Криворізька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 33 - Соціально-психологічна служба\n4. У дітей настас криза, пов'язана з бажанням здобути самостійність, звільнитися від батьківської опіки, з'являється страх перед невідомим дорослим життям.\nОсновні рекомендації, яких варто дотримуватись батькам, щоб підготувати дитину до життя в колективі:\n1. Розвивати навички спілкування дитини з однолітками, дорослими, що сприятиме\nуспішній адаптації в дитячому колективі, допоможе будувати стосунки, рахуючись з\nСформувати вміння виконувати соціальні ролі, виявляти ініціативу у встановленні й підтримці контактів у групі.\nВиховувати у дітей уміння захищати свої права.\nШанобливо ставитись до однолітків, відкрито висловлювати свої почуття та обговорювати проблеми.\nСформувати адекватне самооцінювання у дитини.\nРозвивати здатність емоційно відгукуватись на переживання інших.\nСформувати внутрішні етичні норми та критичне самооцінювання.\nВчити дитину слухати і чути оточуючих, поважати чужу думку, розуміти, що власні бажання потрібно узгоджувати з бажаннями інших дітей, прагнути реально оцінювати свої дії і досягнення.\nВідомий педагог і психолог Симон Соловейчик опублікував правила, які допоможуть батькам підготувати дитину до життя серед однокласників у школі:\nНе віднімай чужого, але й своє не віддавай.\nНе дражни нікого, не випрошуй нічого.\nНамагайся все робити вчасно і думай про добрі результати, вони обов’язково будуть.\nЧастіше говори: давай дружити, давай грати, давай разом підемо додому.\nЯк допомогти дитині пережити стрес?\n1. Пам'ятайте, що у дитини ще не сформувалися способи подолання стресу. Він справляється з труднощами так, як може, а не так, як правильно. Ваша реакція багато в чому визначає, як буде реагувати на подію дитина.\n2. Пам'ятайте, що сильні переживання в стресовій ситуації нормальні. У той же час далеко не всі діти бурхливо проявляють свої почуття. Відсутність яскравих емоційних проявів в поведінці дитини ще не означає, що їх немає.\n3. Постарайтеся відокремлювати власні почуття з приводу того, що сталося і з приводу дитини від емоцій дитини. Кожен з вас переживає те, що трапилося по-своєму.\n4. Будьте уважні до розповіді дитини Вам про його (її) почуттях. Обговорюйте з ним його (її) переживання, разом шукайте назви його емоціям, досліджуйте способи їх вираження.\n5. Діліться з дитиною своїми переживаннями на зрозумілій йому мові.\n6. Частіше говорите дитині, що Ви його любите, дбаєте про нього і завжди будете його любити. Ви разом, і все тепер буде добре.\n7. Пам'ятайте, що в цей період для дитини дуже важливий фізичний контакт з Вами. Частіше торкайтеся до нього, обіймайте.\n8. Якщо подія має великий суспільний резонанс, обмежте контакт дитини із засобами масової інформації. Інформація, яка ними повідомляється, може бути травматична для дитини. Якщо дитина старшого віку дивиться новини, дивіться разом з ним.\n9. Допоможіть дитині зрозуміти, що сталося. З'ясуйте, що дитина знає про те, що трапилося, що думає, що чув від інших дітей, педагогів та ін. Роз'яснюйте природу явищ на доступному дитині мовою, відповідно до її віку. Відповідайте на його питання. Основна ваша задача, незалежно від віку, - допомогти дитині відновити почуття безпеки. 5. Діліться з дитиною своїми переживаннями на зрозумілій йому мові.\n9. Допоможіть дитині зрозуміти, що сталося. З'ясуйте, що дитина знає про те, що трапилося, що думає, що чув від інших дітей, педагогів та ін. Роз'яснюйте природу явищ на доступному дитині мовою, відповідно до її віку. Відповідайте на його питання. Основна ваша задача, незалежно від віку, - допомогти дитині відновити почуття безпеки.\n10. Спостерігайте за дитиною, слухайте, що він говорить. Відстежуйте, як він реагує на Вас, в які ігри грає. У деяких випадках дитині може бути досить того, що Ви просто поруч.\n11. Проявляйте терпіння, якщо дитина багаторазово повторює гру або розповідь. Це може бути стомлюючим для Вас, але таким чином він відреагує хворобливі для нього переживання. Якщо ж дитина «застряє», і повторення залишаються без змін кілька тижнів, зверніться до психолога.\n12. Діти особливо чутливі після травматичної події. Вони можуть гостро реагувати на звуки, запахи, місця, які нагадують їм про подію. Майте на увазі, що ці чинники можуть викликати сильні емоційні реакції через багато часу після травматичної події.\n13. Чи проводите більше часу за спільними заняттями: грайте, малюйте, робіть, гуляйте. Заохочуйте ігри з піском, водою, «сніжками». Вкладання спати може бути дуже важливим моментом. Використовуйте його для того, щоб побути з дитиною, почитати йому казку і т.д.\n14. Включення в спільну діяльність - важливий ключик до розуміння того, що відбувається з дитиною і в чому він потребує. Пам'ятайте, що важливо не стільки кількість, скільки якість спільного проведення часу.\n15. Дотримуйтеся розпорядку в їжі, грі, сні, особливо для дітей молодшого віку. Це допоможе дитині відновити почуття стабільності та безпеки.