Діям детективів НАБУ щодо Кулика мають дати оцінку, — нардеп Карпунцов | Громадське радіо\nДіям детективів НАБУ щодо Кулика мають дати оцінку, — нардеп Карпунцов\nJune 30, 2016, 5:49 PM 2018-08-28T10:51:53\nВалерій Карпунцов заявляє, що обшук у Кулика може зірвати роботу слідчого у справі Курченко\n29 червня НАБУ прийшло з обшуком до прокурора сил АТО Костянтина Кулика. В антикорупційному бюро повідомили, що відразу після обшуку прокурор відмовився отримати письмове повідомлення про підозру і закрився у власному будинку. У студії «Громадського радіо» ситуацію коментує нардеп від фракції «Блок Петра Порошенка» Валерій Карпунцов.\nОлексій Бурлаков: Почему вы думаете, что эти обыски нарушают ход расследования по делу Курченко?\nВалерій Карпунцов: Прокуратура і НАБУ почали з’ясовувати, у кого більше повноважень, хоча вони мали синхронно боротись з корупцією і злочинністю. Ненормально, коли 2 правоохоронних органи починають публічно з’ясовувати стосунки, зриваючи справи одне одного від імені держави. З обшуком прийшли до Кулика, нічого там не знайшли, підозру вручити забули. Він, як досвідчений прокурор, сказав, щоб вони отримували нову санкцію, а до того на суд він не з’явиться. Справа по Сухомлину в справі Курченко зараз знаходиться під питанням. В кінцеву підсумку маємо непрофесійне перетягування канату.\nОлексій Бурлаков: Кто допустил ошибку?\nВалерій Карпунцов: НАБУ, адже вони мали зайти, вручити підозру і провести обшук. В нашій державі значне місце займає популізм. Кожен хоче сподобатись виборцям. В ЗМІ поширили інформацію про незаконне збагачення Кулика. Громадськість зазвичай цікавиться цією темою і НАБУ вирішило додати цю історію в свою скарбничку.\nОльга Веснянка: Хіба слідчі НАБУ мають запитувати в іншої структури, які дії вчиняти?\nВалерій Карпунцов: Відокремлення прокуратури від антикорупційної прокуратури є штучним. В даному випадку постає питання про рівень фаховості слідчих. Мене обурює рівень професійної безграмотності.\nОльга Веснянка: Водночас ви говорите, що НАБУ таким чином приховує справи Сухомлина і Курченко.\nВалерій Карпунцов: Не приховує, а свідомо чи не свідомо зриває процесуальні дії.\nОлексій Бурлаков: Если Кулику вручат подозрение, его отстранят от дел?\nВалерій Карпунцов: Так, але в нас є набір професійних людей, які можуть один одного підмінити, тобто там буде заміна.\nНа моїй пам’яті це вже третій випадок непрофесійної діяльності представників НАБУ, що користуються кредитом довіри.\nОльга Веснянка: Засідання Апеляційного суду у справі Олександра Сухомлина могло відбутися тільки у цей день?\nВалерій Карпунцов: Звичайно, нічого непоправного не сталося. Суд перенесуть. Питання полягає у належному, адекватному і професійному виконанні своїх обов’язків.\nОлексій Бурлаков: То есть в любом случае что-то пострадает — либо репутация НАБУ, либо ход дела Сухомлина?\nВалерій Карпунцов: Нічого не постраждає, якщо люди почнуть уважно ставитись до своїх обов’язків. В цьому випадку все вирівняється і забудеться.\nЯ напишу депутатське звернення про те, які заходи дисциплінарного впливу були вчинені Ситником щодо процесуальних фігур, які допустилися помилки.\nДо розмови приєднується речниця НАБУ Світлана Оліфіра.\nОлексій Бурлаков: Чи відбулося вручення підозри?\nСвітлана Оліфіра: Повідомлення про підозру відбулося ще 29 червня під відеозапис у присутності двох понятих. Наразі клопотання до суду про обрання запобіжного заходу та затримання пана Кулика ще готується. Як стало відомо зі ЗМІ, пана Кулика було викликано на допит.\nОльга Веснянка: Чи всі дії представників НАБУ під час обшуку були правомірними?\nСвітлана Оліфіра: Детективи НАБУ діють в рамках чинного законодавства України і відповідно до кримінально-процесуального кодексу. Всі процедури щодо обшуку були виконані. Підстави для цього були законними. Пан Кулик відмовився від отримання письмового повідомлення про підозру, однак особа вважається такою, якій повідомили про підозру, якщо дане повідомлення було зафіксоване під відеозапис у присутності двох понятих. В даному випадку це і відбулось.\nДетективи почали зачитувати пану Кулику повідомлення про підозру. Вони намагалися йому вручити документ, однак він відмовився і зачинився у себе в помешканні.\nОльга Веснянка: Що ви робитимете, якщо до НАБУ надійдуть депутатські запити щодо неправомірних дій детективів НАБУ?\nСвітлана Оліфіра: Запит буде розглянуту і на нього буде надана відповідь.\nОльга Веснянка: Колеги з «Української правди» пишуть: «Также Карпунцов утверждает, что следователи забыли вручить Кулику сообщение о подозрении и покинули жилье». Світлана Оліфіра щойно це спростувала. Як ви це прокоментуєте?\nВалерій Карпунцов: Детективи пройшли, провели обшук, склали протоколи, то хто де зачинявся?\nОльга Веснянка: Але є відео-свідчення відмови.\nВалерій Карпунцов: Коли вони вже вийшли і зрозуміли, що забули вручити підозру, то покликали понятих і почали під дверима зачитувати підозру.


Леонід Кравчук: “Те, що чинить Петро Порошенко, є прикрою неповагою до суду і недостойним посади Президента… — jurnal\nЛеонід Кравчук: “Те, що чинить Петро Порошенко, є прикрою неповагою до суду і недостойним посади Президента…\nПерший президент України Леонід Кравчук закликав п’ятого президента Петра Порошенка захищати свою репутацію в суді, а західних партнерів попросив утриматися від поспішних заяв про політичні переслідування в Україні. Видання “ГОРДОН” ексклюзивно публікує повний текст звернення.\n1991 року я і мої однодумці заснували інститут президентства в Україні. Повірте, це було нелегко. Посада президента у країні функціонує понад 29 років. Сьогодні ми вже маємо шостого президента, маємо позитивний і негативний досвід.\nМи долали труднощі, вчилися, помилялися і, незважаючи на все, рухалися вперед.\nЧого нам не вдалося зробити (і це найважливіше) – так це підняти посаду президента на висоту поваги до нього українського народу. Як людина, яка проходила президентський шлях першою, я завжди хотів, щоб навколо президента колосилася пшениця, а не росли бур’яни. Але це моє бажання. Як показує досвід, життя набагато складніше. Не кожному по силі витримати його випробування, не клюнути на спокусу.\nСудити про досконалість закону і його застосування може тільки правоохоронна система, а не особисто президент чи його оточення\nЩо тут є принциповим? Народ обирає президента й має право оцінювати його, підтримувати чи не підтримувати. Це питання суто політичне. Конституція України наділяє президента конкретними повноваженнями.\nВін кожний день приймає рішення, підписує закони, укази, розпорядження, виступає із заявами та промовами. Крім того, президент веде розмови, консультується, радиться зі своїми підлеглими, обговорює з ними плани на майбутнє. Обговорює програми і тому подібне. Далеко не все з цього оприлюднюється. Але саме тут зароджуються і потім діють добрі чи погані наміри президента.\nЇх джерелом є також родина, друзі, бізнес-партнери, довірені особи і просто “потрібні” люди. Таких персонажів навколо президента дуже багато, і далеко не всі вони мають добрі наміри. Нерідко вони дбають лише про своє майбутнє, а не про діяльність президента, що негативно впливає на всю систему управління державою.\nПлюси і мінуси президента стають очевидними після завершення каденції. Люди хочуть знати, що президент зробив доброго, а що поганого. В рух приходять політичні сили, інститути громадянського суспільства. Те, що було приховано, піднімається на поверхню. Кожний президент має це знати і бути готовим до будь-яких поворотів долі. Усе це відбувалося раніше і відбувається зараз на наших очах.\nГоловне тут – відкинути амбіції і зрозуміти, що закон для всіх однаковий. А судити про досконалість закону і його застосування може тільки правоохоронна система, а не особисто сам президент чи його оточення. Такими повноваженнями у правовій державі наділений, перш за все, суд. І таку позицію займав кожний президент, будучи при владі. Не лише її проголошував, а вчив і наставляв інших, вимагав дотримання. Тепер він опинився серед тих, кого вчив. І йому дуже не хочеться з цим змиритися.\nСлідчим Генеральної прокуратури давали свідчення і президент Леонід Кучма, і президент Віктор Ющенко без шумових ефектів, бо не вважали себе якимись особливими і недоторканними\nЯ не хочу, не буду і не беруся оцінювати, кваліфікувати ті справи, які інкримінуються Петру Порошенку. Я не знаю їх суті, і це не моя справа. Та та висока посада, яку він займав, довіра мільйонів людей, які за нього голосували, вимагають від президента бути законослухняним, достойно поводити себе скрізь і в усьому.\nЄдиним місцем, де президент, як і будь-хто, може захистити свою правоту, є суд. Потрібно йти до суду і захищатися. Такі можливості в Україні існують. Усе останнє – це відверте героїчне шоу за участю народних депутатів і прихильників. І виглядає все це погано.\nДонька вийшла заміж і ми всі жили в нашій старій квартирі. Але нещодавно донька з зятем взяли трикімнатну квартиру і переїхали. Я була ошелешена, коли вони мені повідомили, що мене з собою вони туди не беруть\nВід цього оголошення я плакала від сміху! Це ж треба було таке наnucaтu …


