одної) п’ятеро місцевих кумась. Коли ж їх приходило тільки троє, то всідалися біч-о-біч; ноги їхні при цьому лягали в густу соковиту траву, якою й була заросла косиця між дорогою й Олексійовим парканом. У теплу пору ця трава приємно холодила литки кумась, тож і розмови точилися тут неквапливі. Окрім цього, містина мала ще й ту перевагу, що сюди сходився по воду цілий куток, а що куток складався з антагоністів кумась та їхніх приятелів, то й розмова улягала, як море, відповідно з припливами та відпливами: припливами можна було б назвати той момент, коли до колонки підходила особа, прихильна до кумась (вона закладала під ручку камінця й дозволяла воді неквапно сочитись у відро, що й було цьогочасною особливістю їхньої колонки), мала змогу перекинутися приязним словом, а відпливами ставали хвилі, коли з колонки брав воду хтось немилий завсідницям, - тоді розмова уривалася, жінки сиділи з міцно запечатаними обличчями і ніби й собі кам’яніли, аж доки небажана особа націджувала потрібну кількість води - це при цьогочасній особливості колонки тривало хвилин зо п’ять.\nТого вечора на камені сиділо троє: перестаріла дівчина Людка із сухим гостроносим лицем; кругленька, наче хто їх надув автомобільним насосом, Сіроводиха (позавіч її кликали Сіромордиха) з обличчям сірим, біля ж очей мала темні півкола: синці від того, що недосипала, чи, може, від того, що пересипала; і, ясна річ, постійний протирач каменя ряба Надька, яку нещодавно покусали оси: в ліву щоку і, здається, в язика - щока від того напухла, а ряба Надька обв’язала її хусткою, як це роблять тоді, коли з’являється флюс. Чи не тому ряба Надька не могла сьогодні вести соло в розмові, бо тільки розтуляла рота, її шпигало так немилосердно, що кривилася, зітхала й підводила очі до неба - жест зовсім невластивий цій високодостойній мотроні. Сіроводиха ж належала до тих жінок, що не говорять, а підтакують, отож мимоволі розмову мусила вести Людка.\n- Нє, ви мені нічого не кажіть, - почала вона монолога, на якого позаздрив би Кропивницький, - він чоловік нечистий. Нє, ви подивіться: чи були у нас на вулиці колись руді діти? Ніколи не було, а зара їх штири: в Броньки, в Зінки, в Лєнки Бутенкової і в тої чортиці Мілки. Хай мені покладуть голову на цей камінь і відрубають, а я все-дно скажу: це робота отого рудого пса. Я вже давно за ним дивлюся - це, я вам скажу, ті бестія! Гляньте, які в нього очі - це ж не очі, а п’явки, гляньте, як вони по вулиці ступають, - Людка саркастично прокрутила при цьому торсом, - гляньте на його жінку - шкура та кості, а коли прителіпалися сюди, ще кругленька була. Гляньте, як він крутить носярою, - Людка спробувала покрутити власною носярою, - туди й сюди, як нюшить, стерво; а свої вікна так запинають - ні щілиночки там! А діти? Хіба бувають такі людські діти? Те, що вони руді, кат з ними, а тобі ні цукерка не візьме, ні тобі слова не скаже, коли щось спитаєшся. То таки нечистий чоловік!..\n- Я знала… - почала ряба Надька, але їй заболіло, й вона тільки зойкнула, а хотіла оповісти про одного чоловіка, подібного до цього, то той, знаєте, хотіла оповісти ряба Надька, упирем був. Еге, пив людську кров, особливо з жінок. У рябої Надьки, хотіла розповісти ця високодостойна мотрона, він, ясна річ, крові не пив - подавився б, а от до одної достеменно лазив і та, хотіла сказати ряба Надька, стала як дві краплі води схожа на жінку Рудька - так само худа, мов шкапа, і все худла, худла…\nНа жаль, усіх цих подробиць ряба Надька не виповіла, а тільки перепустила їх через мозок, бо говорити, як ми вже зазначили, заважала їй роздута щока. Сіроводиха скрушно зітхнула й проказала тонюсіньким, як у дитини, голоском:\n- Нечистий чоловік, нечистий, ох, скільки їх нечистих є!\n- Я до нього давно приглядаюся, - повторила Людка. - Ну, скажіть: чи котра з вас бачила, що він оббиває пороги в Броньки, у Зінки, в Лєнки чи в тої чортової Мілки?\nРяба Надька поставила супроти Людки зчудовані очі, рот розтулився, але вона тільки зойкнула; відомо-бо, що саме в цієї високодостойної кобіти була підзорна труба й ніщо не минало її пронизливого зору. Отож ряба Надька тим позиром і охом висловила те, що хотіла: і справді якась чудасія, що в них на вулиці з’явилося четверо руденьких дітей, хоч жодна із щасливих матерів не мала чоловіка, досі всі вони, окрім Броні, яка чоловіка все ж мала, ходили в перестарках, а всіх їх, перестарілих дівчат, було на кутку шестеро: крім згаданих, ще й Людка, котра все оце оповідає, а шоста - провізорка, яка дивиться на чоловіків з такою лютою зневагою, що в них мимовільно виникає містичний острах і бажання якнайпрудкіше проскочити мимо. Провізорка мала щедро розпасену сідницю, яка урочисто поколихувалася на досить зграбних ногах; зате горішня полонина тіла була ніби всушена: груди малі й безживні, а обличчя строге, з тонкими вустами, з горбистим, ніби орлиний дзьоб, носом і маленькими яструб’ячими очицями.\n- Хо-хо-хо-хе! - раптом захихотіла Сіроводиха, чи, як її інакше звали, Сіромордиха, - а в провізорки руденького дитятка і не знайшлося…\n- У мене теж, тьотю, - строго сказала Людка й подивилася на співрозмовницю впритул.\n- А я що кажу? - злякалася Сіроводиха. - В тебе, милоданочко, теж, хе-хе!\n- Знаю… - сказала ряба Надька, але застогнала - тяжко їй було, ой тяжко безмовній! Так тяжко, що на очі аж сльози вибились. А хотіла вона сказати, що Людка каже правду, бо Рудий надто помітна персона, щоб пропустити, коли йде по вулиці; та й чуб у нього палає так, що хоч-не-хоч, а увагу на нього звернеш. За ним легко стежити, хотіла сказати ряба Надька, і вона не раз скеровувала в його бік підзорну трубу. Але от що дивно, подумки виснувала ряба Надька, нічого за ним не устежила, а руденькі дітки десь та й узялись…\n- Не знаю, як ви, а я в нечисту силу не вірю, - категорично сказала Людка. - Може, вона колись і була, ота нечиста сила, але не тепер. Тепер є нечисті люди, а не нечиста сила.\n- Нечисті є, ох нечисті, скільки їх є нечистих! - відгукнулася Сіроводиха.\n- Ну от, ви сказали нечисті, тьоть, - вкрадливо й загадково сказала Людка. - А що воно таке нечисті, га?\nСіроводиха скинула очима й ніби перелякалася: нечисті - це нечисті, хотіла сказати вона, - а хіба цього мало? Хіба мало, коли є на світі люди, які тільки й заслуговують, щоб плюнути на них? Але на вустах у Людки цвіла саркастична посмішка; здається, вона щось знає таємниче, на щось натякає, до чогось веде, щось тримає на умі.