\n16. Дбайте про те, щоб взаємодіяти з дитиною, перебуваючи у відносно спокійному, урівноваженому стані. Створюйте собі можливість висловлювати сильні почуття і говорити про те, що їх викликає, з дорослими людьми (друзями, колегами, психологом), які здатні їх прийняти.\n17. Підтримуйте стосунки зі значущими для дитини іншими - вихователем, учителем, соціальним педагогом, психологом - дізнайтеся, як поводиться дитина в іншій обстановці.\n18. Утримайтеся від розповідей іншим людям при дитині про те, що трапилося, тим більше, від уявлення його жертвою. 14. Включення в спільну діяльність - важливий ключик до розуміння того, що відбувається з дитиною і в чому він потребує. Пам'ятайте, що важливо не стільки кількість, скільки якість спільного проведення часу.\n18. Утримайтеся від розповідей іншим людям при дитині про те, що трапилося, тим більше, від уявлення його жертвою.\n19. Під впливом сильного стресу психіка дитини починає функціонувати, як ніби він «відкотився» до попереднього віковому періоду. Це може виглядати як кривляння, капризи, сюсюкання. Створюється враження, що дитина розучився робити те, що вже вмів. Це нормально. Це тимчасово. Поблажливо ставитеся до таких проявів, терпляче допомагайте йому повернутися до досягнутого раніше.\n20. Якщо дитина замикається, його поведінка викликає у вас нерозуміння і тривогу, не бійтеся звертатися по допомогу до професіонала (дитячого психолога, дитячого психотерапевта).\n21. Пам'ятайте, що психіка дитини дуже пластична і здатна відновитися після травмуючої події. Дайте собі і дитині час на це.\n22. Зверніться по допомогу, якщо самі відчуваєте себе тривожно і засмучені. Ви зможете бути корисніше для дитини, якщо будете вести себе впевнено і спокійно. 19. Під впливом сильного стресу психіка дитини починає функціонувати, як ніби він «відкотився» до попереднього віковому періоду. Це може виглядати як кривляння, капризи, сюсюкання. Створюється враження, що дитина розучився робити те, що вже вмів. Це нормально. Це тимчасово. Поблажливо ставитеся до таких проявів, терпляче допомагайте йому повернутися до досягнутого раніше.\n«Чому йдуть з дому діти?»\nЗ будинку, з-під теплого батьківського крила постійно тікають діти та підлітки. Деяким здається, що таке трапляється тільки в неповних або проблемних сім'ях, багато хто вважає, що їх сім'ї це не торкнеться ніколи. Але навіть в найуспішнішою, в самій хорошій сім'ї може відбутися втеча. Чому?\nТреба відзначити, що до семирічного віку діти будинок не залишають. Їх психологічна залежність від батьків ще дуже сильна. Якщо малюк і виявився один на вулиці, то це швидше за все означає, що він просто загубився або заблукав.\nЗ настанням шкільного віку психологічна залежність слабшає, і втеча з дому стають можливий. Іноді основним спонукальним мотивом стає потреба у великій кількості нових і яскравих вражень. Дитина, якій набридло одноманітність буднів, раптом може відправитися в далекі країни (найчастіше знайомі по яскравим описам в пригодницької літератури). Підстьобують його і романтичні приклади однолітків-бродяг, якими рясніють дитячі книжки і фільми.\nНабагато частіше діти йдуть з дому просто в пошуках нових вражень, а також прагнучи ухилитися від шкільних занять, що пред'являють непосильні для них вимоги дисциплінованості і працьовитості. Повернуті додому, вони нерідко роблять повторні спроби догляду, їх вабить неодержимим спокусою вільного життя без будь-яких соціальних обмежень. Така поведінка є результатом помилок у вихованні, насамперед недостатньої уваги батьків до потреб та інтересів дитини. У більшості випадків втеча з дому це реакція дитини на якісь несприятливі обставини його життя.\nПрагнення втекти з дому в знак протесту найчастіше проявляється у віці 10-13 років. У цей період психологічний клімат у сім'ї має для дитини дуже велике значення. Дискомфорт у відносинах з батьками сприймається дуже гостро. Для підлітків типово прагнення протиставити свої судження і смаки дорослих. Зазвичай це обмежується розбіжністю музичних і галантерейних пристрастей. Але нерідкі і більш гострі конфлікти, коли догляд сприймається як маніфест: дитина відтепер виступає перед обличчям суспільства самостійно.\nДеякі діти тікають з дому через нестерпний домашньої обстановки, постійного фізичного, сексуального або емоційного насильства, вчиненого над ними. У більшості випадків втеча з дому це дуже сильна емоційна реакція на ситуацію, з якої діти не бачать іншого виходу.\nПагони із зовні благополучних сімей можуть бути пов'язані з неправильною батьківською позицією щодо труднощів у навчанні. Хронічна неуспішність дитини, зневажливе ставлення однокласників породжує відчуття ізоляції. Дитина намагається демонстративно відчайдушним поведінкою компенсувати внутрішню напругу, але це зазвичай призводить лише до посилення педагогічного тиску. В даному випадку від батьків вимагається вміння тактовно, не підриваючи авторитету школи, встати на сторону дитини, запевнити його в тому, що він здатний подолати виникаючі проблеми.