Микола Жарких - За українську школу\nПошук по розділу сайта За українську школу\n23 жовтня 1989 р. на черговому засіданні українознавчого клубу “Спадщина” з доповіддю “За українську школу” виступив Ярослав Романович Дашкевич. Основні моменти його доповіді подані у викладі.\nШкола – це найважливіша ділянка репродукції нації, а не просто одна з ділянок культури. Поруч із народжуваністю школа визначає, бути чи не бути в майбутньому тій чи тій нації. Українська школа – одна з найважливіших підвалин нової України, але в розмовах про неї забагато патетики й замало конкретних пропозицій, забагато історії й мало уваги до найближчих перспектив. В програмі Народного Руху України за перебудову пункт восьмий розділу “Культура. Мова. Наука” – один з угодовських. Він не називає дійсних потреб української національної школи, а заклик до комп’ютеризації шкіл в умовах відсутності україномовних комп’ютерів є закликом до дальшої русифікації. Отже, основні проблеми сучасної школи:\n1. Фальшування становища української школи в наш час має розміри безпрецедентні. Шкільна статистика післявоєнного періоду – один з найсекретніших розділів статистики, а ті куці обрізки інформації, що подаються, спрямовані на замилювання очей. Новоорганізована українська школа складається з вивіски й трьох-чотирьох українських початкових класів. Від п’ятого класу і вище школа стає суціль російською. Особливо ганебне явище – двомовні школи. Українські класи – острови; дві третини спеціальних предметів в них викладаються російською мовою, а там, де мовою викладу рахується українська, це здебільшого суржик (особливо на Східній Україні). В коридорах шкіл панує російська мова, школа стає джерелом міжнаціонального конфлікту, бо учнів-українців цькують й висміюють за їхню мову.\nГолова Донецького облвиконкому сказав в кінці серпня 1989 р., що ні одної української школи в Донецьку не буде, бо кожна українська школа – розсадник українського націоналізму. Бюрократи за всяку ціну намагаються зберегти двомовні школи й не допустити утворення чисто українських шкіл, чекаючи, коли перебудова закінчиться й можна буде всі школи знов обернути на російські.\n2. Мова української школи. Частина уроків в українських класах ведеться російською мовою. Страшною небезпекою є суржик. Суржик – явище не чисто українське. Досвід колоніальних імперій Англії та Франції показав, що суржик виникав у всіх колоніях через необхідність аборигенам пристосуватись до колонізаторів, звертаючись до них “людською мовою”. З ліквідацією колоніального гніту суржик зникає, а на Україні поширюється, висновки напрошуються самі собою. Інститут мовознавства АН УРСР, в якому панує російська мова, геть нічого не робить для боротьби із суржиком. Зокрема, робота над вкрай необхідним словником русизмів навіть не планується.\n3. У демократичній правовій Україні не буде жодних підстав забороняти людині ставати ренегатом, але не буде підстав забороняти вказувати пальцем на ренегатів і називати їх справжнім іменем, бо це для них не образа, а нагорода. Космополітизм для України не на часі. До тих пір, поки не зникне національний гніт, ми не можемо бути байдужими до національних проблем. Масове ренегатство українців, масове зречення рідної мови – не питома риса українського народу, а наслідок сумних історичних обставин. Жах винищення української нації засів у генах у вигляді чисто тваринного страху. виховували й виховали рабів. Щоб повернути їм людську гідність, треба ще дуже довго повторювати: “Не бійтесь, те, що ви українці, ще не означає смертельного вироку”.\n4. Більша частина України позбавлена українських шкіл. Остання масова їх ліквідація була проведена у 1974 – 1975 рр. під керівництвом міністра освіти Маринича й зав. відділом освіти ЦК КПУ Рудича. Але вони тільки виконували вказівки справжніх натхненників – секретаря ЦК КПУ Маланчука та заступника Голови Ради Міністрів Тронька. Ліквідація проводилась так спішно, що навіть учням з уже сформованих українських класів не дали закінчити школу з українською мовою.\n5. Студенти російських відділень університетів, педагогічних інститутів, викладачі російської мови займають зараз привілейоване становище. Ганебна доплата вчителям російської мови веде свою історію з валуєвських часів, але тоді вона відверто називалася “доплатою за русифікацію” й ніхто не думав, що це інтернаціоналізм.\nЯк розвивати українську школу в тому перехідному періоді, яким є перебудова? Бюрократи відповідають чітко: “Ми нічого не бачимо й нічого не чуємо, але переможно біжимо шляхом перебудови”. Переписи населення (принаймні останні, сподіваємось, не сфальшовані) дають досить докладну картину етнічного складу населення. Приміром, в Києві три чверті населення – українці, але ми маємо 170 шкіл російських і тільки 34 українських. Пропорція розподілу числа шкіл має бути приведена у відповідність до пропорції розподілу населення. Ще в постановах 1920-х років відзначалося, що при визначенні мови викладання думка викладачів не може бути вирішальною. Бюрократи не знають, як перетворити російські школи для українців на українські, але чудово знають порядок цієї зміни в зворотньому напрямку.\nОднонаціонадьні українські початкові школи повинні бути скрізь, де цього вимагає етнічна статистика. Розташування шкіл у містах згідно з етнічною топографією міст (зараз в центрі Дніпропетровська нема жодної української школи, наче всі українці живуть виключно на околицях). Перерозподіл шкільних будинків. 50 процентів українських сіл не мають власних шкіл, учнів возять до великих централізованих (звичайно російських!) шкіл.\nДля забезпечення культурних потреб росіян на Україні можна відкрити російський університет, російські та єврейські педагогічні інститути. Ліквідувати бетономішалку розподілу випускників вузів України за межі республіки, бо досвід показує, що й такий бетон розпадається. Ліквідувати троянського коня – систему навчання студентів-іноземців на Україні російською мовою. Студенти-іноземці в Чехословаччині вивчають чеську й словацьку мови, здобувають ними освіту; те саме треба запровадити й нам. Державні платні курси української мови. Кооперативні курси українознавства. Потрібні міри захисту української дитини, український шкільний фонд.\nПерехід можна здійснити протягом 1-2 років, а не десяти, як пропонує проект закону про мови. Російський інтелігент не тупіший за українського, який за рік опановує російську мову; до того ж не всі російські інтелігенти хочуть бути колонізаторами.\nПитання про школи національних меншостей на Україні. В устах бюрократів багатонаціональний склад населення України – один з аргументів проти української школи. Але в цьому питанні у них нема одностайності. Одні говорять, що на Україні живуть представники 80 народів, другі – 90, треті – понад 100. У Криму мені казали, що Крим – місце проживання 99 народів, Я поцікавився, який же це дев’яносто дев’ятий народ. Не дуже впевнена відповідь: “Алеути”. Справді, в Ялті не так давно був прописаний один алеут. Отже, не дивуйтесь, якщо почуєте, що Україна – батьківщина алеутів.\nВ будівництві шкіл малочисельних народів не треба орієнтуватись на досвід РРФСР. До складу Архангельської області входить Ненецький національний округ. Ненецьких шкіл там немає, а в інтернатах для ненецьких дітей викладання ведеться російською мовою. Потім дехто з них поступає в Інститут народів Півночі, звідки виходить уповні зрусифікованим, і майже ніхто не повертається на землю своїх батьків. В старій Турецькій імперії така система називалась девширме: для комплектування полків яничар набирали підлітків християн, ісламізували й перетворювали на ренегатів і катів власних народів, Відмінність полягає в тому, що девширме охоплювало невелику частину хлопчиків, а інтернати поглинають всіх дітей.\nНайбільші проблеми будуть з школами для росіян. Ніхто добровільно не відмовляється від панівного становища. Перевести росіян зі становища панівної меншості на становище рівноправного з іншими народу – це, може, ще тяжче, ніж відродити національну гідність українців, але іншого виходу немає. Зараз національні меншості залякують не русифікацією (яскраві приклади якої загальновідомі), а українським гнобленням (прикладів якого ніхто навести не може, бо їх не було). Представники національних меншостей мають вирішити – чи бути їм троянським конем русифікації, чи будувати свою власну національну долю в новій Україні?\nУкраїнська школа за межами УРСР піддана жахливій дискримінації. Українські школи, відкриті в 1920-х роках на Кубані, Ростовщині, Казахстані, Сірому Клину, Зеленому Клину, всі закриті. Український педінститут в Краснодарі був розстріляний в 1930-х роках в повному складі – і викладачі, і студенти. Чудом вціліли три українські школи в Молдавії. Для депортованих німців і кримських татар буди відкриті національні школи, але для півтора мільйона українців, депортованих із західних земель України, не було створено жодної національної школи. Російські демократичні рухи з цього приводу мовчать. Недалекоглядні наші сусіди не дбають про національне відродження українців, що живуть в їхніх краях, тому зденаціоналізовані українці перетворюються у п’яту колону русифікації. Приклади ми недавно бачили у Молдавії, де російськомовні українці пленталися у хвості виступів проти державності молдавської мови.\nВ 1929 році 97 процентів українських дітей відвідували українські школи. Зараз, у 1989 році, цей процент зменшився до 50. Звідси ви самі зрозумієте, наскільки невідкладними є окреслені вище проблеми.\nПісля виступу Я.Р.Дашкевича відбулося обговорення.\nЗ виступу Ігоря Щербака: у доповіді була помилка; зараз у Києві не 170, а 270 російських шкіл. Всього 304 школи, 305-а будується, із них 34 українських і 270 російських. Звичайно, 89 так званих двомовних шкіл я зараховую до російських. 176 професійно-технічних училищ і 44 технікуми Києва працюють російською мовою. З 19 вузів Києва українська мова викладу затрималася хіба що на відділеннях української філології. Проблема з вчителями для українських шкіл полягає не в тому, що нема вчителів. Вчителі є, вони зараз викладають російською мовою і можуть перейти на українську. Проблема в тому, що учительство – один з реакційних загонів нашої інтелігенції, їм не до національної культури.\nЗ виступу Юрія Кочержинського: було б демократичним мати на Україні стільки шкіл на 10000 росіян, скільки їх є а Росії на 10000 українців.\nЗ виступу Миколи Жарких: в очах неукраїнців українська культура – це вірш “Партія веде”. Звичайно, що вони бояться розширення й поглиблення вивчення української культури, бо переконані, що це зведеться до розширеного й поглибленого студіювання вірша “Партія веде”. Отже, оновлення української школи невіддільне від її демократизації. Потрібна альтернативність шкіл: державних, кооперативних, приватних; шкіл трудових, ліцеїв, гімназій. Треба зліквідувати монополію існуючої державної школи видавати документи про середню освіту, треба ввести систему екстернатури, незалежну від існуючої освітянської бюрократії. Проблему з підручниками, зокрема вузівськими, можна пом’якшити, звернувшись до надбань української діаспори (якщо подолати жах перед ідеологічними диверсіями, які буцімто заповзають до нас через закордонні книжки). Хотів би нагадати, що вибір мови – це вибір батьківщини. Я не знаю жодної суверенної країни в світі, яка б заохочувала своїх громадян відмовлятись від свого громадянства.\nВперше опубліковано : Спадщина, 1990 р., т. 3, с. 227 – 231.\nМикола Жарких – За українську школу\nЧисло завантажень : 2 595


Набір кухонних ножів - 3 psc Kitchen Knife Set , ціна 150 грн., купити на UB.UA - Товари - UB.UA\nНабір кухонних ножів - 3 psc Kitchen Knife Set\nКод товару 497396560\nНабір ножів для кожного кулінара, що поважає себе, - є його надбання, і кращі помічники на кухні. Адже майстер своєї справи може все робити своїми руками, і ручними приладами, без допомоги кулінарних машин.\nВидається набір кухонних ножів 3 psc Kitchen Knife Set - який включає 3 самих часто використовуваних ножа, і що поєднують в себе більшість процесів по обробленню, нарізці, шаткуванню, і іншим обробкам продуктів для їх подальшого використання.\nЛеза ножів з Набір ножів - 3 psc Kitchen Knife Set виготовлений з харчової нержавіючої сталі і має двостороннє заточування кромки леза. Це заточування припадає до душі багатьом кулінарам, як професіоналам так і любителям, і просто для домашнього використання. Цей тип заточування дозволяє не лише розрізати продукти методом зрізу, а і використати тиск при різанні, що в основному і використовують більшість людей.\nУ набір кухонних ножів - 3 psc Kitchen Knife Set входить:\n- кухонний топірець - допоможе Вам впорається з основним обробленням м'яса великої рогатої худоби, особливо обробити кістки, а так само дичина і птахи. Цей ніж має на увазі різання рухами не уздовж продукту, а натискаючи на нього, або іншим словом "рубати" продукт.\n- овочевий ніж - має коротке міцне лезо і зручну ручку, різальна кромка рівна і пряма, кінчик загострений. Його використовують для очищення або різання овочів і фруктів. Щоб розріз виходив ідеальним, його краще робити одним рухом ножа. Підійде як для зняття шкірки з овочів, так і для їх нарізки різними способами.\n- ніж філе - вузький і довгий, призначений для відрізання тонких і рівних шматків м'яса або риби. Щоб розріз виходив ідеальним, його краще робити одним рухом ножа. Його використовують як для попередньої нарізки м'яса птиці і дичини, риби, так і для порційного розрізання м'ясного блюда для подання.\nРуків'я ножів з набору кухонних ножів 3 psc Kitchen Knife Set виконане з бакеліту, досить поширеного матеріалу в кухонних приладах. Анатомічна форма дозволить з легкістю утримувати ніж, а збалансована вага дозволить довше працювати. Завдяки такому розташуванню леза і руків'я знімається велика частина навантаження з кисті користувача.


Автомобільний рух прагнуть відновити\n11 травня 2019 196\nМіж населеними пунктами Олексіївка та Зоринівка, що у Міловському районі, прагнуть відновити автомобільний рух.\nЛуганщина прагне відновити автомобільний рух у Міловському районі між населеними пунктами Олексіївка та Зоринівка. Частина цього шляху пролягає територією Російської Федерації. У серпні минулого року прикордонна служба РФ блокувала ділянку Т-1307 Сватове — Новопсков — Мілове. Для забезпечення потреб жителів терміново побудували об’їзну ґрунтову дорогу, і тепер вирішується питання про відновлення повноцінного руху.\nСлужба автомобільних доріг в області вже отримала три мільйони гривень на укладання договору з проектною організацією. Крім того, надано кошти для розробки проекту будівництва інженерних споруд вздовж кордону з РФ. Для цього здійснили зйомку і нанесли на мапу 50-метрову ділянку вздовж держкордону в Міловському районі. Нині триває робота з визначення належності ділянок для відведення їх у державну власність як земель оборонного призначення. Будівництво дороги між Олексіївкою та Зоринівкою розпочнеться лише після проведення цих робіт на ділянках Міловської селищної та Морозівської сільської рад. За оптимістичними прогнозами роботи з відновлення автомобільного руху мають розпочатись у поточному році.\nФото зі сторінки Луганської ОДА у Фейсбуці.\nНаціональний костюм — це не просто одяг 4910\nСправа Шеремета: прокурори до суду не ходять, підозрювані сидять під арештом 2327\nЛьвів: На зміну адміністративним методам прийшли менеджери із сучасним стилем управління 1265\nБій за майбутнє «Гори над Дністром» 1072