\n- Хо-хо-хо-хе! - засміялася Сіроводиха. - Хе-хе!\n- Знаю… Ой! - ряба Надька схопилася за щоку. Вона, будучи при здоров’ї, змогла б вичерпно відповісти на Людчинє запитання, бо прожила на світі більше від обох, а бачила тих нечистих!.. Вона б розказала, що ось уже сорок років веде завзяту війну з такими нечистими, бо вона не з таких, що терплять; вона не з таких, кому можна покласти пальця в рота… Нечисті - це всі ті, з ким вела вона словесні баталії, а не було, здається, жодного сусіда, з ким би вона тих баталій не вела… Ні, все-таки те, що оповідає Людка, невміру цікаве: і справді, як це вийшло: не ходив Рудий до тих чотирьох, а руденькі діточки пищать? Як це так: жодна з тих чотирьох не промовилася про те, де тих діточок узяли, - хіба ж таке можливо? Вона, ряба Надька, теж не в тім’я бита, і не самій Людці прийшла до голови така самоочевидь. Вона, ряба Надька (їй-богу, присій-богу!), ще раніше засікла це в умі, а її знаменита труба не від сьогодні повернута в бік отих чотирьох. Але ті четверо жили тихо й спокійно; мали досить клопоту зі своїми руденькими: моталися по дворах, вивішували сушитися пелюшки, повзунчики, сорочечки і штанці, а коли котра везла своє добро у візочку, минала рябу Надьку, задерши кирпу, і, хоч і зупинялася на лагідні оклики рябої, але в розмову з нею не входила, тобто зовсім не хотіла говорити про те, що рябу Надьку цікавило. А коли одного разу найсолодшим і найніжнішим голосом вона запитала (в Зінки), хто ж батечко такого мацюпенького, такого золотенького, такого симпатюлечка, то Зінка блимнула на неї так, ніби вона, ряба Надька, вкрала в неї годинника. Лєнка Бутенкова взагалі не зупинилася з нею побалакати, звістивши, що їй страшенно ніколи, а з чортицею Мілкою вона давно не знається, бо то така вирва, що й провізорка супроти неї янгол. Броня ж одрізала рябій, що її золотеньке, симпатюлечке й так далі того ж походження, що її, рябої Надьки, Галя. «А щоб ти скисла зі своїм дурним вилупком», - сказала тоді подумки доброзичлива Надька, бо Броня надто вже гордо повезла свого візочка. Відтоді Броня перейшла в коло неприятелів рябої Надьки.\nВсе це миттю пронеслося в голові цієї високодостойної мотрони, умістившись у паузу, яку багатозначно витримувала Людка перш ніж сповістити співрозмовницям, до чого вона додумалася і що здається їй безсумнівним. Але Людка не бажала так відразу викладати свої карти, отож заговорила про інше, не менш цікаве, що знову-таки стосувалося загадкового Рудька.\n- А ота друга, що з ним живе, думаєте хто?\n- Ота її племінниця? - спитала Сіроводиха.\n- Еге-еге, племінниця! Ви дивилися їй у паспорта? По-моєму, це вони так кажуть, а насправді це ніяка не племінниця.\n- А хто ж вона така!? - вигукнула ряба Надька і аж заскімліла - нелегко дався їй цей вигук, що вирвався з неї таки мимоволі.\n- Я тоже не дивилася в її паспорта, - сказала Людка, - але певна, тут щось не так…\n- А хто ж вона така? - вигукнула тоненько й Сіроводиха.\n- Він живе з нею! - категорично відказала Людка. - 3 жінкою своєю не живе, а з цією «племінницею» от пожалуста. Така це племінниця, як я балерина…\nЖінки позавмирали. Людка сиділа посередині, ряба Надька з правої руки, а Сіроводиха, чи б пак Сіромордиха, з лівої. Вони повернулися до Людки, аж роти порозтуляли: ряба Надька трошки, бо їй таки боліло, а в Сіроводихи й губа відпала. В цей час до колонки хтось підійшов, вони тільки край ока туди повели; еге ж, це із тих немилих їм; той Хтось підклав під ручку камінця, і вода тихенько подзюркотіла у відро; той Хтось стояв до них спиною (адже немилий їм був! Скажемо, що була то Марія, молода Смердиха), а вони тільки й спромоглися, що позатуляти роти, бо Людка вкинула їй до голови по такому їжачку, що вони й думати позабували, хто в цьому світі чистий і нечистий, та й чому. Жінки навіть ненавидіти почали Марію - хай би забиралася зі своїм відром, хай би ця колонка швидше надзюрчала повне відро - скільки разів дзвонили вони на водогін, щоб прислали майстра й полагодили, але звідтіля ні хуху, ні духу, ні водогінника - отож і дзюрчить вода як собі хоче, тихенько й лагідненько, і їм ще треба витримати добрих п’ять хвилин, доки Людка таки зможе оповісти: а звідки в неї така запаморочлива новина, адже той Рудий та й уся його родина достобіса потайні, а коли засвічують світло, у вікнах їхніх ані шпарини!


Peromyscus — Вікіпедія\nЧас існування: пізній міоцен – сучасність\nPeromyscus — рід гризунів, які належать до родини Хом'якові (Cricetidae) і живуть в Північній та Центральній Америках.\nДосягають довжини голови й тіла від 7 до 17 сантиметрів, хвіст від 4 до 21 сантиметрів. Вага коливається від 15 грам в деяких видів до 110 грамів. Хутро, як правило, золотисто-жовте, сіре або коричневе зверху, низ білий. Тим не менш, є види, які майже повністю білі або майже чорні. Вуха великі й покриті тонкими волосками, хвіст волохатий і часто закінчується пензликом.\nПоширення простягається від південної Аляски через Канаду, прилеглі території Сполучених Штатів і Мексики до Панами. Вони зустрічаються в найрізноманітніших місцях проживання, від гірських районів через ліси й луки до пустель.\nЧасто зустрічаються у великій кількості особин. Ведуть в першу чергу нічний спосіб життя. Як місця відпочинку деякі види роблять гнізда з трави та інших рослинних матеріалів, інші види використовують щілини й інших укриття. Багато видів соціальні й живуть в сім'ях або інших дрібних групах. Їх раціон складається з насіння, горіхів, фруктів, комах та інших безхребетних і падла.\nЯкщо клімат не дуже холодний або дуже жаркий, відтворення може здійснюватися протягом усього року. Після приблизно 21—27-денного періоду вагітності, самиця народжує в середньому 3.4 (від 1 до 9) дитинчат. Маля відкриває очі за 2 тижні, годування молоком триває від трьох до чотирьох тижнів. Статева зрілість настає від 30 до 50 днів. Це дуже родючі тварини в лабораторії, самиця дає 14 приплодів на рік.\nБільшість тварин у дикій природі не живуть і 2-х років, в неволі живе більше 8 років. Тварин легко вирощувати, тому їх часто використовувати в експериментах на тваринах.\nPeromyscus gossypinus (LeConte, 1853)\nPeromyscus keeni Merriam, 1897\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Peromyscus&oldid=20999575\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 05:27, 3 вересня 2017.