\nВелика частина пагонів тривати за часом не дуже довго, і вже через кілька днів втікачі повертаються додому. Але якщо навіть така подія відбулася, то до цього тривожного сигналу треба поставитися з усією серйозністю. Загроза втекти з дому це теж сигнал, що не повинен бути проігнорований.\nНемає потреби говорити про те, що наданий сам собі, дитина легко підпадає під небезпечний вплив і нерідко втягується в злочинні і аморальні дії. Але навіть якщо такої неприємності не сталося, втеча з дому не проходить безслідно. Проживаючи без нагляду, діти звикають брехати, байдикувати, жебракувати, красти. Буде правильно, якщо в якийсь момент ви перебуваючи на вулиці, вкажете своїй дитині на жорстку реальність життя дітей, які втекли з дому: голод, нестатки, небезпеки.\nКажуть: від хороших батьків не тікають. Напевно, хороші батьки це ті, хто здатний так побудувати відносини з дитиною, щоб позбавити його від розчарувань. Деякі діти тікають з дому через нестерпний домашньої обстановки, постійного фізичного, сексуального або емоційного насильства, вчиненого над ними. У більшості випадків втеча з дому це дуже сильна емоційна реакція на ситуацію, з якої діти не бачать іншого виходу.\nКажуть: від хороших батьків не тікають. Напевно, хороші батьки це ті, хто здатний так побудувати відносини з дитиною, щоб позбавити його від розчарувань.\nПо-перше, заявити в міліцію про зникнення дитини відразу ж, як тільки ви зрозуміли, що він не просто затримався десь, гуляючи, а дійсно пішов з дому. А потім ... Якщо дитина все-таки грюкнув дверима, постарайтеся не звинувачувати його в бездушності. Для вашої родини це сигнал об'єднатися, в центр загальних розмов поставити інтереси дитини, забути про всі особистих неприємності, а не накидатися на свою половину зі словами: «Це ти винен (а), ти не виховував (а) дитини так, як треба, весь час займався (лась) лише своїми проблемами і роботою! ».\nНайголовнішою вашим завданням має стати пошук дитини. Ні в якому разі не впадайте в істерику - так ви не зможете зосередитися і зорієнтуватися в напрямку пошуку. Чому вашій кровиночки раптом стало так незатишно біля вас? Може, що-небудь змінилося у ваших стосунках не тільки з дитиною, а й між собою? Тоді треба обдумати, як захистити дитину від дорослих проблем. Виробіть стратегію своєї поведінки при зустрічі з ним.\nЧим страшний догляд дитини з дому як для нього самого, так і для його батьків?\nДитина може випробувати додаткове насильство (як фізичне, так і сексуальне). Рано чи пізно він почне під тиском таких же, як і він сам, вживати наркотики, курити сигарети, нюхати клей, вживати алкоголь. А це обов'язково спричинить за собою повну деградацію особистості, так як зруйнується гармонія його інтелектуального, морального, фізичного, емоційного і соціального розвитку. Повноцінно харчуватися дитина теж навряд чи зможе. Та й щоб добути собі якийсь шматок хліба, йому доведеться піти на крадіжку або крадіжку ...\nІ потім, адже не так-то просто вижити серед таких же безпритульних, як і він сам - спрацьовує закон вовчої зграї, де виживає той, хто сильніший.\nЗустріти дитини треба вміючи\nЗустрічати треба в залежності від того, з якої причини дитина пішла з дому. Якщо все ж винні батьки, їм треба попросити у нього пробачення. Якщо пішов з дому дитина-романтик, обов'язково поговоріть з ним і з'ясуйте, чого ж йому конкретно не вистачає. Дитина може і не пояснити до ладу, чому так сталося, але по небагатослівним фразам, його реакції на ваші слова ви можете здогадатися, що твориться у нього в душі. Не будьте ні суддею, ні атакуючим. Уважно вислухати і допомогти - все, що від вас вимагається. Можна пообіцяти йому піти разом в похід, але обов'язково стримаєте дане слово.\nЧи можна підігравати дитині, який вирішив випробувати батьків «на міцність», зустрічати його так, як він того очікує - з пиріжками, вибаченнями? Якщо його справедливо покарали, а він вирішив таким чином помститися, то цього допускати не можна ні в якому разі, інакше він буде шантажувати цим батьків і далі. Реакція повинна відповідати темпераменту дитини, його вмінню зрозуміти, що від нього вимагають.\nЯкщо пробачити дитини незалежно від причини залишення ним посади, - чи не означає це, що ми визнали свою поразку? Більшість батьків вихлюпують свої емоції прямо біля порога. А хіба цей пустун не повинен знати, що ви пережили? Нехай у нього хоч совість заговорить! Але це буде лише проявом вашого егоїзму. А як же, ви страждали, а він (вона) - такий бездушний, безсовісний, йому все одно - «як об стіну горохом»! Але єдине, чого ви цим доб'єтеся - знімете нервову напругу, але ж проблема-то не вирішиться, навпаки, може посилитися.\nЛюдина, який повертається, першим робить крок назустріч. Вибачте своїй дитині, забудьте колишні образи. Для понівеченого материнського серця повернення «блудного сина» - радість (живий-здоровий, і це - головне!). У такі хвилини важко підібрати правильні слова, до того ж не кожному дорослому дано красномовство від природи. Керуйтеся не образиться, а любов'ю, як би важко вам не було це зробити, придушити в собі гнів і дратівливість. Дайте дитині зрозуміти, що він не дарма повернувся додому, до вас. Це буде не тільки перемир'ям, але і шансом на поворот в ваших відносинах в кращу сторону.