Програмування на Bash можна розглядаті як послідовність команд, в оболонці, які утворюють певній сценарій віконання. В контексті сценаріїв Bash мі ставімо завдання оболонці Bash, і пропісуємо в скріптах, що вона повінна робіті.\nНіжче мі розберемо основі Bash-скріптінга і торкнемося декількох окреміх віпадків програмування на ньому.\nЩо таке оболонка Bash?\nУ сфері IT оболонка - це програмне забезпечення, яке з'єднує корістувача з комп'ютером. Оболонка дозволяє корістувачеві дізнатіся про сістему або файлах в ній або керуваті сістемою. Оболонка зазвічай є частіною операційної сістемі. Існує два тіпі оболонок.\nКомандно-орієнтована оболонка, напріклад OS X термінал.\nОболонка з графічнім інтерфейсом корістувача, напріклад, шукач для OS X або всім знайома Windows.\nТермінал являє собою командно-орієнтовану оболонку, тому що тут мі вводімо команді безпосередньо, а не натіскаємо кнопкі міші або вводімо інформацію в поля. Командно-орієнтовані оболонкі також мають безліч різновідів - оболонка Bourne, Bash, оболонка Z і так далі. Як стандарт на комп'ютерах Mac, термінал відкріває оболонку Bash.\nЯк працюють Bash-скріпті?\nБудь-якій сценарій Bash є простій текстовій файл, якій містіть ряд команд для ціклів і запітів. Воні являють собою суміш команд, які мі зазвічай вводімо в командному рядку ouselves (напріклад, ls або cp) і команді, які мі моглі б вводіті в командному рядку, але які там не передбачені.\nПрі вікліку текстового файлу як програмі, команді обробляються одна за одною. Все, що мі робімо в оболонці, може буті запісано в сценарії, і навпакі, сценарій також може буті скопійованій в оболонку і такім чіном віконаній.\nФайл Bash може взаємодіяті з корістувачем за допомогою запітів, напріклад, для «пріймайте змінні» або «пріймайте рішення» за допомогою запіту «так» або «ні». Завдякі такій взаємодії сценарії можуть служіті різнім цілям.\nВсе, що ві можете нормально запустіті з командного рядка, може буті вміщено в скріпт, і воно буде робіті те ж саме. Прійнято вважаті, що файлі, які є скріптамі Bash, мають розшірення .sh (напріклад, myscript.sh). Як ві знаєте Linux - це сістема без розшірень, тому для роботі скріпта не обов'язково маті це розшірення.\nВібір текстового редактора\nТекстові редакторі, встановлені вашім власнім дістрібутівом Linux, в основному ідеально підходять для створення сценаріїв Bash. Воні пропонують підсвічування сінтаксісу, яка віділяє команді і змінні кольором і, такім чіном, також вказує на орфографічні помілкі.\nТількі ті, хто хоче створіті BASH-скріпт під Windows, повінні додатково встановіті текстовій редактор, напріклад «Notepad ++». Програмі командного рядка "Nano" і "Vim" також пропонують підсвічування сінтаксісу і практічно завжді доступні в Linux.\nВіберіть ім'я скріпта і створіть файл\nПерш ніж пропісаті ім'я файлу, мі повінні переконатіся, що воно ще не вікорістовується. Мі робімо це з type.\nЯкщо ім'я програмі ще не існує, type повертає «bash: type: ім'я програмі: чі не знайдено». В іншому віпадку вказується шлях до існуючого файлу.\nДалі ві можете вводіті стандартні команді. Напріклад, створіті окремій каталог за допомогою mkdir і змініть його за допомогою cd. Також мі вікорістовуємо touch, щоб створіті спочатку порожній файл скріпта.\nmkdir ~ / Файлі сценаріїв\nCD ~ / Файлі сценаріїв\nЩо означають stdin, stdout і stderr?\nУ Bash існує трі різніх тіпі введення і віведення контенту, звані стандартнімі потокамі даніх. Коротка форма запісу є звічайною для стандарту. Це прізводіть до трьох потоків даніх stdin, stdout і stderr.\nstdin - стандартне введення\nДані можуть буті лічені в програмі з вікорістанням стандартного введення. Як правіло, стандартній ввід підключеній до клавіатурі. Програмі отрімують корістувача введення через ручну запіс команд.\nstdout - стандартній вісновок\nПрограмі можуть віводіті дані через стандартній вісновок. Зазвічай це робіться за допомогою монітора. Програмі відправляють віводяться тексті корістувачеві через стандартній вісновок.\nstderr - стандартній вісновок помілок\nСтандартній вісновок помілок - це другій віхідній потік даніх, якій віводіть повідомлення про помілкі і стані. Зазвічай також на монітор. Стандартній вісновок помілок також може буті перенаправленій окремо від стандартного віводу, щоб повідомлення про помілкі не змішуваліся з віхіднімі данімі.\nВ результаті стандартнімі потокамі даніх можна керуваті в такій спосіб:\nперенаправіті потік даніх stdout в файл;\nперенаправіті потік даніх stderr в файл;\nперенаправіті з stdout в потік stderr;\nперенаправіті з stderr в потік stdout;\nперенаправіті в файл за допомогою stderr і stdout;\nперенаправіті за допомогою stderr і stdout в потік даніх stdout;\nперенаправіті за допомогою stderr і stdout в потік даніх stderr;\nУ наступному прікладі вісновок програмі - тут ls - запісується в файл. В результаті команда list запісує всі файлі в поточному каталозі в файл myfile.txt.\nУ наступному прікладі потік даніх з stderr програмі - тут grep - запісується в файл.\nНа жаль, в невелікій статті не можна розглянуті всі особлівості скріптінга на Bash. Але тепер ві уявляєте ключові особлівості роботі цієї оболонкі і прінціпі роботі з данімі в ній.\nзамовляйте хостінг івібірайте домен в компанії «Хостінг Україна».\nУ нас якісній і надійній сервіс, зручне сістема управління через адмін-панель, інтелектуальні сістемі захісту ітехнічна підтрімка , Яка допоможе вірішіті всі вінікаючі пітання в будь-якій час добі.\nБудь таріф нашого хостінгу підійде для Wordpress. Ві можете вібраті саме той пакет, якій максімально відповідає потребам вашого проекту: SSD хостінг, VPS на SSD, Cloud (хмарній) хостінг, хмарній VPS. Віділеній сервер або dedicated server.\nМі розробілі сістему автоматічного тестування сайту, це дасть Вам можлівість перевіріті десяткі показніків і налаштувань сайту і домену. Перевіріть правільність параметрів конфігураційного файлу WordPress, підключення до базі даніх, налаштувань тім і модулів. Перевіріть, чі правільно встановлена параметра php_memory_limit.


Рівненському військовому шпиталю купили апарат для очистки крові | ВСЕ - сайт чесних новин\nРівненському військовому шпиталю купили апарат для очистки крові\nОпубліковано vse.rv.ua Срд, 03/09/2014 - 15:03 З 25 по 31 серпня у центрі Рівного тривав благодійний марафон "Мистецтво - заради життя" на підтримку Рівненського батальйону "Горинь". Кошти збирали на придбання апарату для очистки ран (крові).\nСеред учасників марафону були не лише рівненські танцювальні та музичні колективи, а й із-за кордону (джазовий гурт із Шотландії).\n- На Майдані Незалежності ми зібрали 35 тисяч гривень, рівненський підприємець пожертвував ще 35 тисяч. За ці кошти ми придбали апарат для очистки крові та закупили необхідні медикаменти, - розповіла голова фонду "Скарбниця Надії" Мар'яна Рева.\nЗа словами начальника Рівненського військового шпиталю Олексія Кльонова, цей апарат надасть змогу робити аналізи крові за кілька хвилин і не транспортувати хворих в інші лікарні, де є такий апарат:\n- Цей апарат за хвилину визначає 20 показників крові, дякуємо всім за допомогу у придбанні такого апарату. Госпіталь на даний час забезпечений всіма необхідними медикаментами. Важких хворих у лікарні немає, - повідомив Олексій Кльонов.\nПродюсер та режисер Микола Орешко зауважив, що Марафон "Мистецтво - заради життя" - це не розважальний захід, а покликаний врятувати людські життя. Організатори планують не зупинятись на досягненому та організовувати й надалі подібні Марафони.\nКлючові слова: благодійний марафон військовий госпіталь обладнання збір коштів 514 переглядів


Рибний патруль захищатиме київські водойми від браконьєрів - ЗНАЙ ЮА\nРибний патруль захищатиме київські водойми від браконьєрів\nДо нового патруля набрали 46 інспекторів. Вони не мають досвіду в органах рибоохорони, але пройшли суворий конкурсний відбір\nВ Україні запрацював перший рибний патруль. Пілотний проект почне свою роботу у Києві та Київській області. Його створили за прикладом Національної поліції, щоб замінити діючі органи рибоохорони. Патруль боротиметься з правопорушеннями на водоймах.\nПро це повідомила заступник міністра аграрної політики Владислава Рутицька на своїй сторінці у Facebook. До лав новоствореного патруля набрали 46 інспекторів. Серед патрульних – три жінки. Вони склали присягу і приступили до роботи. Середній вік патрульних – 34 роки.\nБільшість інспекторів без досвіду роботи в органах рибоохорони. Всі патрульні пройшли суворий конкурсний відбір. Їх перевіряли на знання законодавства, володіння зброєю та спецтехнікою, а також надання першої медичної допомоги.\nДержрибагентство розраховує отримати із державного бюджету 15 мільйонів гривень. Ці гроші спрямують на оснащення рибного патруля новими човнами та обладнанням, зокрема безпілотниками.\nЦього року мають запровадити електронну систему моніторингу вилову і сертифікацію походження риби. Завдяки цьому можна впровадити систему контролю європейської якості. Держрибагентство підрахувало, що на запуск рибного патруля в країні витратять 200 мільйонів гривень.


Автор: Тетяна Романівна\nЦього тижня (1.10-6.10.2018р.) чергував 9-Б клас (класний керівник Бреславська Тетяна Петрівна). Учні підготували тематичну лінійку до Дня вчителя. Організували святкову пошту «Лист вдячності вчителю», виготовили символічні осінні листки-вітання для кожної кафедри. Вишуканий декор, виготовлений школярами та працівниками школи, додав атмосферності та святкового настрою.\n«Учитель, мудре слово якого і сьогодні навчає людей у всьому світі».\n«Людина народжується на світ для того, щоб зникнути безвісною пилинкою. Людина народжується, щоб лишити по собі слід вічний….»\nЦі мудрі слова належать Василю Сухомлинському, корифею української педагогіки, гуманісту, неперевершеному знавцеві дитячих і вчительських сердець, який направду залишив людству величезний педагогічний спадок.\nПізнавальним та насиченим видався у нашій школі тиждень (10.09-14.09) під назвою «Зелений паросток майбутнього» . Учні чергового класу (10-А, класний керівник Пукіш Н.В.) підготували чимало цікавого матеріалу, який презентували на перервах.\nВсім гарного настрою і смачної пасочки!!!


Фільм Найшвидший Indian (2005) дивитися онлайн повністю повний фільм в хорошій якості hd\nФільм Найшвидший Indian (2005) дивитися онлайн в хорошій якості 720\nОпубликовано 14.08.2018 от Fantomas\nБерта Монро — чоловік, який є одним з безпосередніх представників Нової Зеландії. Величезну частину свого існування в цьому тлінному світі головний герой кінокартини витратив на вдосконалення свого мотоцикла, дата випуску якого датується 1920-м роком. Indian Scout — це не просто його улюблене транспортний засіб, це засіб для просування до мрії. І ось, одного разу заповітне бажання Берта втілюється в життя. Так от, одного разу він взяв участь в гонках, що проводяться в штаті Юта, розташованому в Західній частині США. Більш того, він не просто взяв участь у змаганнях, але також здобув низку перемог, встановивши кілька світових рекордів!\nВарто сказати, що підтримки з боку оточуючих людей під час гонок у героя було зовсім небагато. Суть в тому, що він є людиною старої закалки, що перебуває в заможній віці. Так от, з цієї причини люди відмовляються вірити навіть у те, що на своєму мотоциклі він зуміє доїхати до фінішу. Чи варто говорити щось про віру в його перемогу? Фільм Найшвидший Indian (2005) дивитися в хорошій якості HD 720p.\nОднак, володіючи чудовою силі волі, головний герой досягає того, до чого прагнув. Робить він це навіть незважаючи на те, що йому доводиться подолати ряд матеріальних, технічних та організаційних труднощів.\nВ ролях: Ентоні Хопкінс, Іен Ри, Тесса Мітчелл, Аарон Мерфі, Тім Шэдболт, Енні Уиттл, Грег Джонсон, Ентоні Старр, Кейт Салліван, Крейг Холл


Холостяк 7 сезон випуск 12: анонс на 26.05.2017 | Холостяк\nЗа крок від фіналу: якими будуть останні побачення на проекті?\nВже цієї п’ятниці, 26 травня, відбудеться фінал найромантичнішого реаліті країни «Холостяк-7». Два останніх побачення, зі Стеллою і Лідою, допоможуть Дмитру Черкасову зрозуміти, яка дівчина йому ближча. Пристрасть, романтика, непідробні емоції і колоритна Італія! Читайте подробиці випуску в анонсі.\nДивитись онлайн Холостяк 7 фінал – випуск 12 від 26.05.2017\nОстанні дні на проекті особливо важливі для Діми, тому він налаштований дізнатися про дівчат все, чого не знав раніше. Крім того, Холостяк поділиться особистими одкровеннями з учасницями.\nЗ першою дівчиною Діма почне день з шопінгу в Мілані. Він запропонує учасниці відвідати вінтажний магазин і обрати там вбрання для майбутнього побачення. Уже ввечері пара вирушить в один з кращих ресторанів міста, де виступають оперні співаки театру Ла Скала і Школи Лучано Паваротті! Здавалося б, цей день ніщо не зможе зіпсувати, але настрій учасниці раптово зміниться. В чому причина невдоволення? Крім того, дівчина розпочне розмову, яка шокує Холостяка! Не пропустіть у фінальному випуску проекту «Холостяк».\nА ось побачення з другою учасницею обіцяє бути оригінальним. Діма познайомить дівчину з італійською парою, яка розповість про місцеві весільні традиції. Також Холостяк перевірить, наскільки його супутниця готова до створення сім’ї. Ідеальне побачення зіпсує несподіване зізнання Діми – він був не в усьому чесний з учасницею. Яка правда засмутить дівчину? І чи буде продовження цього побачення після пролитих сліз? Не пропустіть!\nСтаньте свідками головної події року. Чи готовий Холостяк побудувати стосунки з кимось із учасниць після проекту? Чи почує одна з дівчат заповітні слова? Найемоційніший момент 7-го сезону не за горами.\nДивіться фінал романтичного реаліті «Холостяк-7» цієї п’ятниці, 26 травня, о 20.00, на СТБ!\nVideo: За крок від фіналу: якими будуть останні побачення на проекті?\nВже цієї п'ятниці, 26 травня, відбудеться фінал найромантичнішого реаліті країни «Холостяк-7». Два останніх побачення, зі Стеллою і Лідою, допоможуть Дмитру Черкасову зрозуміти, яка дівчина йому ближча. Пристрасть, романтика, непідробні емоції і колоритна Італія! Читайте подробиці програми в анонсі на 26.05.2017