Дисплей для мобільного телефону Samsung S3550. todo\tВи шукаєте\nДисплей для мобільного телефону Samsung S3550\nКод: 821658 | Вага: 0.19 кг\tНаявність на складі:\nОпис|Також дивіться|Класи якості запчастин\tДисплей для мобільного телефону Samsung S3550 - опис: Дисплей – це електронний засіб для візуального відображення інформації. На сьогоднішній день – це одна з найбільш популярних запчастин для мобільного телефону. На сайті ВСІ ЗАПЧАСТИНИ ви знайдете як оригінальні дисплеї для мобільних телефонів, смартфонів та планшетів, так і якісні копії. Дисплей продається окремо або в комплекті з сенсорним екраном. Якщо ви розбили або подряпали дисплей, ви можете віддати його в ремонт або замінити самостійно. У цьому розділі представлено повний асортимент дисплеїв з різною комплектацією (із захисним склом, сенсорним екраном, з платою, шлейфом або клавіатурою). Уважно вивчайте фотографію на сайті, як правило, вона відображає комплектацію товару. В деяких випадках на фотографії присутні запчастини, які не входять в основну комплектацію. Їх наявність і якість ми не гарантуємо. Комплектація товару, яку ми пропонуємо, завжди вказана в назві товару. Придбайте оригінальний дисплей або дисплей для китайського телефону і ви не пошкодуєте.\nВиробник може використовувати різні типи панелей, у яких відрізняються розміри та маркування сенсорного дисплея. Дисплей підходить до таких моделей мобільних телефонів:Samsung S3550Також вас можуть зацікавити товари з таких категорій:Конектори SIM-картиМікросхеми керування живленням і USBКонектори зарядки\tБудь ласка, зачекайте ...


Українські банки розпочали онлайн-обмін валюти: що необхідно знати – "Нова Доба"\n7 лютого, в Україні набув чинності новий режим валютного регулювання, який дозволяє банкам продавати валюту онлайн, – повідомляє Today.ua. Нововведення пов’язані з прийняттям закону «Про валюту і валютні операції».\nНаразі про старт продажу валюти через інтернет повідомили два банки – Monobank і ПриватБанк.\nВідтепер обміняти валюту можна буде в інтернет-банкінгу або мобільному додатку. Для цього необхідно мати два рахунки – валютний і гривневий. При цьому ліміт обміну складає до 150 тисяч гривень в день.\nНаразі купити валюту за допомогою сервісу Monobank можуть тільки користувачі банку. Однак вже з кінця лютого з’явиться можливість переводити гроші з валютної карти іншого банку.\nПро запуск онлайн-продажу валюти повідомив і державний ПриватБанк. Послуга буде доступна через інтернет-банк Приват24, мобільний додаток Privat24 та сервіс обміну валют у терміналах самообслуговування.\nСервіс онлайн-обміну дозволить миттєво купувати та продавати долари та євро для зарахування на валютні картки або депозити з банківських карток у гривні (у межах встановленого НБУ ліміту до 150 тис. грн на добу). Якщо в клієнта немає валютної картки, інтернет-картку в доларах або євро можна оформити безкоштовно прямо в Приват24.\nМітки: обмін валют


Київ – Лісабон – щоденник подорожі | Богдан Логвиненко\nОтже, в суботу, 11 квітня, завершилась моя тринадцятиденна подорож автостопом з Києва до Лісабону. Цей запис – підсумковий, у ньому зібрані усі історії. Мене агітують писати тлєн-книжки. Я їх пишу вам не тратя бумагі, тут в фейсбуці. Ось повне собраніє сочінєній. Можете даже натиснути кнопочку “рєпост”.\n4360 км позаду. 135 км пішки. 9 країн. 4 ночі в друзів, 5 ночей в хостелі, 2 в гестхаусі, 1 ніч на автобусній зупинці, 2 ночі на заправці. 34 авта, 5 бусиків, 3 фури. Тричі перелазив паркан. Двічі зупиняли поліцейські – обидва рази в Угорщині. Перевіряли документи і раз погрожували штрафом за неправомірне перебування на автобані. Один раз перебігав по рельсам швидкісного потягу під мостом. Незліченну кількість разів дерся через кущі. Все це – заради того, щоб познайомитись з новими і цікавими людьми. Розпитати їх про жизнь, розказати про Україну.\nВитрачено 250 євро на буденні потреби і ще 100 євро на вєсєльє. Маю сказати, що цю подорож можна було б зробити і за 50 євро. Можна було не платити за громадський транспорт майже ніде. Жодного разу в мене не перевірили квитки. Але я не люблю такі ризики. Я відхилив кілька запрошень додому, коли був надто втомлений, я їв не в найбільш трешових закладах, я кілька разів пригощав друзів, давав гроші водію фури на сігарєти (який мене навіть не віз!) і не дуже економив загалом. У мене не було на меті жостко зекономити на подорожі. Я виходив з нормального ресторану в центрі Генуї, їхав на автобусі до кінця міста, перелазив через паркан на автобан, пробирався на заправку і починав стопити.\nЯ був жортско обмежений в часі, але для мене цікавим був шлях, а не Лісабон якийсь. Автостопом з Києва до Лісабона можна заїхати за 3-4 дні, якщо їхати на час. Я з’їжджав з автобана і їхав селами. Я заїжджав у міста. І взагалі я мало знав про Лісабон і не знав, чи він мені сподобається. Я зустрів безліч людей на шляху, які так і не змогли зрозуміти, для чого я туди їду, якщо в мене там нема роботи-сім’ї-навчання-кохання.\nЦе була неймовірна подорож, просто переповнена людьми і неймовірними зустрічами. Дякую усім, хто підтримував, вболівав, репостив мої історії, писав надихаючі коментарі і пісьма. Це дуже приємно, їхати, і розуміти, що це все не просто так і комусь від цих історій стає жизнь яскравіше.\nОтже, від початку був план, який реалізувався на 103.5%:\nОголошую похід на Лісабон\nПотім до плану я здурі додав деякі міста, до яких просто фізично за такий короткий час потрапити було неможливо (має ж бути шось і про невдачі):\nБуду радий всім, кого зустріну на шляху\nВночі перед виїздом я не спав взагалі і вранці пішов сніг. Мене прийшли проводжати Галя і її хаскі. В дорогу мені було видано лоточок з еклерами. Коли я сідав в першу машину – я ще бачив їх силует на горизонті.\nВіталік та Іван стали моїми першими героями. Ми їхали лише до Житомира, а звідти вже мене віз вуйко з Карпат, але про нього не написалось.\nВіталік та Іван з Буковини – мої перші герої\nПісля безсонної ночі і дня я зайшов до друзів у гості.\nЗустрівся із другом. Юрко – 2 місяці на війні і 4 в підвалі днр. Блін, дружище, як я радий знов тебе бачити.