\nНе вступайте в перепалку з дитиною - пристрасті потроху вщухнуть, і ви не зробите і не скажете нічого такого, про що могли б потім пошкодувати.\nМудрі батьки не тільки повинні вислухати претензії дитини, а й виставити свої умови для того, щоб всією сім'єю можна було б досягти компромісу. Не намагайтеся вирішити цю проблему силовими методами. Деякі батьки, боячись чергової втечі, ховають подалі речі дитини, замикають його в кімнаті, контролюють кожен його крок. Драконівські заходи лише посилять його бажання знову втекти з дому. Потім його буде дуже важко повернути в родину. Не вступайте в перепалку з дитиною - пристрасті потроху вщухнуть, і ви не зробите і не скажете нічого такого, про що могли б потім пошкодувати.\nМудрі батьки не тільки повинні вислухати претензії дитини, а й виставити свої умови для того, щоб всією сім'єю можна було б досягти компромісу. Не намагайтеся вирішити цю проблему силовими методами. Деякі батьки, боячись чергової втечі, ховають подалі речі дитини, замикають його в кімнаті, контролюють кожен його крок. Драконівські заходи лише посилять його бажання знову втекти з дому. Потім його буде дуже важко повернути в родину.\nЧи можна попередити цю ситуацію?\n• Багато капризи дітей можна зрозуміти і прийняти, якщо знати психологічне підґрунтя їх поведінки. У дітей провідним мотивом є гра, вони ніколи не йдуть з дому всерйоз. Найчастіше, вони грають в втеча, наприклад, на Північний полюс або ще куди-небудь.\n• Ніколи не погрожуйте дитині, що виженете його з дому, якщо він зробить щось не так. Дитина сприймає будь-які подібні загрози, як керівництво до дії. Боячись, що його дійсно виженуть, йде сам.\n• Намагайтеся разом з дітьми вирішувати, як їм проводити дозвілля. Якщо їх вільний час заповнити цікавими і корисними заняттями, багато проблем будуть вирішені. Малюк цікавиться якимись видами єдиноборств, плаванням - водите його в секцію. Все-таки, це набагато краще, ніж безпритульний дозвілля.\n• Ще не пізно подружитися з власним чадом. Для початку спробуйте сприймати його серйозно, адже коли йому виповниться 12-14 років, зробити це буде набагато важче. Розмовляйте з ним на рівних: багато батьків дуже довго не можуть перебудуватися з «витирання носа» на повноправне спілкування і зрозуміти, що мають справу з майже дорослою людиною.\n• Намагайтеся приймати будь-які одкровення сина або дочки як ознака величезного до вас довіри. Вислухайте дитину завжди, особливо, якщо він хоче поділитися чимось таємним. Ні в якому разі не висловлюйте категоричних суджень на його адресу, як: «Я попереджала тебе, що так вийде!». Чи не відбивайте у дитини бажання радитися з вами. І тоді з будь-яким лихом, проблемою він прибіжить саме до вас, знаючи, що його підтримають і не засудять.\n• Зухвалість і нахабність з боку дитини - це теж прагнення до самоствердження. Постарайтеся не драматизувати ситуацію, а переводити в жарт все його висловлювання, намагайтеся менше ображатися, і пам'ятайте - як би малюк не критикував ваші погляди, ви для нього - центр Всесвіту. Тому, щоб встановити мир, почніть з себе.\nДавайте дитині можливість озвучувати його проблему,\nа не тікати від безвиході з дому.\nЗовнішні причини агресивності\nСім'я, в якій росте дитина. На жаль, багато батьків схильні до подвійних стандартів: на словах вони негативно ставляться до прояву агресії у дітей, бажають виховати дитину добрим, але в той же час заохочують прагнення дитини вирішити виниклі проблеми за допомогою сили. Якщо в родині фізичні покарання є нормальними, діти сприймають це як норму поведінки. Діти при виборі моделі поведінки орієнтуються не на те, що говорять їхні батьки, а на те, що вони думають, відчувають, як себе ведуть.\nСпілкування з однолітками. У дитячому співтоваристві часто сила є значущою, особливо серед хлопчиків. Якщо дитина потрапляє в "бійцівський" клас або групу, він підлаштовується під загальне "настрій", переймає поведінку лідера або має більше проблеми в спілкуванні з однолітками. В такому випадку необхідно поміняти дитячий колектив, тоді і поведінку дитини зміниться.\nДитина може копіювати персонажів фільмів, придуманих героїв. Малюки дивляться передачі, фільми, призначені для дорослих - бойовики, випуски новин, основні теми яких - шантаж, насильство, вбивства, катастрофи, тероризм. Ті ж теми мусуються в газетах, в книгах, в комп'ютерних іграх. Психіка дітей не захищена від згубного впливу агресії зовнішнього світу, малюкові необхідно підрости, зміцніти, до підліткового віку він уже зможе адекватно оцінювати те, що відбувається навколо і захищатися від тиску навколишньої дійсності .\nВнутрішні причини агресивності\n• Агресивність - прояв внутрішнього дискомфорту, невпевненості.\n• Невміння адекватно висловлювати негативні емоції, контролювати себе.\n• Висока тривожність, відчуття знедоленої людини.\n• Неадекватна самооцінка (частіше занижена).\n• Прагнення привернути увагу дорослих.