ЯК розмовляти з підлеглим :: як поводитися з підлеглими :: Відносини в колективі :: ladyfacts.xyz: як просто зробити все\nladyfacts.xyz » Робота і кар'єра » Відносини в колективі » Як розмовляти з підлеглим\nУ спілкуванні з підлеглим оптимальним буде дотримання правила золотої середини. З одного боку, не слід допускати панібратства. У будь-яких ділових відносинах існують ієрархія, субординація, а на роботі - коло обов`язків, вимагати виконання яких від підлеглих зобов`язані вже ви. З іншого боку, принижувати свого співробітника неприпустимо, навіть якщо він в корені неправий.\n- дотримання стандартів ділового етикету і загальноприйнятих норм ввічливості.\nПерше, що повинен добре усвідомити будь-який керівник: правило «я начальник - ти дурень» - хибно. Кожна вимога, претензія і т.п. повинні бути аргументовані.\nПри цьому «входить в твої обов`язки» або «не відповідає корпоративним вимогам» є достатньою аргументацією, але за умови, що дійсно входить і не відповідає.\nЯкщо ж працівник довів, що ви в чомусь неправі, визнати це не соромно. Соромно волати до субординації, розуміючи свою неправоту.\nПринципове питання для багатьох - як звертатися один до одного: на «ви» або на «ти». Тут потрібно розуміти, що традиція звернення до підлеглих на «ти» і по імені при вимозі відповідного «ви» і імені та по батькові успадкована від партійно-радянського апарату (та й у нинішніх чиновників так прийнято), але до числа кращого вона не відноситься.\nЯкщо в компанії прийнято звернення на «ви», так з підлеглими і слід розмовляти, перехід же на «ти» допустимо тільки взаємний. Так, прийнято, зокрема, в російських підрозділах західних компаній: до начальства звертаються на «ти», а його батькові не знають за непотрібністю. Виняток - тільки якщо від цього не комфортно самому працівнику.\nНа підлеглого неприпустимо підвищувати голос. Те ж саме стосується образ.\nНавіть від щодо нешкідливих порівнянь в дусі «якості роботи на рівні студента-практиканта» слід утримуватися.\nЯкщо роботу необхідно переробити, співробітник сам зробить відповідні висновки, досить вказати йому на те, що об`єктивно не так.\nРада 2: Як поводитися з підлеглими\nУніверсальні керівництва, створені для управління підлеглими, працюють не завжди. Все залежить від моральних цінностей і індивідуальних рис характеру обох сторін. Проте, роботодавець залишається керівником-лідером, а працівник - підлеглим.\nДайте своїм співробітникам відчути, що вони частина великої команди. Надихнете їх своїми ідеями. Кожен з них повинен розуміти, що його робота приносить реальну користь і він - цінний кадр, а не гвинтик у механізмі, без якого можна легко обійтися. Якщо ви прийняли на роботу молодого співробітника, перш ніж нарікати, згадайте про те, як ви самі колись починали свій шлях.\nСтворіть для співробітників технічно обладнані робочі місця. Брак комп`ютерів або окремих кабінетів може негативно позначитися на продуктивності. Не нехтуйте ідеями співробітників, не має значення, чи будете ви керуватися ними чи ні, прислухайтеся до думки тих, хто просуває ваш бізнес. Можливо, вони самі підкажуть, як знайти спосіб підвищення ефективності праці.\nЗаохочуйте своїх співробітників особистими і командними преміями. Хваліть, якщо бачите старанність і позитивні результати. Пам`ятайте про те, що добре слово приємно навіть кішці, не те, що підлеглому. Слідкуйте за загальною атмосферою в команді, не дозволяйте конфліктів порушити курс компанії або застопорити рух вперед. Будь-які спірні ситуації вирішуйте цивілізованим шляхом.\nПам`ятайте про те, що люди схильні запам`ятовувати і розповідати іншим про негативні речі. Наприклад, якщо людині сподобалася піца в одному з кафе, він розповість про це половині своїх друзів і близьких, а якщо не сподобалася - про це дізнається якомога більше людей. Чутки упереміш з не придуманими історіями здатні серйозно нашкодити положенню справ вашої компанії.\nБудьте керівником, але не диктатором. Якщо ви хочете належного ставлення до роботи від співробітників, будьте вимогливі і до себе. Покажіть на своєму прикладі, чого ви хочете від них. Досягніть того, щоб підлеглі вас поважали, а не боялися. Не дозволяйте собі порушувати етичні норми. Звертаємо увагу цитату з книги «Мотивація в стилі екшн» Клауса Кобьелл: «99% всіх співробітників хочуть виконувати роботу добре. Як вони її виконують залежить від того, на кого вони працюють ».\nСтатті за темою "Як розмовляти з підлеглим"\nЯкий він - сучасний керівник\nЯкі обов`язки має виконувати менеджер


Закликала підтримувати рф та вбивати "нацистів": на Черкащині викрили проросійську пропагандистку - ЧЕРКАССКИЙ РЕГИОНАЛЬНЫЙ НОВОСТНОЙ ПОРТАЛ\nЗакликала підтримувати рф та вбивати "нацистів": на Черкащині викрили проросійську пропагандистку\nВладислав Шаморин\t/ 22. 4. 2022 15:27\t/ Опубликовано в Общество\nЖителька міста Канів, що на Черкашині, із початку повномасштабного вторгнення росії закликала в своїх постах підтримувати агресора. Її викрили.\nЗокрема, через соцмережі вона вела проросійську пропаганду. Жінка відкрито підтримувала збройну агресію рф та закликала звільнити Україну від так званих «нацистів». У окремих дописах зловмисниця звинувачувала ЗСУ, називаючи їх «укрозвери», та виступала у підтримку звільнення російських полонених.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Уродженка Росії, яка живе у Черкасах, виявилася ворожою пропагандисткою.\nОжеледь та мокрий сніг: завтра на Черкащині очікується погіршення погодних умов\nУ Черкаській області продовжують ремонтувати дороги (ФОТО)


Павло Гудімов і Львівська галерея мистецтв об'єднали 30 музеїв у великому проекті «Ангели» - Новини України\nПавло Гудімов і Львівська галерея мистецтв об'єднали 30 музеїв у великому проекті «Ангели»\nЯк передає Zaxid.net, У 23 залах Львівської галереї мистецтв та музею Пінзеля 20 червня відкриють виставку «Ангели». У творах мистецтва глядач зможе простежити історію феномену ангелів від античності до сучасності.\nТаку велику виставку-дослідження із 400 експонатами готували три роки. Долучилося 40 інституцій, які надали свої експонати або сприяли, аби втілити у життя ідею куратора Павла Гудімова.\n«З цих інституцій до нас долучилося 30 музеїв, які надали свої експонати, а також 5 колекціонерів, які надали дуже важливі експонати з приватних колекцій. Закуплено спеціально під проект близько 100 експонатів з-за кордону, зокрема це факсиміле творів Дюрера», – розповідає куратор проекту «Ангели» Павло Гудімов.\nПроект аналізує феномен ангелів і прослідковує їхню постать від античної Греції і Риму аж до нинішньої масової культури. Тому кожен зал має свою тему.\n«Зал «Крилаті» – це і є античне коріння ангелів. Ми показуємо тих крилатих богів і напівбогів та істот, які так чи інакше марковані крилами», – показує на авторській екскурсії Павло Гудімов.\nА далі глядачу пропонують оглянути усю історію мистецтва. Привезуть копію скіфської пекторалі. Також показують ікони, авторські картини знаних іноземців, факсиміле Дюрера, твори українських метрів – Мурашка, Новаківського, Марії Примаченко. Будуть й речі ужиткового мистецтва, як-от стіл-кабінет з інкрустацією сюжету «Сон Якова» або єврейський шлюбний контракт ктубот XVIII століття з Італії. І закінчать сучасними коміксами, аніме, а також інсталяціями. Одну із них створила художниця Юлія Ялоза.\n«У своїй інсталяції я вирішила пограти трохи зі світлом, прозорістю, химерністю і тому тут використані кольорові матеріали, бо світ небесний не відомо, як виглядає», – пояснює авторка інсталяції Юлія Ялоза.\n«Ця виставка велетенська не тільки тому, що вона розгорнута вперше на двох поверхах Палацу Лозинських і в музеї Пінзеля. Але цікава і тим, що дійсно тут прослідкований весь історичний зріз феномену ангелів в людській культурі», – додає директор Львівської галереї мистецтв ім. Б. Возницького Тарас Возняк.\nВесь проект коштував майже 6 мільйонів гривень. Частину грошей дала держава через грант від Українського культурного фонду.\n«Ми дуже раді, що цього року, запустивши окрему програму для підтримки знакових подій, які відбуваються на теренах України, і участь українських митців у важливих подіях за кордоном, якраз вистрелив дуже чудовий проект «Ангели», над яким Павло працював 3 роки», – коментує директорка Українського культурного фонду Юлія Федів.\nУпродовж трьох місяців, поки діятиме виставка, буде супровідна програма: кураторські екскурсії та нічні перформанси.


Гик!: Ну і чо так живемо\nmauzer 14 лютого 2011 р. о 02:04\nТи просто підходиш до питання дуже песимістично\n"найобідніше буде, якщо я кінчу таки тим самим консультантом в якомусь супермаркеті чи гружчиком."\nдля початку "почати" десь потрібно, хоч і грузчиком)\nПро "кінчати" ще рано думати імхо)\nЧисто поділюсь досвідом, декілька років тому, я теж якби був трошка в унинії, пам’ятаю ходив на ідіотські співбесіди.\nНа одній, в якись мобільний салон.\nНу це було настільки жахливо, мені розказали на зарплату нижче ніж обіцяли в оголошенні.\nСлава богу не взяли, і якось обійшовся без цієї "гавняної роботи".\nЗато зараз я чітко розумію, що весь мій дохід залежить тільки від мене.\nРобота лише інструмент. Не слід сприймати це як ярмо.\nМожна працювати, паралельно щось мутити, можна просто вивчати галузь в якій працюєш, це все досвід.\nТак обідно вбивати час на "гавняну роботу", але деколи це корисно. Як я казав, мона і паралельно щось робити, не гаяти час.\nЯ тобі наведу простий приклад.\nПрацюючи галімим консультантом в супермаркеті електроніки наприклад, можна не лише досконало вивити мат.частину, але й ознайомитись з основними прицнипами торгівлі, зі всіма особливостями щодо техніки (в цьому випадку).\nІ на основі цього досвіду, наприклад, відкрити інтернет-магазин (для цього не потрібно особливих фін. вливань). А якщо назбирати бабло, то мона і простий магазин відкрити...\nА якщо ще зробити якусь кар’єру в цій "гівняній роботі", наприклад до якогось менеджера по закупці товарів, то мона набратись звязків з тими ж постачальниками техніки, і т.д.\nІ це все непогано вплине на власний "бізнес".\nКароче, все дуже просто. Головне чогось хотіти.\nБільшість думає, що робота - це всьо, тупа буденність без якогось прогресу. І от вони працюють день в день і більше ніфіга не хочуть.\nЦе не правильно. Але зато це означає, що поки більшість сидить на місці, меншості більше простору для дій. Для розвитку.\nп.с. Кароче, не унивай) Все буде ок)\nmauzer 14 лютого 2011 р. о 02:15\nі ще, чисто моє імхо, що для такої першої роботи краще вибирати щось дрібніше.\nтобто не йти в фокстрот якись, а щось простіше.\nі чим цікавіший товар роблять\_продають тим краще) тобто мобілки вже тільки ліниві не продають - це не цікаво.\nнаприклад мій знайомий деякий час працював на заводі який якусь фігню з пластмаси робить. він вже давно не працює, але недавно комусь з його знаймих знадобились звязки на рахунок поставщика пластмаси. при чому там про такі обєми йде справа, що мона щомісяця пятизначну суму мати лише як посередник.\nm-yarix 14 лютого 2011 р. о 10:08\nХлопці, то ви тут про місто говорите. А як живуть в селах знаєте. Нічого там не замутиш паралельно з роботою. Та ще за щастя якщо та робота взагалі є і платять за неї якусь 1000 грн. Відкривати свій бізнес сенсу нема. Всі місця зайняті. Відкриєш магазин то коли він окупиться - років через 20. Хто купляти то буде?\nЗгоден з Остапом що люди ходять на ту роботу за копійки і радіють що вона є, не дивлячись ні на приниження від начальства ні на обсяг роботи. Здається що за їду навіть готові працювати. Сумно і страшно стає.\nЯк варіант заробітку бачу інтернет. Тут неважливо де ти живеш чи в селі чи в місті.\nmauzer 14 лютого 2011 р. о 12:30\n> Як варіант заробітку бачу інтернет. Тут неважливо де ти живеш чи в селі чи в місті.\nТому я і казав про інтернет магазин.\nХто вище в гуглі, тому і покупці йдуть.\nНе треба мати мегакрутої репутації, мегакрутої реклами, величезних магазинів і т.д.\nА взагалі в інеті заробляти дуже просто)\nПростий приклад - заводите 10 жжшок.\nПисати можна що завгодно. Але чим більше тим краще.\nЧерез деякий час засовуєте їх в блогун, і продаєте постові.\nЯкщо профіт з кожного буде в середньому хоча б 50 центів в день (а це всього навсього один постовий раз в день), то в цілому це буде, ага, 5 дол в день, що дорівнює 150 дол. в місяць.\nНепоганий старт, щоби в неті щось мутити ще, якісь сайти робити кращі, покращувати існуючі блоги, чи пачками робити нові.\nЗвісно, не все так просто, і щоби з нулячих жжшок хоч 1 постовий в день продавати, треба старатись.\nАле це не зрівняється з роботою гружчика) Ахах)\nОстап Toss Гетьман 14 лютого 2011 р. о 14:23\nІнтернет буде ще довго місцем, де можна або нічого не заробляти або вистрілити і миттєво стати мільйонером.\nmauzer 14 лютого 2011 р. о 16:10\nабо просто заробляти ;)