\nЗупинився в Орка і Анелі. Lviv kanapka party tonight.\nЗустрів глибокого дядька Юзика зі Львова, який розмишляв “за мед”.\nЮзик зі Львова про цінності\nПереходив кордон пішки в Шегинях.\nНаписав Європа VS Азія, де теж трохи йдеться про перехід в Шегинях.\nЄвропа VS Азія\nЗустрів пані Марту:\nПані Марта, що сварила поляків і хвалила українців\nТрошки сконфузив свідків Єгови:\nТрошки сконфузив свідків Єгови\nЇхав із прекрасним в хуй поляком з ірокезом:\nВоцик – поляк з ірокезом\nТрохи їхав із поетом:\nТрохи їхав із поетом\nПотрапив у Словаччину. Почався дощ\nПознайомився і зупинився наніч у Каті в Кошице:\nКатя, що захостила в Кошице\nВийшла стаття в газєті “Сєгодня” про цю подорож.\nМене врятувала прекрасна Адріана.\nАдріана, яка проїхала зайвих 12 км, щоб мені допомогти\nЯ зустрівся з класнючою Женьою в Будапешті.\nАле провтикав в хостелі телефон і так її і не сфоткав і нічо не написав досі. Спав в польському хостелі в Будапешті\nПочався з того, що я вирішив поспати побільше, було холодно вилазити з ліжка в хостелі, і це, по-суті, вибило мене з плану. Написав короткий підсумок.\n4-й день в дорозі до Лісабону\nПобачив в лісі за Будапештом як кохаються дерева:\nЗустрів сонячних Тешека з сином:\nСонячні Тешек та його син\nЗустрів чудового Гергея:\nЗустрів кращого в світі заправщика Петера:\nПетер – привітний мадярський заправщик\nЇхав в багажнику в якесь адське село:\nМам, все ок!\nПопав під рейд поліцаїв, один з яких був не в формі і говорив майже російською.\nУгорський поліцай і розмова про просвітлення\nСпав на автобусній зупинці:\nСпав на автобусній зупинці\nЗустрів Атіллу, що довіз мене до Словенського кордону і погодував:\nАтілла – угорський банкір\nЗустрів неприємних українських заробітчан:\nЩе один бус з непривітними українцями\nЧудесного Віталіка з Проскурова:\nЧудесний Віталік з Проскурова\nМарка із мамою:\nМарко і його мама – типова італійська сім’я\nПатріка з Ірландії:\nПатрік і розмови про політику\nЗаснув на заправці, зовсім трішки не доїхав до Генуї. Там сталось теж цікаве.\nІсторія про шоколадний ніс:\nПатриціо і шоколадний ніс\nПобачив Атті, з яким колись проїхав і пережив три тижні, 3 країни і 15 концертів.\nСувеніри із Росії. Путін.\nНочував у Атті.\nКороткий звіт з Генуї:\nСьомий день в дорозі до Лісабону\nЧилійці Енсо і Хорхе:\nЕнсо і Хорхе – чилійці, що підвезли в Монако\nПро потяг з Монако в Москву:\nПро потяг з Монако в Москву\nНочував в Ніцці після довгого блукання нічним містом. В хостелі.\nДовго гуляв вранішньою Ніццою. Вирішив, що сам не виїду з міста і взяв попутку на BlaBlaCar.\nВони висадили мене на заправці, їхали в Марсель. Я сидів з дітьми.\nМарк і Оула – покоління гаджетів\nДжеф і Сандра:\nДжеф і Сандра – французи з Тулузи\nДоїхав до Барселони з Томасом і Філіпом:\nТомас і Філіп – французи, з якими я доїхав до Барселони\nПро бомжів Барси:\nПро бомжів Барси\nЗупинився в хостелі.\nАндрійко – могилянський правник\nСніжана – студентка з Одеської області\nКілометрів 20 по місту пішки. Пляж. Хостел.\nБатончик – туристичний провідник по Барселоні\nХав’єр – іспанець з-під Баскії\nНіч на заправці під Сарагосою.\nДороги в нас з Іспанією однаково спустошені\nАдріан – менеджер з продажу курочок\nХосе – водій швидкісного потягу\nЛурдес – прекрасна іспанка\nПідсумок з Мадрида\nЗупинився в гестхаусі.\nПро спайдермена з Мадрида:\nКомєнти і спайдермен із Мадрида\nАнтоніо – іспанський підприємець\nАїда, що забрала мене з заправки\nЗупинився в готелі “Лісабон” за 225 км до Лісабона:\nУ готелі “Лісабон”, може всьо?\nДжонні. Останній водій, але не останній попутник. Далі йдуть Лісабонські історії.\nДжонні – останній водій, але не останній попутник\nСлава про наші консульства\nНаші в Метро про Океан Ельзи:\nНаші в Метро про Океан Ельзи\nМаріана і Нуно\nМаріана і Нуно та їх татуювання\nХристя – українка з Закарпаття\nЯ вирішив продовжувати писати історії попутників.\nЦе був приємний і цікавий і дуже короткотривалий проект, в мене в запасі є трохи довший – жизнь.\nПозначки: Лісабон, ссилкі, усьо


Байкери - проти насильства в сім’ї ~ РОДІС\nБайкери - проти насильства в сім’ї\n29 червня 2013 року, напередодні Дня молоді, в Комсомольську відбулась молодіжна акція «Байкери - проти насильства!» («Сильні не ображають!»)\nЗахід пройшов з метою протидії насильству в молодих сім’ях, подолати яке можна, змінивши ставлення суспільства до самого цього явища - від замовчування проблеми до її активного неприйняття.\nЗа офіційною статистикою фізичному, психологічному насильству (та ін. його видам) щорічно піддаються більше 120-ти тисяч українок. Експерти стверджують, що насправді цю цифру треба помножити на чотири. Нині жорстоке поводження у сім'ї забирає життів і частіше перетворює жінок на інвалідів більше, ніж дорожньо-транспортні пригоди, онкологія та інші хвороби разом узяті.\nУчасниками «Байкери - проти насильства!» («Сильні не ображають!») стали близько півсотні байкерів з Полтавської, Харківської, Київської, Черкаської, Кіровоградської, Донецької областей, які з’їхалися до Комсомольська, щоб разом відсвяткувати День молоді.\nПід час акції байкери задекларували звернення до своїх прихильників: «Сильні не вдаються до насильства, сильні захищають та оберігають». При цьому було використано акційні картки з фотографією Василя Вірастюка - стронґмена, володаря титулів «Найсильніша людина України» і «Найсильніша людина світу», а також одного з лідерів всеукраїнської соціальної рекламної кампанії «Червона картка».\nАкція «Байкери - проти насильства!» («Сильні не ображають!») пройшла у Комсомольську в рамках міських святкових заходів до Дня молоді. Організаторами акції виступили ГО «Центр розвитку дитини і сім'ї «РОДІС», ГО «Культ-тур» і ТОВ «МСК «ЛАВВ» за підтримки відділу культури і туризму виконкому Комсомольської міської ради та Міжнародного правозахисного центру «Ла Страда – Україна».\nДирекція ГО «Центр «РОДІС» висловлює велику вдячність за проведення акції активістам Марині Соляник, Єгору Базавлуку, Вікторії Пальосі, Анні Семенович, Вікторії Калитці, Анастасії Гончар, Олегу Святову, Вікторії Бабенко, Альоні Шуть, Олександру Бордюгу і завідувачу сектору роботи з молоддю Володимиру Дмитренку.