\nАгресивність як властивість особистості відрізняється від ситуативної агресії, що виникає при небезпеки і проходить, коли людині нічого не загрожує. Ситуативна агресія абсолютно нормальна і навіть необхідна, її не варто коригувати. У подібних випадках важливо, щоб людина вміла висловлювати свої негативні емоції адекватно.\nАле буває, що агресивність стає властивістю особистості. Як дізнатися, коли ситуативна агресивність переростає в патологічну особливість особистості?\nЗразкові критерії агресивності\n• часто втрачають контроль над собою;\n• часто сперечаються і сваряться з оточуючими;\n• навмисно викликають у інших почуття роздратування;\n• звинувачують інших у своїх помилках;\n• можуть зганяти свій гнів на неживих речах;\n• часто відчувають почуття злості, гніву, заздрощів;\n• довго пам'ятають образу, прагнучи помститися;\n• недовірливі і дратівливі.\n• загрожують іншим людям словами, жестами, поглядом;\n• виступають ініціаторами бійок;\n• не відчувають співчуття, можуть навмисно робити боляче тваринам і людям, жорстокі, не розкаюються в скоєному;\n• Не зважають на думку батьків, їх заборонами;\n• прогулюють уроки, конфліктують з учителями, однолітками.\nЯкщо Ви вважаєте, що для дитини характерна хоча б половина з описаних проявів агресивності, причому виявляються вони не менш ніж протягом півроку і регулярно, то дитина дійсно агресивний, йому (і сім'ї) необхідна допомога фахівця.\nРозібравшись з причинами появи агресивності у дітей, звернемося до гри. Агресивна гра може бути корекційної, в ході якої дитина намагається впоратися зі своїми страхами, з образою, пережити неприємні моменти і переграти їх по-своєму, спробувати знайти вихід із складних для нього ситуацій. У такому випадку гра розвивається, агресія в ній обмірковані, як правило закінчується вона добре. Але бувають ігри, які не ведуть до вирішення дитячих проблем, вони можуть перейти в реальну бійку і закінчуються сумно - шишками, сльозами, жорстоким поводженням.\nВи помітили, що дитина агресивна, часто грає в агресивні ігри. Що робити?\n• Виключіть агресію з навколишнього світу дитини (покарання, однолітки, телефільми, грубі фрази в розмові і т.д.)\n• Допоможіть дитині навчитися контролювати свої негативні емоції і "вихлюпувати" їх адекватно, без шкоди для оточуючих (і себе).\n• Пам'ятайте: взявши на себе агресивну роль в грі, дитина захищається від агресії в реальному житті, компенсує невміння спілкуватися, маскує сором'язливість, збентеження.\n• Підвищуйте самооцінку дитини.\n• Намагайтеся частіше спілкуватися "на рівних", щоб вчасно помітити тривожні "дзвіночки" і зрозуміти, чим вони викликані.\n• Чи не карайте дитину за агресивну поведінку! Агресія з Вашого боку провокує закріплення агресивної поведінки у дитини. Спробуйте відвернути його, і тільки коли дитина заспокоїться, потрібно починати розмову.\n• Намагайтеся, щоб Ваші слова не розходилися зі справами!\n( "Треба берегти природу", - говорить мама, а пізніше обламує гілки у дерева: "Щоб не заважало на дорозі".\n"Битися недобре", - говорить тато, але після сварки дитини з товаришем вчить: "Треба було дати здачі")\n• Допоможіть дитині, якщо у нього виникають проблеми в спілкуванні з однолітками (рольові корекційні гри, консультації психолога, розвиток комунікативних навичок).\n• За агресію марно карати, забороняти її теж ні до чого - це зажене проблему в глиб. Необхідно шукати причину її виникнення.\nМи і наші гіперактивні діти (СДУГ)\nНемає простого рішення, як поводитися з гіперактивним дитиною вдома. В кінцевому рахунку, ефективність будь-якого впливу залежить від знань і наполегливості батьків.\nНеобхідні: систематизація, виховання, заохочення.\n1. Подбайте про те, де знайти собі допомогу і підтримку.\nЗнайдіть освіченого фахівця, з яким ви можете радитися (шкільний психолог, дитячий психіатр, соціальний працівник, педіатр і т.д. - посаду значення не має, важливо, щоб ця людина володів великими знаннями з питань СДУГ.\n2. Пам'ятайте, що діти з СДУГ потребують систематизації.\nЇм необхідно зовнішнє оточення, в якому вони можуть систематизувати те, що вони не можуть привести в порядок всередині себе, самостійно. Складайте списки. Таблиця або список неоціненно допоможуть дитині, коли він втрачається в тому, що йому треба зробити. Йому необхідно нагадування, попереджання, повторення, напрямок, межі, систематизація.\n3. Визначте правила.\nЗапишіть їх на видному місці. Дитина буде трохи підбадьорити, якщо буде знати, чого від нього очікують.\n4. Повторюйте вказівки.\nЗаписуйте вказівки. Проговаривайте їх. Дітям з СДУГ потрібно чути одне і те ж більше одного разу.\n5. Підтримуйте постійний візуальний контакт.\nТак ви можете одним поглядом "повернути" дитини з СДУГ "до реальності". Робіть це частіше. Погляд може пробудити дитини від мрій або заспокоїти.\n6. Встановіть кордону.\nЦе не покарання. Межі стримують і заспокоюють. Робіть це послідовно, впевнено і просто. Не вступайте в складні, силові дискусії про справедливість. Такі дискусії і суперечки тільки відволікають. Тримайте все під контролем.\n7. Подбайте заздалегідь спланувати режим дня, наскільки це можливо.