«Кіборг» «Дев’ятий»: «Якщо Бог залишив на цьому світі — значить має на нас плани!» – АрміяInform\n19 Січня 2021, 20:43\nЛьвів’янин Олег Височанський брав участь в обороні Донецького аеропорту. Командир роти львівських десантниківз позивним «Дев’ятий»разом з 20 побратимами бачив останні дні героїчної оборони летовища. Зазнав важкого поранення в голову і був евакуйований до шпиталю в Дніпрі, де хірурги буквально витягли його з того світу. Потім — тривала реабілітація в Україні й за кордоном.\nЯк десантник став директором\nГероїчну історію «Дев’ятого» колеги-журналісти вже неодноразово описували. Але те, чим живе й займається воїн-«кіборг» нині, заслуговує на не меншу увагу. Адже він не лише зміг повернутися до повноцінного життя в громаді, а й після звільнення з лав ЗС України перейнявся проблемами ветеранського середовища. Зрештою, кавалер ордена «За мужність» ІІІ ступеня став керівником львівського Будинку воїна—культурно-соціального осередку для захисників держави та їхніх родин. Один з перших ветеранських просторів, організований на теренах України, має непросту історію виникнення.\nЗаклад розміщується в будівлі, де тривалий час засідало…російське культурне товариство. У 2017 році його зі скандалом закрили. Згодом споруду, яка перебувала на балансі Львівської облради, відремонтували за понад 6 мільйонів гривень. І 14 жовтня 2019-го Будинок воїна запрацював. З січня 2020 року його директором є український воїн-«кіборг».\nТематичні виставки світлин, зустрічі та презентації, майстер-класи та робота студій психологічної допомоги, інші культурні та соціальні події за участю колишніх і діючих захисників України —це лише одна з частин його повсякденної роботи. На початку своєї каденції воїн-«кіборг» презентував для обласного депутатського корпусу концепцію розвитку ветеранського життя на базі новоствореної установи. Про те, що вдалося реалізувати за рік, а що — ні,про ветеранські проблеми Львова й подальше бачення роботи ветеранського простору міста кореспондент АрміяInform розпитав у Олега Височанського особисто.\nКонцепцій було дві: треба було обирати те, що реально працюватиме\nНа цьому Олег Височанський наголошує, коли дає, так би мовити,річний «звіт» своєї праці. За рік йому з командою однодумців вдалося налагодити роботу комунального Будинку воїна, але цей процес далекий до завершення.\n— Концепцій діяльності майбутньої установи розглядалося дві. Перша — функціонування як окремої одиниці комунального закладу Львівської облради, з функціями «відкритого простору». Друга — як музей російсько-української війни з можливістю проведення масових заходів. Але треба було вибирати те, що працюватиме на користь людям. І такі обговорення були досить тривалими. Міркували не лише посадовці, а й ініціативна група ветеранів. Я,зокрема, — говорить Олег Височанський. — І добре, що таки переконали чиновників у тому, що ветерани й члени їхніх родин потребують саме простору спілкування, де завжди їм раді.\nІ це, зі слів Олега Височанського, далеко неповна картина того, яким має бути «ветеранський клуб» у великому місті. Ще одна складова — суспільна користь і місце, де молодь може спілкуватися з носіями військового досвіду.\n—Був такий експеримент за кордоном, коли в будинок для літніх людей приводили дітей, що мали певні кризові проблеми з соціалізацією. За якийсь час старі люди ніби отримували другу молодість, адже з’являвся сенс для подальшого життя, спілкування. Ну, а діти отримували той досвід, який їм знадобиться в майбутньому. Цей приклад показує: людина, яка почувається потрібною, є в якомусь сенсі щасливою. Наше завдання, щоб Будинок воїна створював таку атмосферу, — зазначає Олег.\n«БО» і «БВ» — не конкуренти, а брати по зброї!\nЗвісно, серед голих стін нічого з вищезазначеного не реалізуєш. Тому рік витратили не лише на «запуск» проєктів, а й на те, щобу львівському Будинку воїна з’явилося все необхідне для роботи. Тут, наголошує Олег Височанський, гріх жалітися. Хоча ситуація на початках була майже катастрофою.Коли «російське культурне товариство» з’їхало, постала потреба не лише ремонтуіз заміною комунікацій. А й заново виробити документацію на будівлю. Це не один і навіть не два місяці роботи. Потім, власне, йшли суворо по списку: потрібне місце для загальних зібрань — облаштовуємо. А клас для курсів? Потрібен, робимо. А комп’ютери й оргтехніка? Так само. Виставкове приладдя? Обов’язково! Кавомашина?! Одна з найнеобхідніших речей, бо кава для ветерансько-волонтерського ком’юніті— це культ!\nОтже, у львівському Будинку воїна регулярно відбуваються книжкові презентації, зустрічі на різні теми, виставки. Відбувся навіть жіночий волонтерсько-ветеранський форум. Єдине, каже Олег Височанський, пандемія внесла корективи в активність, яку запланували на 2020 рік. Можливо, 2021-й стане поблажливішим у цьому плані.\nЛьвів — одне з міст, де є і ветеранський «відкритий простір», і діючий Будинок офіцерів. Якщо не знати нюансів, можна подумати, що ці два заклади дублюють один одного. Але це не так, стверджує Олег Височанський.\n— Маємо чудові робочі стосунки з військовим закладом культури. Ба більше, ми в одній, як кажуть, упряжці робимо спільну справу, — зазначає директор Будинку воїна. —Звісно, відомча установа більш офіційна. У нас— формат «домашній». Але це не привід не мати спільних планів. І ми їх вже реалізовували. До прикладу, нині ми експонуємо виставку картин загиблого воїна-десантника, які дописав його батько, художник. До цього виставка була в Будинку офіцерів. У них є класний постійно діючий «Музей Українського воїна». Мережа цікавих курсів для дорослих і дітей. І головне, у нас є спільне бачення того, що хочемо робити. Звісно, багато проєктів зірвалися через карантин. Але він завершиться, і знову активно діятимемо.\nЧемпіонат із «Джури» і свій…кінотеатр\nКоли Олег Височанський видужував після поранення в ДАПі, один з його реабілітаційних періодів проходив у Канаді. З пізнавальною метою він відвідав будинок ветерана, що належав польській діаспорі. Директор Будинку воїна розповідає, що найбільше його вразив навіть не величезний простір, відданий для потреб громади. А обсяг національно-патріотичної пропаганди, спрямованої на те, аби поляки йза океаном не втрачали поваги та гордості за батьківщину предків. Він наголошує: для України, особливо тепер, це теж дуже актуально. Продумана та всеосяжна популяризація всього українського. Що можна зробити для цього у форматі функціонування Будинку воїна?! Планів є достатньо. Олег Височанський пояснює, що цей заклад — один з багатьох культурно-освітніх установ, об’єднаних у комунальну мережу. І збільшити ефективність можна, зокрема, і за рахунок об’єднання зусиль.\n—От, до прикладу, поруч є комунальна школа,що має стадіон. Директор не проти, аби в межах співпраці проводити разом загальноміські збори з національно-патріотичних ігор «Сокіл» і «Джура». Ба більше, в перспективі можна приймати й усеукраїнські змагання. У них є, де розмістити й харчувати, маємо простір для заходів. Саме так, в одній команді, можна розв’язувати складні питання, — говорить Олег Височанський.\nМає директор і плани на створення власного…кінотеатру. Адже, як свідчить практичний досвід, подекуди кінопрокатні мережі неохоче влаштовують прем’єри патріотичного художнього й документального кіно. А нинішній Будинок воїна все ж таки зведений колись саме як кінотеатр!\n—На перспективу хочемо реалізувати ще й таку ідею. Тоді б зі Львова могли починати прем’єрні покази, запрошувати акторів, режисерів презентувати свій культурний продукт.\nРобота як місія\n16 січня — офіційний День пам’яті «кіборгів» ДАПу. Хоча Олег Височанський не погоджується з датою. Каже, що український прапор над Донецьким аеропортом майорів як мінімум до 20 числа.\nСвою іпостась директора Будинку воїна не вважає роботою у прямому сенсі слова. Швидше це місія, яку має виконати.\nДнями львівський Будинок воїна навідав чинний голова ЛОДА Максим Козицький. Топчиновнику розповіли про проблеми й потреби колишніх і діючих захисників Українив регіоні. Про те, що вже зроблено в соціальній і культурній сфері. Олег Височанський доніс до очільника держадміністрації,що слід розв’язувати питання увічнення пам’яті Героя України Ігоря Зінича у Львові. Бойовий медик десантної бригади відмовився покидати ДАП і поранених побратимів. Там і загинув. Питання присвоєння одній з вулиць міста його імені,порушене у 2017 році, досі не реалізоване.\n—Для нас важливо, щоб про людей, які захищали Донецький аеропорт, не забули. Найменше, що можемо зробити— це пам’ятати про них. Тому є необхідність присвоювати вулицям, школам, в яких навчалися загиблі «кіборги», їхні імена. В Солонці під Львовом новий квартал назвали на честь захисників ДАПу. УЛьвові—жодної вулиці. Ми з 2017-го звертаємося до місцевої влади — назвати одну з них іменем Героя України Ігоря Зінича. Поки нас не чують. Але ми цього доб’ємося, бо він наш, — розповів Олег Височанський.\nВін додав, що голова ОДА вже відреагував на ситуацію, пообіцявши всебічно сприяти увічненню пам’яті героя-медика.\nЗі слів директора Будинку воїна, ветеранська спільнота міста виноситиме питання на сесію міськради вже найближчим часом. Олег Височанський зазначив, що хотів би подивитися, хто саме саботуватиме це важливе для українських патріотів питання.\n—Коли я зазнав поранення в голову й вижив…Коли мій побратим і товариш дістав поранення в груди й вижив — я зрозумів: Бог таки має на нас якісь плани. Тому зараз усе, що я роблю — роблю з подвійною енергією, — говорить він.\nФото автора та з архіву Будинку воїна\nLife story, Армія і суспільство