Методика розвитку понять - Формування поняття "птахи" на основі екологічних знань - Педагогіка - EducationUA\nМетодика розвитку понять\nПедагогіка » Формування поняття "птахи" на основі екологічних знань » Методика розвитку понять\nПричини неміцного засвоєння учнями навчального матеріалу полягають у тім, що їхні знання залишаються на стадії сприйняття і уявлення. Поняття, утворені на одному уроці або в одній темі, надалі не розвиваються і не зв'язуються з іншими поняттями. Учителеві приходиться прикласти багато зусиль і майстерності, щоб здійснити розвиток понять у системі і цілеспрямовано.\nУчителеві необхідно знати, як відбувається рух понять з теми в тему, з курсу в курс. Важливо заздалегідь чітко виявити, де поняття зв'язуються й узагальнюються, переходять з одного порядку в іншій.\nШляхи руху понять корисно представити графічно.\nУтворення понять відбувається при дотриманні наступних педагогічних умов.\nБіологічне поняття може бути правильним тільки за умови точного і ясного уявлення про досліджуваний предмет або явище, заснованого на безпосереднім сприйнятті — спостереженні. Специфічно для викладання зоології безпосередній розгляд і дослідження досліджуваного предмета.\nВиняткове значення в первинному утворенні поняття мають натуральні об'єкти. Для розвитку поняття, крім натуральної наочності, використовуються і різні види образотворчої наочності (таблиці, схеми, малюнки, кіно).\nРозвиток понять неможливо без розвитку мислення учнів, без залучення їх у розумову роботу. Учителеві постійно приходиться надавати руху думкам учнів.\nМислити людина починає, коли в нього з'являється потреба щось зрозуміти. Мислення завжди починається з проблеми або питання, з подиву або здивування. Цією проблемною ситуацією визначається залучення особистості в розумовий процес: він завжди спрямований на дозвіл якоїсь задачі.\nУчитель ставить перед учнями на початку теми або на початку уроку проблему, питання.\nВикладаючи навчальний матеріал, учитель установлює причини і наслідки, зв'язки між явищами. Він відбирає з матеріалу головне і підкоряє йому другорядні факти; в аналіз і синтез матеріалу втягує учнів.\nУчнів потрібно систематично привчати застосовувати свої знання в іншому предметі (постановкою відповідних питань).\nВстановлення логічних зв'язків у поняттях з різних предметів проводиться не тільки вчителем, до цьому необхідно систематично привчати самих учнів у всіх видах їхньої навчальної діяльності.\nАктивність мислення учнів виховує побудова питань, що задаються ім. На уроках зоології прийнято задавати питання, що вимагають відповіді, що аналізує, розчленовування цілого, перерахування його частин, відтворення тексту підручника. Такі питання можуть мати місце, але особливо коштовні питання, що розширюють поняття, що вимагають синтезуючої відповіді, що зв'язують будівлю органа і функцію, організм рослини або тварини із середовищем існування.\nСистема питань, що розвивають поняття, включає дізнавання, зіставлення натуральних предметів і їхніх зображень на таблиці, замальовку схем, монтування схем з малюнків на дошці.\nНайпростіші схеми вчитель може замальовувати на дошці при поясненні, для того щоб учні замалювали їх у зошиті. Але можна запропонувати учнем намалювати схеми будови скелету чи органу птаха, а на наступному уроці колективно відтворити, уточнити і доповнити деталями.\nАналогічна робота проводиться учнями по заповненню граф таблиць. Учитель вивішує зразки таблиць, заздалегідь приготованих на аркушах паперу, або пише їх на дошці. Таблиці для порівнянь і узагальнень можуть заповнюватися як при активній участі всього класу, так і самостійно вдома.\nДіагностика рівня логопедичних знань батьків дітей із порушеннями мовлення\nЗ метою діагностики рівня логопедичних знань батьків дітей із порушеннями мовлення ми провели експериментальне дослідження. Дослідження ми проводили на базі Решетилівського ДНЗ «Ромашка». В експериме ...\nБолонський процес – структурна реформа вищої освіти на європейському просторі\nЗміст і головні складові Болонського процесу Інтеграційний процес у науці й освіті має дві складові: формування співдружності провідних європейських університетів під егідою документа, названого Вели ...


Коломия ВЕБ Портал | Він прагнув знайти цвіт папороті...\nВін прагнув знайти цвіт папороті…\nКоломия ВЕБ Портал | Новини та події | 2008-06-03 10:08:10\n7 липня Павлові Федюку, який народився в Рунгурах на Коломийщині, а вкоренився і здобув визнання як письменник у місті Лева, виповнилося б 60. Та вже рік витає десь у засвітах його лірично-вразлива й водночас невгамовна душа. Побачили світ лише дві книжки оповідань нашого земляка «Нічна зозуля» (1988) та «Гуцульська мадонна у весільній сорочці» (1997). Але і їх було досить, аби високо оцінив художню майстерність Павла, скажімо, світлої пам’яті Євген Гуцало, визначний український прозаїк. Ті оповідання засвідчили, що «Павло Федюк мав шанс стати одним з видатних письменників нашого часу», — так вважає львівський письменник Василь Стефак, до речі, теж уродженець Рунгурів. А найкращі із вміщених у цих книжках творів, «як-от «Звір», «Нічна зозуля», «Штабар» та ще з десяток інших, мали б сьогодні бути в шкільних хрестоматіях як наочні здобутки сучасної української малої прози».\nЛауреат всеукраїнської премії «Благовіст», він задумав велику трилогію «Яр Чорногор». До цього роману, як припускають, мав увійти і обширний матеріал про командира УПА «Заведію», який П. Федюк зібрав, коли був журналістом верховинської районної газети «Світанок». Випало йому працювати також у редакції коломийської газети «Агро». Що ж до Павлового навчання на факультеті журналістики Львівського університету ім. І. Франка, то його на другому курсі, в 1973 році, виключили звідти за націоналістичні погляди. Закінчив заочно цей факультет лише за кілька років до свого відходу у вічність. Журналістські навики допомагали йому як редакторові часопису «Літературний Львів».\n…Суботнього ранку до церкви села Рунгурів, яке цілковито потопає в розмаї свіжої зелені дерев і трав, щедро вмитої травневими дощами, зійшлися і з’їхалися колишні Павлові однокласники, друзі, колеги-літератори, родина. В річницю смерті П. Федюка було відправлено Службу Божу за упокій його душі. А потім усі помолилися біля могили на сільському цвинтарі. До присутніх звернулися голова Львівської організації НСПУ Марія Якубовська, письменник Василь Стефак, поет з Калуша Василь Ганущак, інші промовці, хто добре знав Павла. Говорили про життєві випробування і злигодні, що випали йому, ті узи, які завше єднали його з Рунрурами, про непересічну сутність цієї творчої особистості.\nЗавдяки Павловим творам його мала батьківщина стала відома — через дуже сумну сторінку своєї історії — далеко за межами Прикарпаття. До цього мало хто знав, що долю Кортелісів і Хатині багато в чому повторило передкарпатське село, де в 1944-му майже півроку пролягала лінія фронту. Закінчилося все для місцевих жителів «Рунгурською трагедією»: село було спалено дотла.\nНа теперішньому обійсті Павлового брата Степана недалеко від хатинки, яка слугувала письменникові дачею і яку він збудував своїми руками (напрактикувався в Сибіру, куди через матеріальну скруту їздив із братом на заробітки), стоїть зведене по війні дерев’яне приміщення. Там навчалися школярі, а на горищі в цей час переховувалися від енкаведистів вояки УПА…\nСправді, сторінки історії Рунгурів гідні увіковічення в працях істориків та художніх творах й уважного прочитання нашими сучасниками. Перше слово тут сказав Павло Федюк. Письменник міг би ще стільки зробити для української літератури, для свого краю, але, на жаль, його вже немає серед нас. А з другого боку, пам’ять про члена НСПУ Павла Федюка, який жив і творив у Львові, думається, мала би бути належно пошанована і в краї, де він прийшов на світ. Родині П. Федюка вельми знадобилася б допомога в будівництві надмогильного пам’ятника, гідного цього талановитого прозаїка.\nДля кращого ознайомлення прикарпатських читачів із творчістю нашого земляка варто б видати книжку вибраних його творів. Спілка письменників, звичайно, не має таких коштів, тож розраховує на допомогу обласної та Коломийської районної влад в цій благородній патріотичній справі.