\nПовісьте список на холодильник, на двері в кімнату дитини, на дзеркало у ванній. Часто звертайтеся до цього списку. Будь-які зміни в списку вимагають попередньої підготовки. Таким дітям важко прийняти різкі або несподівані зміни, це їх плутає. Допоможіть дітям скласти їх власний розпорядок дня після школи, щоб уникнути одного з ознак СДВ - відкладання справ на потім.\n8. Приділіть особливу увагу попередній підготовці до змін.\nОголосіть заздалегідь, що має статися, потім кілька разів попередьте додатково в міру наближення до моменту зміненого дії.\n9. Дозволяйте дитині рятівну віддушину.\nДозволяйте дитині вийти на короткий час з кімнати, якщо йому це необхідно і допоможе прийти в себе. Так він навчиться таким важливим речам, як самоконтроль і саморегуляція.\n10. Подбайте про постійного зворотного зв'язку.\nВона допомагає зберегти їх на правильному шляху, дозволяє їм знати, чого від них очікують і досягли вони поставленої мети, а також сильно заохочує і підтримує. Відзначайте будь-які позитивні вчинки, навіть найменші, і говорите дитині, що ви думаєте.\n11. Розбивайте довгі завдання на більш короткі.\nЦе один з найважливіших методів навчання і виховання дітей з СДУГ. Довгі завдання часто перевантажують дитини, і він відступає перед ними з почуттям того, що "я ніколи не зможу це зробити".\nПісля закінчення виконання завдання розбивають на складові частини, які можна виконати окремо, кожна частина здається досить маленькою, щоб впоратися з нею і виконати її. Це дозволяє дитині відкласти в сторону відчуття перевантаження і нездатності виконати завдання. Зазвичай такі діти здатні на більше, ніж їм здається. Розбиваючи завдання на дрібні частини, ви дозволяєте дитині довести це самому собі.\n12. Розслабляйтеся. Дурійте.\nДозволяйте собі жартувати, бути оригінальними й екстравагантними. Вносьте новизну. Дітям з СДУГ подобається новизна. Вони реагують на неї з ентузіазмом. Це допомагає зберегти увагу - як дитяче, так і ваше. Ці діти сповнені енергії - вони люблять грати. А найбільше вони ненавидять нудьгу. "Вплив" на них включає в себе так багато нудних речей: розкладу, списки і правила. Покажіть їм, що все це не говорить про те, що ви нудний чоловік. Якщо ви дозволите собі іноді трохи "побешкетувати", це дуже допоможе.\n13. Однак остерігайтеся перезбудження.\nПодібно чайнику на плиті, діти з СДУГ можуть "перекіпеть". Ви повинні бути здатні вчасно і швидко "пригасити вогонь". Найкращий спосіб впоратися з безладом - це в першу чергу запобігти його.\n14. Стежте за успіхами і підкреслюйте їх, наскільки це можливо.\nЦі діти переживають стільки невдач, що їм важлива будь-яка позитивна реакція.\nПохвала ніколи не буде зайвою: діти потребують її і виграють від неї. Їм подобається, коли їх заохочують. Вони жадають похвали і ростуть від неї. Без неї вони "в'януть" і "сохнуть". Одним з найбільш руйнівних аспектів СДУГ є не сам дефіцит уваги, а вторинний збиток, що наноситься їх самооцінці. Тому "поливайте" цих дітей "від душі" заохоченням і похвалою.\n15. Використовуйте трюки для поліпшення пам'яті.\nУ них нерідко є проблеми з т.зв. "Активної пам'яттю" (Мел Левін), яка являє собою як би вільний простір на столі нашої пам'яті. Будь-які маленькі трюки, які ви можете придумати, - натяки, рими, коди і т.п. - можуть дуже допомогти поліпшити пам'ять.\n16. Оголосіть то, що ви збираєтеся сказати. Потім скажіть це. І потім повторіть те, що сказали.\nОскільки для більшості дітей з СДУГ наочний метод краще звукового, ви можете одночасно записати те, що ви говорите або збираєтеся сказати. Такий вид систематизації може вельми допомогти і розставить поняття по своїх місцях.\n17. Спрощуйте вказівки. Спрощуйте вибір.\nЧим менше слів, тим більше шансів, що дитина зрозуміє. Використовуйте яскраву промову. Так само, як і кольорове кодування, колоритна мова допомагає зберегти увагу. Похвала ніколи не буде зайвою: діти потребують її і виграють від неї. Їм подобається, коли їх заохочують. Вони жадають похвали і ростуть від неї. Без неї вони "в'януть" і "сохнуть". Одним з найбільш руйнівних аспектів СДУГ є не сам дефіцит уваги, а вторинний збиток, що наноситься їх самооцінці. Тому "поливайте" цих дітей "від душі" заохоченням і похвалою.\nЧим менше слів, тим більше шансів, що дитина зрозуміє. Використовуйте яскраву промову. Так само, як і кольорове кодування, колоритна мова допомагає зберегти увагу.\n18. Використовуйте зворотний зв'язок, яка допоможе дитині краще зрозуміти самого себе.\nДіти з СДВ часто не розуміють, що з ними відбувається або як вони себе ведуть. Постарайтеся дати їм цю інформацію конструктивним шляхом. Запитайте його, наприклад: "Ти знаєш, що ти тільки що зробив?" або "Як ти думаєш, як би ти міг сказати це по-іншому?" або "Як ти вважаєш, чому ця дівчинка засмутилася, коли ти сказав те, що сказав?" Задавайте питання, які спонукають самоспоглядання і саморозуміння.\n19. Ясно поясніть, чого очікуєте від дитини.\nНічого не маю на увазі і нічого не надавайте нагоди.\n20. Діти з СДУГ позитивно реагують на винагороди і стимули.