Книгобачення : Критика, рецензії : Книжкові рейтинги... Рейтинги видавництв... Списки бестселерів... Чи буде воно у нас колись?\nКнижкові рейтинги... Рейтинги видавництв... Списки бестселерів... Чи буде воно у нас колись?\nА. Судин | 04.09.09 13:07:51\nДнями починається Форум видавців у Львові. Велика гамірна подія навколо книжок із загальним непогамовно позитивним настроєм. Зі звичним нетерпінням чекаємо, а заодно напередодні готові побалакати на різні теми щодо книжки. Наприклад...\nБез сумніву, у межах форуму готується черговий конкурс книжок, які буде оцінювати компетентна комісія, і якій одні автори і видавці, звичайно, будуть дякувати і втішатися їх високій оцінці, а інші автори і видавці будуть понуро ображатися і потім не раз повторювати: “Як же ж таке виняткове моє видання можна було не помітити?! Очевидно, що все продано!”\nНу, і все піде, як завжди. Переможці будуть названі, зацікавлені газети, журнали, сайти чемно передрукують імена переможців, і буде вважатися, що тим переможцям гарно встелена дорога промоції. І що ця дорога була встелена цілком об’єктивно, себто без жодної оплати за “просування” на ринку, та й відзначені книжки почнуть відповідним чином розпродуватися. Ну, а видавництва здобудуть собі додаткові бали, щоб підняти авторитет серед покупців (чи замовників, авторів). Іншими словами публікований рейтинг це знаряддя для стимулювання збуту і елемент “піару”.\nОй... Абсолютно не про це мова, бо автор цих рядків одного разу був у конкурсній комісії і не отримав ніяких заохочень, попереджень, настоювань щодо вибору конкретної книжки (хіба що інші члени комісії мали?), хоча чудово знає, що інколи пріоритети можуть роздаватися не тільки завдяки грошам, та й були таки в Україні так звані конкурси і рейтинги, майже від початку проплачені (хоча, правду кажучи, от важко щодо українського так званого ринку книжки зрозуміти, нащо? Для престижу власників і керівників видавництв? А їм то нащо? Для ілюзії величі, якої нема? Для похвальби чимось, що існує в одиничному варіанті? У сотенному тиражі?).\nНі... таки мова не про це. Це тільки зачіпка поговорити про інше, хоча і пов’язане з “тим”.\nОт за кордоном (але ж набиває вже оскому те поєднання “за кордоном”, чи то у “розвинених країнах”) публікації рейтингів і результати опитувань і досліджень переважно передують всіляким промоційним заходам, і, зокрема, виставковим, чи то ярмарковим. Якоюсь мірою подібно публікуються і списки так званих бестселерів (видавництвами, мережами книгарень, окремими книгарнями). Публікація списку – то наче свого роду вказівник для тих, хто ще не розібрався, що модне нині і що ще не читане і що терміново треба купити, щоб бути “на хвилі”. Себто це, щонайменше механізм привернення уваги.\nОтож об’єктивність чи не об’єктивність таких публікацій... або ж їх цінність... або ж відповідність до запитів і пропозиції завжди може бути цікава. Особливо, якщо спробувати звести з тих переліків щось середнє. І все ж... якось таки не перестаєш дивуватися дуже багатьом речам у таких публікаціях із рейтингами...\nНу... Щодо України, то у нас такі рейтинги (після конкурсів чи поза ними) – то взагалі річ неймовірно затуманена. Власне, нема таких рейтингів, окрім тих, які час від часу проводяться на виставках, або ж наприкінці року окремими (зовсім не багатьма) інституціями. На диво ті інституції навіть якось намагаються конкурувати між собою “хто крутіший” – наприклад, Форум видавців, чи радіо Бі-Бі-Сі. Найкраща книжка форуму, “Книжка року” (і т.п.) Це, власне, не рейтинги, а разовий відбір чогось кимсь на основі чогось.\nПричому зазвичай і відбір самих видань і тих, хто їх буде оцінювати, і потім результат того оцінювання всім зазвичай дуже неясні. Наче б то всі видавці чи автори, хто подав книжки, мають право брати участь у конкурсі. Прізвища учасників журі можуть часом говорити щось про компетентність, а часом викликати криву усмішку у професіоналів. Критерії – мало коли відомі. Навіть не продаваність чи масовість (бодай тираж, якщо не швидкість збуту і принесення прибутку видавцям) видання, а тільки зрідка якість палітурки, верстки, паперу, ілюстрацій (ну... художнього оформлення), і ще зрідка “соціальна значущість”, яка з ринковістю і впливовістю на суспільство часто не має нічого спільного.\nТобто (поклавши руку на серце) всілякі журі і комісії оцінюють книгу як бог на душу положить, а тому в результаті – суцільні суперечки про відповідність їх вироків істині. Основне невідкрите гасло: “Ми зробили, а ви хочете вірте, а хочете ні, хочете приймайте, а хочете – ні. Зрештою, зробіть краще!”. Та й доля книжки все одно залишається тою самою. Хіба що видавці потім можуть з часом послатися на те, що вони були колись переможцями такого-то конкурсу.\nНіби нема простіших (ринкових) методів обліку перших і останніх – за фінансовим зростанням, динамікою розвитку, асортиментною і тиражною “потужністю” тощо. Видавництва ховаються за красою обкладинок окремих видань і серій, за отими конкурсними нагородами, грамотами і дипломами, за роздутими похвалами з матеріалів друкованої реклами і не хочуть казати правди, скільки, чого і як продається.\nТа бодай швидкість продаваності книжки або сума прибутків, які вона дає тим, хто її видав чи продає – і то вже показник! Магазини, гуртівні, газети, журнали навіть і не пробують пробувати щось таке дослідити, я вже не кажу опублікувати. Страшно ж і соромно!\nАбо ж нехай з іншого погляду, з погляду не видавця і продавця, а покупця, читача книги. Наприклад, скільки і чого читають українці, або що купують “почитати”. Враження, що видавництва без абсолютного поняття, що відбувається тут, а тому орієнтуються на приблизне пристосування до нас того, що вже пораховано і досліджено за тим же ж таки “кордоном”. Бодай у сусідів у Польщі. Або ж із роззявленим ротом заглядають у рота тим же закордонним медіа, науковцями, навіть не пробуючи залучити своїх... Аякже – свої ж то тупаки, у порівнянні навіть із поляками, чи росіянами...\nА тим паче не намагаються стимулювати продаж того, що повидавали за останній час. А якщо пробують, то і тут діють навмання.\nМені особисто доводилося балакати з багатьма, хто за фахом (у книгарні – гуртовій чи роздрібній, у видавництві) мав би мати, рахувати такі відомості – що продається за який час. Але ніхто такої статистики не веде (чи “скромно” не показує), наче маркетингова наука наших видавців і книготорговців обійшла далекою стороною. Я вже не кажу про якісь підсумки діяльності.\nНе розумію я, чому у нас нема ніяких бестселерів, а тільки слово таке є у рекламних текстах мало не на всіх виданих книжках. Як не книжка – то шедевр, що приголомшить досі нічого не знаючого читача.\nЩоправда, є результати “роботи” (причому абсолютно ніким некерованої) в іншому напрямку. Приклад: нещодавно пробігла по новинних каналах телебачення України (та й інтернету) звістка, що у Кембріджі в університеті стараннями одного нашого відомого багатія відкрито кафедру україністики. І коли в новоспеченого студента тої спеціальності спитали, яких українських письменників він любить, то він радісно сповістив, що Тараса Шевченка і Юрія Андруховича. (Коментарів давати не буду, бо вони займуть надто багато місця лише до суміжної теми).\nОдне тільки скажу. Ну, чим не рейтинг української літератури серед зарубіжних читачів? Чия “робота”? Наших видавців?! Наших ЗМІ? А що б ви самі відповіли, якби якийсь англієць запитався вас, що читати з української літератури? Українського ж рейтингу, на який би ви оперлися, нема, а в голові спливають в першу чергу найчастіше обговорювані імена...\nА от за кордоном (тим же ж таки “закордоном”) різні рейтинги (і щодо бестселерів і так званих “лонгселерів”, чи то пак по-нашому – класики) публікуються набагато частіше (я вже не кажу про регулярність появи списків бестселрів, чи рейтингів видавництв за різними показниками). Навіть цікаво деколи на них зорієнтуватися, щоб глянути, що там таке цінується у тім світі серед читачів, які не обділені ні кількістю книжок, ні інформацією про книжки.\nХоча теж біда. Як тільки зорієнтуєшся, так одразу ж знову виникають питання. Навіть не тільки щодо методик підрахунків і досліджень (апріорно можна спробувати довіряти тим спискам), а щодо результатів. Якісь вони такі дивні (або ж наші медіа навмисне якісь такі обирають для публікації, не порахувавшись із нашими реаліями).\nДумаєш.... чи вони там якісь причмелені, чи що.\nОто приблизно місячної давності відомість щодо журналу Newsweek, який наче б то опублікував рейтинг “найголовніших книжок світу”. Знаєте, що там у десятці?\n1. “Війна і мир”, Лев Толстой;\n2. “1984”, Джордж Оруэлл;\n3. “Улісс”, Джеймс Джойс;\n4. “Лоліта", Володимир Набоков;\n5. “Шум і лють”, Вільям Фолкнер;\n6. “Невидимка”, Ральф Еллісон;\n7. "На маяк”, Вірджинія Вулф;\n8. “Іліада і Одіссея”, Гомер;\n9. “Гордість і упередження”, Джейн Остін;\n10. “Божественна комедія”, Данте Алігієрі.\nНе спішіть питатися мене, і що я хочу від того списку. Бо то тільки на перший погляд він “ну, є.. ну і що?” Вдумайтеся в інше: “найбільші книжки світу” (може, там помилка перекладу?). Як найбільші, чим найбільші, я не знаю, але не так давно у них там був рейтинг книжок, які містять у собі найбільше натхненне значення... Тобто є і такі, і сякі рейтинги.\nЯк я помітив, ця новинка облетіла мало не всі наші сайти, що цікавляться такою інформацією. І так гадаю, що навіть у тих, хто її переопубліковував, брови не могли стояти на місці. Бо і серед тих, хто страшенно тішиться за Толстого і його успіх, все одно мало б виникати питання – а чому?! Як то? Я вже не кажу про “Лоліту”... А що в тому всьому великого?! І яким то чином мають змагатися Джойс із Гомером за своїх Уліссів, або як то могло статися, що “мильна опера” сусідить із політизованою антиутопією?.. Чи я перегнув із означеннями “мильна опера”?;\nОсобисто я можу приблизно собі уявити, як міг укластися такий рейтинг, бо щороку в групі студентів (до того ж майбутніх видавців і редакторів) прошу скласти кожного свій особистих перелік книжок, які вони вважають для себе головними, ну... які, як я їм пропоную то називати, їх створили як людей. Подібні ж питання (хоча і в іншому варіанті) ми, науковці (уже як у соціологічному дослідженні) ставили дітям молодших і старших класів львівських шкіл. Тому, напевно, я досить сміливо міг би взятися теж от для якоїсь газети скласти такий рейтинг. Потішити око наших читачів щодо того, що вважають наші учні для себе важливим, що згадують у першу чергу, що хочуть читати.\nНе заперечу, що на такі переліки теж часто піднімаю брови, бо дивно мені з року в рік, як часами не стільки міняються переліки, скільки вони залежать взагалі від естетичної і духовної вихованості того (в тому числі і начитаності), хто складає собі такий список. Або ж від його особистої спрямованості, особистих психологічних особливостей. Кажу “дивно”, бо мало б бути не дивно. Але, на мою думку, мало б все бути трошки інакше. Внутрішній світ людини (особливо молодої) частіше узгоджується із зовнішнім, аніж у старшої. Відтак у таких списах очевидно, що мало б бути багато зі шкільної програми, а те, що “творить” людину” мало б бути індивідуальним. І от тут якраз воно виявляється якимось настільки “позапрограмним” і, як ми любимо казати “попсовим”, що оце і стає дивним. Бо якраз із того можна виявити справжні рівень зацікавлень, інтересів читачів.\nІншими словами – я мав би із того списку “ньюзвіка” скласти собі уявлення про ціле людство... принаймні американське суспільство (якщо саме його опитували у тій газеті, або ж як саме у тій газеті його уявляли). Такий собі зріз, якою є “середня читаюча людина”, яка книжка для неї є найголовнішою. Або ж по-іншому, яку книжку більша частина читачів оцінює для себе, як найголовнішу. І раптом виявити, що нинішнього читача захоплює “поетично-філософська” (-- визначення не моє, бо в основі вона аж занадто проста) історійка про походеньки педофіла, з якими зараз так активно бореться світова громадськість. Або ж історія війни між Росією і Францією (нехай і майстерно описана) разом із досить таки мелодраматичними стосунками в “вишуканих колах” між панами і панями.\nТільки не нападайте на мене одразу за таке “зневажливе” ставлення і “примітизовану” оцінку “геніальних” творів (повірте, все це пише людина, яка читала не так уже і мало, щоб виявитися вже цілковито невігласом, чи й навіть “епатажним”, провокаційним хамом – я спрощую і загострюю, щоб чіткіше побачити істину – які такі вічні цінності мають виявлятися, або формуватися у нашого читача тими “найбільшими” книгами).\nСпробуйте вдуматися в суть. Справді. Тема, стосунки, сюжет, морально-етичні висновки і наслідки... і ВЕЛИЧ...\nНе літературознавчі і “мистецькі” характеристики, а уявне внутрішнє переживання тих, хто все те читав і потім назвав, як “основну” книгу для себе.\nТак виходить, що читаючи такий рейтинг, ми в сукупності мали б потішитися, що таки ото є серед нас і інтелектуали, є духовно і емоційно, сентиментально розвинені, ми маємо інтерес до кохання і свободи, і всі ми разом не такі вже і зіпсовані... Ми хочемо ліпшого, а не гіршого. Так?\nНавіть дивно, чому там таки не було серед перших Шекспіра. Може тому, що його колись жорстко розкритикував той же Толстой?  Чи Шекспір не викликав скандалів у суспільстві? Описані ним убивства й інцести – це не скандально для нас? Це звично для “тої” Англії?\nАбо ось інший досить свіжий рейтинг. Газета The Times недавно опублікувала перелік найважливіших книжок, опублікованих від 1949 по 2009 рік. (Ця новинка теж свого часу облетіла наші інтернет-ресурси). Щоправда, згадана газета наголосила на тому, що такий рейтинг – її власна ініціатива, яку називають компіляцією і, яка, до того ж, була здійснена до 60-ліття літературного фестивалю у м. Челтнем, який же ж і відбувається під егідою газети.\nІ знову ж таки (цитую скорочено зі сайту): “газетний список відкриває роман Дж. Орвелла “1984”, а завершує новітній роман Сари Уотерс “The Little Stranger”, який увійшов до списку британського "Букера" 2009 року. У компіляції The Times можна виявити не тільки “серйозну” літературу, але й детективи “Казино Рояль” Яна Флемінга і “Команду Смаглі” Дж. Ле Карре, комічний роман П.Г. Вудхауза “Перелітні свині”, роман жахів С. Кінга “Жереб”, декілька творів з фантастики... ... У списку також виявились романи В. Набокова “Лоліта”, Б. Пастернака “Доктор Живаго”, Дж. Томазі ді Лампедузи “Леопард”, І. Альєнде “Дім духів”, Г. Маркеса “Кохання під час чуми”...\nЗагалом на погляд редакції було, як я розумію, обрано книжки дуже різні, в тому числі й дитячі, тому можна якось ще не дуже дивуватися, хоча і при всій повазі до Орвела (я теж ДУЖЕ люблю цей роман), важко допетрати, чим він такий головний у сучасного читача. І чи справді він вже аж так головний? Чи це не випадково вибрані відомості? А до того ж така цікава мила згадка редакції сайту про “серйозну” і “несерйозну” літературу. Цікаво, що б вони відповіли, що таке от “серйозна”. “Лоліта” Набокова – серйозна? І наскільки за цим критерієм її можна було б порівняти з “Доктором Живаго”? Або ж яке місце у рейтингу за критерієм серйозності вона зайняла б (після чи перед) у порівнянні з “Коханням під час чуми”?\nГарний критерій “серйозна література”, чи не так?\nЧасами собі думаю, що, напевно, будь-які такі рейтинги повинні бути якось бодай трошки “підтверджені”, або “диференційовані”, якщо, звичайно, у них нема прямої мети просто підвищити продаваність тої чи іншої книжки, авторитет того чи іншого видавництва (що мало б вести до того самого).\nОсобисто я собі сам не можу скласти внутрішнього рейтингу книжок. Я лише можу виділити декілька десятків, які особисто для себе вважаю тими, які мене сформували. Але навіть у хронологічному порядку не здатен їх поставити (бо все одно так чи інакше до них повертався протягом життя), а лише в алфавітному. І так собі гадаю, що у будь-кого, хто читає ці рядки, стан у душі буде точнісінько такий самий.\nМожливо, якщо скласти докупи всі отакі внутрішні рейтинги бодай читаючих людей світу, то за частотою згадуваності тих чи інших книжок, можна було б прийти до якихось висновків, які ми є.\nОт ви звідки брали інформацію про те, що “треба прочитати”? Особисто я – найчастіше від людей, яким довіряю. Від друзів, колег зі спільними інтересами, колись і від викладачів (але не “програмне”), від “поважних людей”, які з’являються у ЗМІ.\nОднак є частина людей, які читають або купують книжки в тому числі і через рекламу. Відомість автора, роману деколи вже сама собою створює ажіотаж – всі читали, а я не читав, що ж воно таке? Часами писаний як “елітарний”, “авангардний”, “модерністський”, “постмодерністський”, тощо “не для мас” твір раптом стає масовим і бестселером, хоча величезна кількість із тих, хто його купують і читають просто бояться признатися, що не дочитали і що нічого там для себе не знайшли.\nА до того ж... Скільки книжок публікується у світі! І публікувалося. То чи можна мені собі уявити, що я, увійшовши у загальний процес глобалізації, читаю те саме, що читають в Америці тільки тому, що ми маємо подібні публікації і саме їх видавництва серед нас “просувають”, купуючи ліцензії саме на ті твори, які вже є бестселерами “там”, а отже гарантовані й у нас. Приклади: Гаррі Поттер (якого вже і дорослі поперечитували), Коельо, Ден Браун, а останній приклад “Самотість у мережі” – подарунок вже від сусідів...\nМожливо, рейтинги ось такого типу складаються для тих, хто цілком неорієнтований у світі книги? або ж для тих, хто ще розвивається і шукає? Можливо, щоб стимулювати взагалі інтерес до читання?\nЯкщо так, то я цілком не проти. От тільки б робилося щось таке у нас, а не було орієнтоване на “закордон”, закордонні бестселери. Я ж бо певен, що і у нас вони є, тільки ми про них не знаємо. І рейтинги у нас, відповідно, могли б бути створювані за різними критеріями (не тільки про Шевченка і Андруховича). Та й функцію вони могли б таки виконувати стимулюючу, а не для підняття брів...\nНещодавно одна шанована мною редакторка журналу сповістила глядачам по телебаченню почуту від іноземних відвідувачів України думку щодо того, що в кожній країні 30 відсотків населення не читають взагалі, 30 відсотків читають вряди-годи, і тільки тридцять справді читають (до речі, теж ото невідомо, що мається на увазі під “читають” – одну книжку на рік, дві? Детектив, трилер, фентезі, любовний роман?)\nАле менше з тим. Мене здивувало інше (хоча я вже таке і бачив раніше): вона, повторюючи за іноземцями, і не знаючи, чи справді в Україні читають бодай 30 відсотків, не знаючи, ЩО читають, готова погодитися і змиритися з такою думкою. І в пропаганді чи рекламі книжки готова орієнтуватися, як то вчили іноземці, тільки на “читаючих”. Наче з тим можна взагалі погоджуватися і давати державі розвиватися саме так. “А нехай читають – 30... або і менше, а ми будемо з тим миритися.... “ Або ж використовувати, розраховуючи у виданні і торгівлі саме на тих, а не на інших. І не будемо намагатися “розкручувати інтерес до читання і збільшувати той відсоток, не будемо казати – нам мало 30 відсотків, нам треба 50!\nАбо можна сказати ще й так: хай читають що попало, аби взагалі читали.\nВидавцям, напевно, то б сподобалося. Чому б ні? Якщо “Лоліта” – “найбільша книга”, то чому б не понавидавати ще таких “Лоліт”? То ж не так уже і складно... Зрештою, і видають! Та й таки справді – чого дивуватися на ті рейтинги? Адже то ще не найгірші переліки із тих, які б могли існувати. І що з того, що хтось любить у Толстого не “Війну і мир”, а, наприклад, “Отець Сергій”, чи “Крейцерову сонату”? Таки краще читати “Війну і мир”, аніж якісь порнооповідання, чи пропаганду наркоти і злості. Правда?\nТо от таки що у нас є найголовнішими книгами? Ну, так, щоб ми не орієнтувалися на “Ньюзвік”, а визначилися самі. Теж “Війна і мир” Толстого? Чи “Рекреації” Андруховича? Що ми в Україні визначили для себе як найважливіші книжки, розвитку і продовження яких хотіли б у своїй душі?\nЩо найбільше і найшвидше продається у книгарнях наших великих міст? На що варто орієнтуватися видавцю, щоб не тільки ловити за полу потенційного покупця і затягувати його до книгарні (виглядаючи одиниць із тих 30 відсотків), а формуючи попит і зацікавлюючи, підвищуючи той відсоток?.. Зрештою, справді, а якими є “внутрішні” рейтинги книжок серед наших покупців книги? Є у них ті рейтинги? Яким темам і напрямам вони віддають перевагу? І чи варто орієнтуватися тільки на ті бестселери, які вже створили собі іміджі за кордоном? І якими шляхами створювати імідж тут, щоб не орієнтуватися тільки на імена або “смажені” сюжети чи слівця у назвах, наче маючи того читача за примітив? Чи варто шукати лише “смаженого” серед того, що пишуть наші автори?\nЯ наразі не видавець, але, якби ним був, то дуже хотів би знати, які інтереси у мого потенційного покупця, щоб зробити для нього кращу книжку. Я зараз не пропагандист книжки, але якби ним був, то дуже хотів би знати, скільки справді і чому читають або чому не читають потенційні покупці книжки, чи справді їх тільки 30 відсотків зі всього населення? Чи ще менше? Які видавництва справді видають більше важливої для суспільства книги (не за темою, а за впливом на ті суспільні процеси, на моральний стан суспільства). Які видавництва потужніші, які більше “володіють умами”? І якщо б я вже публікував ті закордонні рейтинги, то бодай трошки намагався б порівнювати їх із нашими.\nЯкби вони були.\nЯ навіть готовий братися за створення тих рейтингів, складання списків бестселерів... Аби вони тільки комусь були потрібні.\nГадаю, що я не один такий із тих, хто дивиться на наш ринок книги зацікавлено.\nadmin | 06.09.09 19:47:29\nМинулого року мені потрапив до рук список членів журі книги форуму-2008. Так от, журі було поділене на 10 груп: Головні редактори журналів, письменники (як вони можуть бути неупередженими???), науковці (гуманітарні науки), науковці (точні та природничі науки), громадські діячі (наприклад, менеджер з продажу та маркетингу в Західній Україні Австрійських Авіаліній),журналісти, бібліотекарі, педагоги і (!) дипломати. Особисто мені вже поділ саме на такі групи сигналізує про напівкомпетентність. І до речі, науковців з видавничої справи і редагування, книгознавців серед членів журі не було...\nAndriy\t| 13.09.09 19:22:02\nВчора на УТ-1 в "Книга ua" почув про ще один рейтинг. На оповістили, що люблять читати в'язні у кубинських тюрмах. Еге ж. Там навіть такі рейтинги створюють, зацікавлено подивляючись, що в'єязні, як виявляєтья, люблять Гаррі Поттера.\nА у нас не те що в'язнями, але і звичними читачами не цікавляться. Ведуча, звичайно, і не замислилася, які нісенітнеці плете. А глядачі не помітили, які нісенітниці слухали. Все окей. І з нашми читачем теж все окей, бо вн подібнрий на вєязня з кубинської тюми. Вибору для читання небагато більше, ніж у тій тюремній бібліотеці... Гаррі Поттера в книгарнях достатньо і ми його любимо! :)