Характерні риси міжнародної торгівлі розвинутих країн (ПРК) та країн, що розвиваються(КщР): новітні тенденції 90-х рр ХХст - Иностранный язык - KazEdu.kz\nХарактерні риси міжнародної торгівлі розвинутих країн (ПРК) та країн, що розвиваються(КщР): новітні тенденції 90-х рр ХХст\nХ-ка провідних галузей нац. Е-ки кр-ни Франції Читать далее: Місце Франції у всесвітньому господарстві та ЄС\n31. Характерні риси міжнародної торгівлі розвинутих країн (ПРК) та країн, що розвиваються(КщР): новітні тенденції 90-х рр ХХст.\nОсновний обсяг міжнар. Торгівлі припадає на розвинуті країни, хоч їхня частка дещо скорочуалась в першій половині 90-х рр за одночасного зростання питомої ваги КщР, і країн з перехідною ек-кою. В цілому в 1996р на індустр. Розвинуті країни припадало 68% світового експорту, на КщР – 28,5% , на країни з прехідною ек-кою – 3,3%.\nЗ другої половини ХХст. Помітно проявилася нерівномірність динаміки зрвнішньої торгівлі. Це вплинуло на співвідношшшення сил між країнамина світ. Ринку. Похитнулися домінуючи позиції США , відповідно зросла частка Європи та Японії Західноєвропейські держави з 1950р збільшили частку з 23% до 44,6%.\n- КщР , в основному залишаються постачальниками сировини, продовольства та порівняно простих готової виробівб та інших працемістких виробів на світ. Ринок.Відносне зниження попиту на сировину та продовольство на світ. Ринку до поч. 90р означало зменшення можливостей країн, що розвиваються, для розширення експорту. До того ж промислово розвинуті країни (ПРК) збільшили свою частку у світ. Експорті продовольства і сировини (за вийнятком нафти). Частка КщР у світ. Експорті цих товарів (без нафти) скоротилася з 40% (60р) до 28% (на початку 90-х рр).\nПрагнення КщР, диверсифікувати свій експорт за рахунок товарів пром. Групи дуже часто натрапляє на протидію в тій або іншій формі з боку пром. Розвинених країн. Разом з тим окремі КщР передусі „Нові індустр. Країни”, домоглися істотних зрушеньу реструктуризації свого експорту, підвищення у ньому частки готової продукції, пром. Виробів, машин, устаткування. Загалом експорт КщР зростає нерівномірно як по групах країн, так і по галузях.\nРозвиток та поглиблення МПП між ПРК веде до збільшення їх взаємної торгівлі і зменшення частки КщР. Основні товаропотоки здійснюються в межах „Великої тріади”: США-Зах.Європа-Японія.\n32. Етапи розвитку міжнародного співробітництва. Форми і типи міжнар. Співробітництва (на прикладі країн членів ЄС).\nІснує декілька основних форм економ. Співробітництва (інтеграції):\n1) Зона преференційної торгівлі – яка передбачає зниження внутрішніх тарифів між країнами-учасницями.\n2) Зона вільної торгівлі – передбачає усунення внутрішніх митних тарифів між країнами-уч. , але збереження митних тарифів щодо інших країн. (Угода про вільну торгівлю між США та Канадою, ЄАВТ, Латиноамериканська асоціація вільної торгівлі.)\n3) Митний союз - всі внутрішні митні тарифи замінюються єдиними зовнішніми. МС був першим етапом на шляху створення ЄС по суті МС є Антська група, Центральноамер. Спільний ринок.\n4) Спільний ринок - ту всі характеристики МС доповнюються відсутністю обмежень для руху факторів виробництва, наприклад праці та капіталу. Сьогодні повністю відповідає вимогам СР лише ЄС.\n5) Повна екон. інтеграція - уніфікуються кредитно-грошова та соц. Політики, стратегія екон. Розвитку, оподаткування, а також створюється наднац. Орган, рішення якого обов’язкові для кожного члена союзу. Ця стадія передбачає відповідний рівень політ. Інтеграції. Так, заснування Європейського парламенту було кроком до політ. Об’єднання Європи.Створення Європейського Центробанку сприяло формуванню в Європі єдиної кредитно-грош. Та валютної політики.\nКлючові події в ЄС:\n1957 - Підписання Римського договору, що поклав початок ЄЕС(Бельгія, Франція,Італія, Люксембург, Голландія,ФРГ)\n1959- Перше зниження внутрішніх тарифів\n1962- Розробка єдиної аграрної політики\n1967- Досягнення згоди щодо податку на додану вартість\n1968- Ліквідація всіх внутрішніх тарифів та перехід на єдиний зовнішній тариф\n1973- Вступ до ЄЕС Данії, Англії та Ірландії\n1979- Перші прямі вибори до Європейського парламенту\n1979- Вступ в дію Європейської валютної с-ми\n1985- Лорд Кокфилд представляє Європарламенту Білу Книгу з переліком 300 кроків необхідних для усунення всіх залишившихся обмежень щодо торгівлі товарами та послугами. Документ затверджено – стає основою політики ЄС.\n186- Вступ до ЄС Іспанії та Португалії\n1987 – Вступає в сили Акт про єдину Європу, що сприяє спрощенню прийняття рішень та підвищує роль Європарламенту\n1992- Усунення всіх обмежень в торгівлі в середині ЄС\n1999- Введення Єдиної європейської валюти (євро) для безготівкових розрахунків\n2002- Повна заміна нац. валют на Євро.\n33. Міжнародний науково - технічний обмін як динамічний елемент функціональної структури світової ек-ки.\nМіжнар. Науково-тех.(МНТ) відносини є одним з елементів економ. Структури світу.\nМНТ відносини найбільш концентровано реалізуються у формуванні світового ринку технологій, “ноу-хау”, патентів і ліцензій, інжинірінг. Та інформац. Послуг.\nВ сучасних умовах різко посилюється значення НТ компонентів господарс. Зростання як факторів динамізації та якісного вдосконалення вир-ва.\n- обсяг наукової діяльності подвоюється кожні 10-15 р; к-ть науковців за останні 50р зростала майже в 4 рази швидше ніж загальна чисельність населення.\nПровідні позиції в НТ обміні міцно утримують США, частка яких у продажу ліцензій – майже 2/3 світового обсягу.\nСлідом йдуть Японія, Велика Британія, Нідерланди, Бельгія, Люксембург, Швеція. Останнім часом значну активність проявляють також Австралія, Нова Зеландія, Бразилія, Мексика, Марокко та інш. Країни.\nЛіценз. Торгівля переважно охоплю. Електротехн., електрон. Пром-ть, загальне машино-, приладобудування, автомобільну, авіаракетну пром-ть, хімію, нафтохімію, біотехн., ресурсозберігаючіі технології.\nВідносно новий напрям дивесифікація міжнар. Ліцензійної торгівлі - галузі обчислювальної техніки та засоби автоматизації.\nШирока міжнар. Кооперація в галузі науки й техніки, обмін технологією, патентами та ліцензіями формують постійно діючу МНТ с-му.