\nСистема балів може бути частиною корекції поведінки або системи винагород молодших дітей. Багато з них - маленькі підприємці.\n21. Постарайтеся обережно дати точний і ясний рада в соціальному плані.\nБагато дітей з СДУГ здаються байдужими і егоїстичними, тоді як насправді вони просто не навчені взаємодії. Це вміння не завжди приходить саме по собі до всіх дітей, але його можна виховати.\nЯкщо у дитини є труднощі в розумінні соціальних натяків, таких як мова жестів, вираз голосу, вибір часу і т.п., - наприклад, скажіть: "Перш ніж ти розкажеш свою історію, попроси спочатку послухати історію когось іншого".\n22. Користуйтеся різними ігровими засобами.\nМотивація покращує СДУГ.\n23. Покладіть на дитину відповідальність, коли це можливо.\nДавайте дітям можливість придумати самим, як пам'ятати про те, що треба зробити, або дозволяйте їм швидше попросити вашої допомоги, ніж ви скажете їм, що вони її потребують.\n24. Хваліть, гладьте, схвалюють, заохочуйте, плекайте.\nХваліть, гладьте, схвалюють, заохочуйте, плекайте.\n25. Будьте як диригент симфонічного оркестру. Перед тим, як почати, здобудете увагою оркестру.\nДля цього ви можете використовувати тишу або легке постукування паличкою. Тримайте дитину в часі, вказуйте на речі, які треба зробити, у міру того, як вам потрібна його допомога.\n26. Повторюйте, повторюйте, повторюйте.\nПри цьому не гарячіться. Гнів не поліпшить їх пам'ять.\n27. Чи проводите фіззарядку.\nОдин з кращих способів впливу на дітей з СДУГ - це фіззарядка, бажано енергійна. Фіззарядка допомагає виплеснути надлишок енергії, сконцентрувати увагу, стимулює певні гормони і хімічні реакції, що вельми корисно. Крім усього, це ще й задоволення. Переконайтеся, що фіззарядка приносить задоволення, і тоді дитина буде робити її все своє подальше життя.\nЦих дітей легко дізнатися по погляду «зануреному в себе», відсутності мовлення або її монотонності, ритуальним або стереотипним рухам. Діти, які не можуть знайти зв'язок із зовнішнім світом. Вони не гірше і не краще звичайних дітей, вони просто інші.\nДеякі корисні рекомендації батькам:\n- Застосовуючи узагальнені поради та рекомендації, не слід забувати, що аутист, як і будь-який інший звичайний дитина, перш за все - особистість з певною специфікою поведінки, тому навчання необхідно будувати, треба враховувати індивідуальні реакції дитини.\n- Звичайна людина, навіть негативно відноситься до змін, здатний їх нормально сприйняти і пережити. А діти - аутисти дуже болісно переживають будь-яка дія або подія, що виходить з ряду звичних. Тому, необхідно намагатися підтримувати стабільність у всьому, що стосується аутиста.\n- Важливо проводити вправи щодня. Хоч це і непросто, але тільки так можна домогтися бажаного результату. На початкових етапах краще займатися по 5-7 хвилин, поступово нарощуючи кількість часу до двох-трьох годин в день. Про перерви, звичайно, ні в якому разі забувати не можна.\n- Істотна в житті дитини - аутиста роль слова «стоп». Вкрай важливо навчити його цьому слову, тому що аутисти, маючи різні фобії, часто не бачать реальну небезпеку: торкнути розпечений предмет, перейти вулицю на червоний колір. Якщо вчасно навчити дитину слову «стоп», це допоможе йому уникнути багатьох травм. Як це зробити? Наприклад, різко припиняти будь-яку дію, коли сказав: «Стоп!».\n- Аутисти часто захоплені переглядом телепрограм, але необхідно їх в цьому обмежувати.\n- Сприятливо позначиться на розвитку такої дитини суспільство однолітків. Однак, оскільки сам аутист НЕ схильний до активної взаємодії з людьми, то бажані відвідування садка не на весь день, але на кілька годин.\n- Стереотипні, монотонні дії дитини треба переривати. У цьому допоможуть танці або стрибки на місці.\n- Сприятливий вплив на розвиток нададуть тривалі бесіди з дитиною. У разі відсутності участі з його боку, не варто забувати, що в спілкуванні така дитина потребує часом більше, ніж звичайні діти.\n- Аутист, як і будь-який звичайний чоловік, потребує самоти. Якщо зробити дитині якусь «таємне місце», в якому він зможе залишатися наодинці з самим собою, зі своїми думками, він буде вам дуже вдячний, навіть якщо ніяк цього не продемонструє.\n- Гойдалки зазвичай викликають особливий інтерес у аутичних дітей. Використовувати це захоплення можна з користю - розвиваючи вестибулярний апарат.\n- Необхідна обережність у спілкуванні домашніх тварин з такою дитиною. У поведінці аутистів має місце бути невмотивована агресія у відношенні до вихованцям. Перед тим, як познайомити дитину з домашнім улюбленцем можна презентувати йому м'яку іграшку і, таким чином, на прикладі продемонструвати необхідну поведінку.