Посієш характер — пожнеш долю (Неоднозначність оцінки образу Чіпки за романом Панаса Мирного «Хіба ревуть воли, як ясла повні?») - Твори 10 клас\nОлесь Гончар так сказав про особистість Панаса Мирного: «Цілеспрямована, зігріта глибокою любов'ю до народу, творчість письменника найвірогідніше від усього засвідчує, чим жила ця людина — суворий літописець епохи». Дійсно, великий митець прагнув до останку бути корисним Україні, передаючи літературним персонажам свої найпалкіші почування та найпекучіші болі.\nОдним з таких персонажів, що увійшов в українську літературу, є Чіпка, головний герой роману «Хіба ревуть воли, як ясла повні?». Його внутрішній світ, складний і суперечливий, відбився на таких же непередбачуваних і повних протилежності вчинках. Тому мені, наприклад, іноді дуже важко давати їм оцінку. З одного боку, моє серце переймається симпатією до скривдженого, обдарованого від природи і розумного Варениченка. З іншого, — мене обурюють його злодійські вчинки. Навіть тоді, коли роман вже прочитаний до кінця, мені важко визначити своє ставлення до цього героя: серце і розум ще довго будуть сперечатися.\nЧасто нашими вчинками керують зовнішні обставини, і тоді доводиться поступатися своїми переконаннями. Та на те існує поняття честі, щоб своєчасно зупинитися! Знайомлячись із життям Чіпки, ми бачимо ці обставини, засуджуємо їх, бо вони руйнують характер і долю хлопця, який нам подобається. Соціальна несправедливість штовхнула вчорашнього хлібороба на злочинний шлях.. А хіба до цього життя його було сповнене справедливості? Чіпка змалечку відчуває себе нелюбим, відкинутим, другосортним, зазнав так мало радості і добра і так багато болю. Вже тоді, в дитинстві, розвивається в ньому почуття помсти. Його дитячий природний розум, метикуватість, прагнення творити добро часто перекривалось нервовим озлобленням і ганебними вчинками (разом з пустотливим та байдужим Грицьком Чіпка з насолодою відкручує голови горобцям).\nПоступово ми усвідомлюємо, що до морального падіння юнака призвело нехтування прадідівськими законами моралі, і навіть аморальність самої пореформеної Росії не виправдовує його позиції. У хвилини розпачу Чіпка з болем запитує: «Де ж правда?» Він знаходить свою відповідь і називає грабежі на шляхах «відбиранням свого», зрівнюванням з бідними. Коли ж Чіпка остаточно знавіснів, розтоптав надії коханої Галі на щасливе родинне життя, втопив рештки своєї честі в безвинній крові родини Хоменків, вироком прозвучали Галині слова: «Так оце та правда?! Оце вона!!!»\nІ чомусь гірко стає за того кмітливого хлопчика, за працелюбного заощадливого господаря, за палкого закоханого парубка... Але навіть кохання ненадовго змінило Чіпчину вдачу: парубок спочатку відцурався розбишацького товариства, став сумлінним хазяїном. І все-таки залишився колишнім Чіпкою: через деякий час він знову вдається до розбійництва.\nУсе життя в душі Чіпки жила злість на кривдників, і вона рухала ним. Його можна жаліти та засуджувати, не розуміти та співчувати йому, заперечувати та підтримувати його думки. Але, попри все, слід визнати, що Чіпка — жахливо трагічна і морально роздвоєна особистість, яку обставини зробили стихійним бунтарем, протестантом проти соціальної несправедливості.