Розширювальний бачок охолоджуючої рідини - купити в магазині автозапчастин АвтоТренд\n014 050 0025 MEYLE\n014 223 0000 MEYLE\n100 121 0002 MEYLE\n100 121 0033 MEYLE\n100 121 0041 MEYLE\n100 121 0061 MEYLE\n100 121 1064 MEYLE\n100 223 0001 MEYLE\n100 223 0002 MEYLE\n100 223 0005 MEYLE\n100 223 0008 MEYLE\n100 223 0009 MEYLE\nКупити розширювальний бачок охолоджуючої рідини для авто в інтернет-магазині автозапчастин\nПроблеми з Розширювальний бачок охолоджуючої рідини у водіїв трапляються часто. Автомобіль просто не хоче рухатися з місця. Краще рішення ‒ купити нові автозапчастини та замінити елемент, який вийшов з ладу.\nРозширювальний бачок охолоджуючої рідини ‒ хворе місце практично кожної машини. Часто доводиться їх замінювати. Щоб вирішити проблему, наприклад, можна купити Розширювальний бачок охолоджуючої рідини для авто. Ця деталь спростить підготовку до водіння і дозволить водієві бути впевненим в тому, що в майбутньому машина буде в порядку.


Святіший Патріарх Московський і всієї Русі Кирил Святіший Патріарх Кирил освятив відновлений Троїцький храм на Жовтневій набережній Санкт-Петербурга – Святейший патриарх Кирилл\n13 вересня 2021 року в ході візиту в Санкт-Петербурзьку митрополію Святіший Патріарх Московський і всієї Русі Кирил звершив чин малого освячення відродженого храму Святої Трійці – Архієрейського подвір’я на Жовтневій набережній Санкт-Петербурга.\nХрам Живоначальної Трійці був побудований в 1862-1868 рр. на території скиту (кіновії) Олександро-Невської лаври на околиці Петербурга. У 2001 році будівлю Троїцького храму в аварійному стані було повернуто Церкви. У 2017 році храму присвоєно статус Архієрейського подвір’я Санкт-Петербурзької єпархії.\nЙого Святості співслужили: митрополит Санкт-Петербурзький і Ладозький Варсонофій; ігумен Фома (Василенко), настоятель Троїцького храму; священик Богдан Польовий, настоятель храму на честь ікони Божої Матері «Всіх скорботних Радість (з грошиками)» на проспекті Обухівської Оборони м. Санкт-Петербурга.\nЗа богослужінням молилися: секретар Санкт-Петербурзького єпархіального управління протоієрей Сергій Куксевіч; особистий секретар Святішого Патріарха Кирила архімандрит Алексій (Турик); секретар намісника Олександро-Невської лаври єпископа Кронштадтського Назарія, настоятель споруджуваного Хрестовоздвиженського храму на Крестовському острові Санкт-Петербургу ієрей Сергій Латушко; секретар митрополита Санкт-Петербурзького і Ладозького Варсонофія священик Павло Єрмошкін і інші священнослужителі.\nНа освяченні були присутні: губернатор Санкт-Петербурга А.Д. Бєглов; голова Законодавчих зборів Санкт-Петербурга В.С. Макаров; голова правління ПАТ «Газпром», заступник голови Ради директорів ПАТ «Газпром» А.Б. Міллер; генеральний директор ТОВ «Газпромтранс» В.А. Тюрін.\nБогослужбові піснеспіви виконав хор храму ікони Божої Матері «Всіх скорботних Радість (з грошиками)» (регент – Борис Соценко).\nПо завершенні богослужіння Предстоятель Руської Православної Церкви звернувся до всіх присутніх зі словом.\nСвятіший Патріарх Кирил висловив вдячність керівництву ПАТ «Газпром» за допомогу Церкви. В знак подяки за благодійні праці Предстоятель Руської Церкви передав компанії старовинну ікону Божої Матері.\nЗважаючи на допомогу у відновленні храму Пресвятої Трійці «кіновія Олександро-Невської лаври» м.Санкт-Петербурга Святіший Патріарх Кирил вручив А.Б. Міллеру і В.А. Тюріну Патріарші грамоти.\nГолова правління ПАТ «Газпром» А.Б. Міллер в слові подякував Предстоятелю Руської Церкви і підніс Його Святості ікону святого Олександра Невського, повернуту компанією «Газпром» з-за кордону.\nПрисутнім на богослужінні були вручені іконки Христа Спасителя.\nПотім Святіший Патріарх Кирил відвідав нижню частину храму, де знаходяться музей і хрестильня. Після виходу з музею Святіший Владика поспілкувався з дітьми – представниками загону «Юний морський піхотинець» ГБОУ початкової школи – дитячого садка № 36 Василеостровського району Санкт-Петербурга. Святіший Владика також побував на могилі доглядача кіновії ієромонаха Паїсія (Крівоборського) (+1854), розташованої за вівтарем храму, і оглянув приміщення недільної школи.\nУ будинку причту архієрейського подвір’я відбулася бесіда Його Святості з головою правління ПАТ «Газпром» А.Б. Міллером і митрополитом Санкт-Петербурзьким і Ладозьким Варсонофієм. В ході бесіди були обговорені питання взаємодії Руської Православної Церкви та компанії «Газпром».\nАрхієрейське подвір’я храму Святої Трійці на Жовтневій набережній\nЗемля була подарована Олександро-Невській лаврі імператором Петром I в 1714 році. Це було заміське архієрейське господарство з невеликим монастирем, тут проживали хворі й старі ченці, які перебували на повному забезпеченні обителі. Колишня лаврська киновія була заснована в 1820 році з ініціативи лаврського намісника архімандрита Товії і Санкт-Петербурзького митрополита Михайла (Десницького)\nУ 1848 році тут виникло кладовище, на якому ховали селян довколишніх сіл, жителів Малої Охти.\nУ 1868 році в центрі подвір’я був побудований п’ятиглавий собор на честь Святої Живоначальної Трійці за проектом єпархіального архітектора Григорія Карпова. За відгуками сучасників церква в російському стилі мала «величний вигляд» і відрізнялася «розкішної внутрішньою обробкою … в строгому візантійському стилі». Особливо шанувався в храмі образ Божої Матері «Всіх скорботних Радість» XVII ст. з Афона і хрест з частками мощей багатьох святих.\nПісля революції лаврська киновія була закрита. Собор діяв як парафіяльний. У 1937 році він був закритий і переданий під майстерні промкомбінат Володарського району. У 1938 році підірвали дзвіницю і знесли всі п’ять глав. Кладовище було істотно розширено. Під час війни на ньому ховали загиблих воїнів Ленінградського фронту і городян, які померли під час блокади.\nУ 2001 році будівлю Троїцького храму в аварійному стані було повернуто Церкви. Довгий час реставрувалося за підтримки Фонду сприяння відновленню об’єктів історії та культури в Санкт-Петербурзі.\nЗ 2017 року тут влаштовано Архієрейське подвір’я Санкт-Петербурзької єпархії. Настоятелем Троїцького храму призначений ігумен Фома (Василенко). Реставраційні роботи остаточно завершилися восени 2020 року. Крім храму на території облаштовані прогулянкові громадські зони і дві безпечні дитячі майданчики для різних вікових груп. Всі об’єкти доступні для городян і гостей міста.\nВ даний час в підвальних приміщеннях храму Святої Трійці влаштована хрестильня, посеред якої обладнана сучасна купіль для хрещення дорослих, виконана з мармуру. Поруч з нею знаходиться кімната для приготувань до обрядів і купіль для дітей.\nУ 2019 році народилася концепція музею. Він розташовується в подхрамовому просторі і займає частину приміщень цокольного поверху поруч з баптистерієм. Експозиція складається з трьох тематичних розділів. Перший – історичний, в ньому представлені плани місцевості, ескізні малюнки, укази про створення кіновії, узгодження, призначення будівельних комісій, записки архітекторів, листування з владою (церковними і світськими) та інші архівні документи. Окремий інформаційний блок присвячений меценатам, завдяки яким будувалася кіновія і відроджувався храм Пресвятої Трійці. Також можна побачити і музеєфіцирований фрагмент дренажної системи. Другий розділ присвячений реставрації. Третій розділ розповідає про сучасне життя храму.