20-21 травня 2017 року вже втретє в м. Фастові пройшов І (міський) етап дитячо – юнацької військово – патріотичної гри «Сокіл» («Джура»). В Грі взяли участь команди від восьми загальноосвітніх закладів м. Фастова, а також команда Фастівського ліцею – інтернату. Одним із ініціатором гри виступив і "Молодіжний військово-патріотичний спортивний клуб "Каскад".\nКузня захисників України 5\n12-14 травня інструктори ГО "Захист патріотів" провели курс з базової підтримки життя та курс бійця-рятувальника (BLS nf CLS) для членів ГС "Всеукраїнське об'єднання військово-патріотичних організацій" та активістів ВПВ у рамках програми "Кузня захисників України" за сприянням НСОУ Пласт.\nТри дні навчань, три дні практики - адже одне діло бачити, інша справа вміти це робити самому!\nЦе був Всеукраїнський інструкторсько-методичний семінар, спрямований на кваліфіковану підготовку інструкторів (виховників) з військово-патріотичного виховання дітей та молоді. Уачсники отримали масу інформації і практичних навичок.\n8 травня, у День примирення, вихованці МВПСК «Каскад» вшанували пам’ять воїнів і цивільних, загиблих у наймасштабнішій світовій війні в історії людства - Друга світова війна. Це традиційний щорічний захід, що присвячений перемозі людства над німецько-фашистською загрозою.\nВесняні війни 2017\nНа початку травня в лісовому масиві району Мехколони для вихованців МВПСК "Каскад" пройшов рял заходів з військово-патріотичної підготовки. Це традиційні заходи, що проводяться щорічно і мають на меті навчити юних каскадівців навикам розвідки в умовах весняної природи та набути тактичних вмінь під час участі в теренових іграх.\nКузня захисників України 3\nГС «Всеукраїнське об’єднання військово-патріотичних організацій», Хмельницький осередок ГС ВОВПО в особі Хмельницького обласного осередку ВГО «Українське Реєстрове Козацтво» в співпраці з Державною прикордонною службою України 7-9 квітня провели тематичний Всеукраїнський інструкторсько-методичний семінар на тему «Індивідуальна підготовка бійця» на безкоштовній основі. Із 8 регіонів України керівники та інструктори військово-патріотичних клубів, вчителі предмету «Захист Вітчизни», активісти військово-патріотичного виховання та територіальної оборони зібралися в Національній академії ДПС. Керівництво академії організувало урочисте відкриття цього заходу і провело профорієнтаційне ознайомлення зі спеціальностями, які отримують курсанти закладу. Для учасників була проведена цікава екскурсія по навчальних кафедрах, ознайомлення з учбовою базою закладу та надані друковані інформаційні матеріали.\nПатріотизм до рідного краю проявляється реальними справами! Це життєве кредо молодіжного військово-патріотичного спортивного клубу «Каскад».\n1 квітня в суботу відбулася щорічна клубна екологічна акція "Відродження лісу", яку ініціює керівництво та батьківський комітет МВПСК "Каскад".\nВ ГОСТАХ У СПЕНАЗА\n31 березня вихованці ВПСК "Каскад" завітали у гості до військової частини спецпризначення анти-терору і проти-диверсійної боротьби, що базується в м.Василькові.\nЦя частина вже проводила свою шефську роботу з юними каскадівцями до початку російсько-терористичної війни. Та в 2014 році вона однією із перших вирушила на боротьбу з терористами і контакт тимчасово був втрачений. Але завдяки тому, що заступник командира з виховної роботи п-к В Самотуга повернувся з АТО і прийняв до лав частини вихованця клубу Д.Войтенка, так і згадалася співпраця ВПСК «Каскад» з спец-призначенцями ВСП.\n25 березня 2017 року в місті Києві відбувся Чемпіонат України з рукопашного бою серед школярів. У змаганнях взяли участь понад 600 юних спортсменів віком 10-15 років з усіх регіонів України. Організаторами змагань стали Комітет з фізичного виховання та спорту МОН України та Всеукраїнська федерація рукопашного бою при підтримці видавництва «Генеза». Основна мета заходу – активізація патріотичного виховання та навчально-тренувальної діяльності у фізкультурно-спортивних організаціях Міністерства освіти і науки України.


Пасажирам з інвалідністю, обмеженою рухливістю та пасажирам літнього віку — Аеропорт Бориспіль\nАеропорт завжди готовий надати допомогу під час подорожей людям з інвалідністю, порушеннями мобільності та пасажирам літнього віку.\nНіхто не може обмежити ваші права у користуванні повітряним транспортом. Виняток стосується лише потенційних проблем безпеки або технічної неможливості. Саме тому потрібно особливо уважно планувати свою подорож та при замовленні авіаквитка обов’язково повідомляти авіакомпанію про те, що вам необхідні саме ці додаткові послуги, але не пізніше ніж за 72 години до вильоту.\nПрофесійний та кваліфікований персонал аеропорту завжди готовий надати допомогу пасажирам. Якщо у вас виниклизапитання щодо обслуговування пасажирів з інвалідністю, порушеннями рухових функцій та пасажирів літнього віку,зверніться за телефоном +38 (063) 980 67 49\nПід час покупки квитка\nПеред тим, як купувати авіаквиток, радимо зайти на сайт авіаперевізника та уважно прочитати правила та вимоги до надання послуг пасажирам з інвалідністю або порушеннями мобільності. Також, за потреби, зверніть увагу на вимоги до перевезення колісних крісел.\nПри покупці квитка одразу зазначте потребу в додаткових послугах або окремо зв’яжіться з авіакомпанію не пізніше ніж за 72 години до вильоту. Якщо це не було зроблено, радимо звернутися до представника авіакомпанії при реєстрації на рейс.\nПасажири можуть дістатись до аеропорту поїздом, таксі, автобусом або власним автомобілем.\nЯкщо ви приїхали в аеропорт громадським транспортом, на естакаді або у буферній зоні, прилеглій до терміналу D, вас зустріне та допоможе з речами кваліфікований співробітник аеропорту. Для оформлення короткочасного перебування у буферній зоні транспортного засобу людей, які користуються колісним кріслом, та людей, які тимчасово не здатні самостійно пересуватися, а також супроводжуючих їх осіб, потрібно зателефонувати за номером +38 (063) 980 67 49 (цілодобово) та повідомити час вашого прибуття до аеропорту та держ.номер автомобіля для подальшого надання цієї інформації персоналу аеропорту та оформлення допуску вашого автомобіля в буферну зону. Звертаємо увагу, що при в’їзді вам потрібно буде пред’явити посвідчення про встановлення інвалідності чи документ, що підтверджує тимчасове обмеження самостійно пересуватись.\nНа багаторівневому паркінгу та паркувальних майданчиках Міжнародного аеропорту «Бориспіль» передбачені місця безоплатного паркування легкових автомобілів для:\nлюдей з порушеннями рухових функцій;\nчленів їх сімей, яким відповідно до Порядку забезпечення людей з інвалідністю автомобілями передано право керування автомобілем\nзаконних представників недієздатних людей з інвалідністю або дітей з інвалідністю, які перевозять людей з інвалідністю (дітей з інвалідністю) з порушеннями рухових функцій\nтранспортних засобів, що належать підприємствам, установам, громадським організаціям людей з інвалідністю та сфери соціального захисту населення і перевозять людей з інвалідністю (дітей з інвалідністю) з порушеннями рухових функцій\nСупровід в аеропорту та до літака\nДля пасажирів з інвалідністю та інших маломобільних груп населення в Міжнародному аеропорту «Бориспіль» створено всі необхідні умови. Вам буде надано допомогу під час знаходження в терміналах аеропорту та під час посадки / висадки з літака.\nВ Міжнародному аеропорту «Бориспіль» для вашої комфортної подорожі:\nобладнані пандуси біля входів/виходів;\nвстановлена тактильна смуга від залізничної станції до терміналу, яка стає в нагоді пасажирам з порушеннями зору;\nу терміналі наявні пасажирські ліфти, обладнані кнопками з рельєфно-крапковим тактильнимшрифтом Брайля для людей з порушеннями зору;\nобладнані лінії пріоритетного обслуговування, де пасажири з інвалідністю проходять контроль на авіаційну безпеку без черги;\nоблаштовані низькі стійки прикордонного контролю для зручного оформлення пасажирів, які користуються колісними кріслами;\nчастина телефонів, що розташовані в громадських зонах терміналів аеропорту, встановлені на висоті 80 см від рівня підлоги;\nу режимній зоні термінала «D» передбачені окремі кімнати відпочинку для пасажирів з інвалідністю.\nТакож, у достатній кількості наявні безкоштовні колісні крісла які, завдяки зручній конструкції, дають змогу транспортувати пасажирів привокзальними площами, терміналом аеропорту до пасажирських трапів та у салони літаків. На пероні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» працюють спецмашини – «Амбуліфти», якими за необхідності здійснюється транспортування пасажирів, які користуються колісними кріслами та посадка/висадка до/з повітряного судна.\nПрофесійний та кваліфікований персонал аеропорту завжди готовий надати допомогу пасажирам. Якщо у вас залишились запитання щодо обслуговування пасажирів з інвалідністю, порушеннями рухових функцій та пасажирів літнього віку, зверніться за телефоном +38 (063) 980 67 49.\nОкремий коридор для проходження контролю на безпеку\nУ Міжнародному аеропорту «Бориспіль» для пасажирів з інвалідністю, які відлітають міжнародними рейсами створено окремий коридор для проходження контролю на безпеку та догляду окремо від основного пасажиропотоку в пунктах догляду на третьому поверсі терміналу «D».\nЩоб скористатися виділеним коридором, немає необхідності бронювати послугу заздалегідь – обслуговування проходить у порядку живої черги. Точне місцезнаходження коридора можна дізнатися на інформаційній стійці на третьому поверсі терміналу «D».\nПослуга безкоштовна для пасажирів, що відлітають міжнародними рейсами з аеропорту «Бориспіль».\nПасажири з інвалідністю, руховими порушеннями та особи, які їх супроводжують, а також ручна поклажа таких пасажирів підлягають догляду окремо від основного потоку пасажирів.\nСупроводження зазначених пасажирів до пункту догляду та після проведення догляду до повітряного судна здійснюється відповідальним персоналом Міжнародного аеропорту «Бориспіль» за запитом.\nТехнічні та інші засоби реабілітації, у тому числі крісла колісні, милиці, палиці, спеціальна апаратура та обладнання (ноші, інші предмети) тощо, якими користуються пасажири з інвалідністю, підлягають догляду.\nПасажири із встановленими електронними пристроями, у тому числі для стимуляції серцевої діяльності, нейростимуляторами глибокої стимуляції мозку (далі – особи із встановленими електронними пристроями), мають повідомити персонал служби авіаційної безпеки в пункті догляду про наявність такого імплантованого пристрою та мати при собі медичну довідку закладу охорони здоров’я, або номер запису в Електронній системі охорони здоров’я про такий встановлений пристрій.\nПасажири із встановленими електронними пристроями підлягають ручному догляду без використання технічних засобів догляду.\nПодорожуючі, яким проведена ізотопна терапія, при проходженні догляду мають повідомити персонал служби авіаційної безпеки в пункті догляду та мати при собі медичну довідку закладу охорони здоров’я або номер запису в Електронній системі охорони здоров’я про проведення ізотопного опромінення.\nПеревезення рідин у ручній поклажі пасажирами з інвалідністю\nЗвільнення від дотримання правил щодо кількості перевезення рідин, аерозолів, гелів (див. розділ Авіаційна безпека «Перевезення рідин») надається службою авіаційної безпеки під час проходження догляду у разі, якщо рідина, аерозоль чи гель призначені для використання під час подорожі та необхідні з медичних причин або для дієтичних потреб, у тому числі дитяче харчування.\nСпеціальні дієтичні потреби включають рідини або продукти харчування, які надзвичайно необхідні для здоров’я пасажира, дитяче харчування за умови, що дитина також подорожує, або спеціальні продукти харчування, необхідні пасажирам, які не сприймають лактозу чи глютен.\nНа прохання персоналу служби авіаційної безпеки пасажир повинен надати доказ достовірності звільнених рідин, аерозолів, гелів. Звіряється прізвище на наліпці придбаних за рецептом ліків з прізвищем у посадковому талоні. У разі якщо ліки придбані без рецепта, рішення приймається на основі того, яка кількість ліків необхідна на час польоту із врахуванням можливих затримок або відхилень від маршруту. Якщо ліки придбані за рецептом, пасажир повинен надати довідку від лікаря (якщо на наліпці ліків не зазначено прізвище пацієнта).