Перший трейлер «Месники: Фінал» - ТехноФан\nНайдовгоочікуваніший фільм про супергероїв.\nСтудія Marvel опублікувала трейлер четвертих «Месників», який отримав підзаголовок «Фінал».\nMarvel тримає сюжет картини у суворій таємниці. Відомо лише, що події фільму торкнуться фінальної битви Месників і Вартових Галактики проти Таноса, що володіє рукавичками Нескінченності. Ця битва визначить подальшу долю усього Всесвіту.\nПрем’єра «Месники: Фінал» в Україні відбудеться 25 квітня 2019 року.\nТакож, на цьому тижні вийшов другий трейлер фільму «Капітан Марвел», головну роль в якому зіграла Брі Ларсон.\nSamsung Galaxy A8s з «отвором» в екрані показали на офіційних рендерах\nGoogle оголосила про закриття чергового амбітного сервісу


Побудував просторий дерев'яний дім під тодішнім № 104 дрогобицький столяр, пізніше службовець австрійської жандармерії Іван Кобрин родом із вулиці Горішньої Брами. У нього були сини Володимир, Лєвон, Михайло і Євген, доньки Йосифа (чи Осипа) та Марія. Два з них, Михайло та Лєвон, працювали у Львові на пошті та на станції Підзамче, Євген став січовим стрільцем і загинув за волю України. Донька Йосифа віддалася за Івана Коцибалу, обіймала скромну посаду поштової працівниці в Дрогобичі. Марія не мала сім'ї.\nЗ усіх шістьох дітей Кобринів зумів уписати своє ім'я в історію Дрогобича та в українську літературу найстарший з них – Володимир Кобрин (1879-1941). Він закінчив правничі студії у Львівському університеті, мав успішну юридичну практику в Дрогобичі та Бориславі як суддя й адвокат. В 1911 р. кандидував від української громади на посла до австрійського парламенту, вибори якого закінчилися кривавим побоїщем і численними невинними жертвами. Дружина Ольга була донькою священика із с.Даляви на Дрогобиччині. В його оселі не раз бували відомі на Франковому Підгір'ї і поза його межами діячі – Северин Сапрун, Степан Витвицький, Богдан П'юрко, Іван Блажкевич, Віктор Пацлавський та інші.\nБлискуче володіючи польською мовою і маючи літературний хист, В. Кобрин займався перекладацькою діяльністю. В оригіналі читав великого німецького поета Гете, і мені пощастило тримати в руках належне В.Кобрину зібрання творів цього автора. Перу В.Кобрина належать переклади польською мовою "Кобзаря" Т. Шевченка, низки творів І.Франка, зокрема поем "Мойсей" і "Лис Микита", вірша "Каменярі", "Слова о полку Ігоревім". Щодо перекладу "Мойсея", то сам І.Франко подякував йому за "старанне виконання перекладу". Правда, за свідченнями спадкоємців, значної власної бібліотеки В.Кобрин не тримав, окрім кількох десятків книг, серед яких були Іван Франко, Михайло Грушевський, Сергій Єфремов, "Історія українського письменства" та спеціальна література.\nНевідомі мотиви співпраці В.Кобрина після вересня 1939 р. з обласною газетою "Більшовицька правда", що була рупором комуно-російських окупантів на теренах щойно створеної Дрогобицької області. Першим сигналом небезпеки з їх боку послужило для Кобринів вилучення енкаведистами в його єдиного сина Мирослава мотоцикла, купленого за гроші від продажу спортивного автомобіля, який він привіз із Франції. Червоні експропріатори пояснили свій злочинний вчинок нібито потребами армії.\nА перед полуднем 22 червня 1941 р. московські кати приїхали знову і заарештували В.Кобрина, його дружину Ольгу, сина Мирослава і невістку Анну, з дому Когутяк, родом із Коломиї. Тобто цілу сім'ю. Всіх доправили до жахливої катівні на початку вулиці Стрийської. Там вони їх і замордували в числі сотень інших невинних патріотів. Більше про них ніхто не чув.\nЄдиним проханням тих, хто знав про свою майбутню загибель за волю України, було прохання до живих не забути їх. Добре, що на початку відродження товариство "Меморіал" імені Василя Стуса вистаралось на скромну пам'ятну таблицю з їх іменами. Таких у Дрогобичі є вже близько двох десятків, але на часі увічнення ще цілого ряду імен. Давно пора міській владі зайнятися створенням і мистецьким оформленням парадної світлиці для приймання високих гостей та урочистих імпрез, де повинні бути також портрети відомих дрогобичан. Напевно, там би знайшлося місце й портретові В.Кобрина – правника, літературного перекладача, чия доля – частина долі його рідного міста і всього народу.


Верховна Рада ухвалила закон про олігархів - Новости Kontrakty.ua\nОтже, за ухваленим Законом, олігархом вважатимуть будь-яку людину, яка одночасно має щонайменше три із цього списку ознак: бере участь у політичному житті, має значний вплив на ЗМІ, є власником підприємств-монополістів та володіє активами, вартість яких перевищує мільйон прожиткових мінімумів - зараз це понад 2 мільярди гривень. Таким людям заборонять фінансувати партії та брати участь у великій приватизації. Визначатиме ж олігархів РНБО. Вона ж опікуватиметься веденням реєстру впливових осіб – повідомили у новинах «Сьогодні» на каналі «Україна».\nЗакон запрацює через півроку після того, як його підпише Президент. Володимир Зеленський, чиєю ініціативою і був цей Закон, уже заявив: його ухвалення - це шанс для України побудувати цивілізовані відносини між великим бізнесом і державою. Навіть попри те, що це, за словами Президента, багатьом політикам не подобається.\nВерховна Рада ухвалила закон про олігархів\t5.00 5 1\nПолитика / Украина 20.10.2021 150


Екс-голова КСУ назвав свою відставку переворотом - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 14 травня 2019, 21:40\nЕкс-голова КСУ Станіслав Шевчук\nСудді Конституційного Суду зробили "тяжкий кримінальний злочин", проголосувавши за недовіру і звільнення голови, заявив Шевчук.\n"Шановні громадяни України! Сьогодні відбувся антиконституційний переворот у Конституційному Суді України та захоплення державної влади з боку осіб, які займали посади суддів Конституційного Суду України", - йдеться в повідомленні.\nШевчук заявив, що судді КСУ, які проголосували за його звільнення, зробили "тяжкий кримінальний злочин", і звинуватив президента Петра Порошенка в події.\n"Безумовно, що за цим злочином стоїть головний вигодонабувач Порошенко, який докладає всіх зусиль для утримання влади шляхом збереження контролю над головними державними установами", - заявив Шевчук.\n"Я не збираюся здаватися і завтра ж звернуся до суду і в правоохоронні органи", - написав Шевчук.\nНа завершення свого поста він закликав усіх небайдужих громадян України об'єднатися для захисту свого вибору, президента і Конституції.\nЯк повідомлялося, сьогодні судді КСУ відмовилися розглядати закон про люстрацію, замість цього вони проголосували про недовіру голові суду. В результаті, 14 травня Конституційний Суд звільнив голову Станіслава Шевчука.