\nОсь конкретні корекційні методики, які ви можете використовувати:\n1Заняття з картками. Для занять знадобляться картки, для початку не більше 5. На них можуть бути зображені предмети або люди, які виконують певні дії. Ці картки можна використовувати і для пояснення порядку дій. Наприклад, підготовка до сну розбивається на кілька дій, і на кожну дію заготовлюється картка. Спочатку чітко вимовляється: «Пора спати» і далі демонструються картки. Картки можуть бути наступні: «зняти одяг», «надіти піжаму», «почистити зуби», «вмитися», «сходити в туалет», «піти спати» і останньої, картинка сплячу дитину. Показ картинок повинен супроводжується поясненням, але не багатослівним. Тільки чітке назва дій і нічого більше. Через кілька місяців, може бути навіть через рік, досить буде сказати «пора спати» і дитина знатиме, що йому потрібно робити. Але, повторюю, це станеться тільки в результаті регулярних занять. Такі картки повинні бути на всі дії «гуляти», «їсти», «читати», «малювати».\n2. Діти з аутизмом зазвичай бояться води. Необхідно пропонувати йому гри з водою, але починати заняття потрібно поступово, наприклад, з мокрого піску, насипаного в відро. Поступово, пісок повинен стає все більш мокрим. На ньому можна креслити лінії, робити з нього різні фігури.\n3. Дуже важливо розвивати тактильне сприйняття. Для цього можна взяти невелику коробку, заповнити її будь-якою крупою або піском і всередину заховати камінчики або великі ґудзики, для початку 2-3, не більше. Дитина повинна їх знайти і дістати, поступово кількість камінчиків можна збільшувати до 10-15. Ще одне або кілька схожих завдання: в миску налийте воду, на дно покладіть монетки, дитина повинна намагатися їх дістати.\n4. Вправа на розвиток координації: необхідно взяти 2 чашки, наповнити одну з них водою і попросити дитину переливати воду з однієї чашки в іншу. У міру розвитку цієї навички, розмір чашки повинен зменшуватися.\n5. Ліплення - одна з найважливіших корекційних методик: одночасно буде розвиватися і моторика, і сенсорна чутливість. Для ліплення можна використовувати масу для моделювання або звичайний пластилін. Дитина розгортає пластилін, робить з нього кульки і просто розминає його.\n6. Нанизування бус. Почати краще з великих кіл, вирізних з картону, у міру розвитку навички можна переходити до більш дрібним деталям, аж до бусинок.\n7. Пазли. Можна купити готові пазли, з дуже великими частинами, а можна зробити їх, намалювавши велику картинку і розрізавши її на кілька частин, для початку на 3-4, з часом, кількість частин пазла необхідно збільшувати.\n8. Ще одна вправа на моторику. Розкладіть в ряд однакові предмети, і нехай дитина переверне їх.\n9. Танцюйте. Можна танцювати будинку або знайти відповідний гурток для колективних занять.\n10. Необхідно розвивати тактильні і кінестетичні відчуття. Для цього добре підійдуть гри з різними матеріалами. Можна використовувати шовк, вовна, туалетний і наждачний папір. Схема занять може бути наступною: 5 хвилин заняття з картками, 5 хвилин читання книг, 5 хвилин пальчикові ігри, потім перерва і новий блок занять. Ідіть від простих вправ, до більш складним, для початку використовуйте ті завдання, з якими дитина точно впорається, це допоможе йому повірити в себе.\nІ найголовніше правило - таку дитину необхідно приймати таким, який він є, не порівнюючи з іншими дітьми. Він не краще і не гірше за них, він просто, інший\nМи йдемо в п'ятий клас\nПерехід з початкового в середню ланку школи є переломним, кризовим періодом у житті кожного школяра. Будь-учитель скаже, що початок 5-го класу - складний етап, і не тільки для дитини, але і для вчителів, і для батьків. Проблем багато, і вони не обмежуються рамками навчального процесу, а пов'язані також з організацією життя в школі в цілому і з психологічною атмосферою в родині.\nВік учнів 5-го класу можна назвати перехідним від молодшого шкільного до молодшого підліткового. Психологічно цей вік пов'язаний з поступовим набуттям почуття дорослості - головного особистісного новоутворення молодшого підлітка.\nШлях усвідомлення себе складний, прагнення знайти себе як особистість породжує потребу у відчуженні від усіх, хто до цього звично чинив на дитини вплив, і це в першу чергу сім'я, батьки. Зовні це відчуження проявляється в негативізм - прагнення протистояти будь-яких пропозицій, судженням, почуттям дорослих. Звідси - конфлікти з дорослими. Дитина (молодший підліток) намагається знайти власну унікальність, пізнати власне «Я». З цієї ж причини підліток орієнтований на встановлення довірчих відносин з однолітками. У дружбі відбувається моделювання соціальних взаємин, засвоюються навички рефлексії наслідків свого або чийогось поведінки, соціальні норми взаємодії людей, моральні цінності. Саме з огляду на психологічної цінності відносин з однолітками відбувається поступова заміна ведучої навчальної діяльності (що було характерно для молодшого школяра) на провідну діяльність спілкування. Таким чином у підлітка в стінах школи поступово змінюються пріоритети.\nРозумова активність молодших підлітків велика, але ось здібності розвиваються тільки в діяльності, яка викликає позитивні емоції. Успіх (або неуспіх) істотно впливає на мотивацію навчання. Оцінки при цьому відіграють важливу роль: висока оцінка дає можливість підтвердити свої здібності. Збіг оцінки й самооцінки важливо для емоційного благополуччя підлітка. В іншому випадку неминучий внутрішній дискомфорт і навіть конфлікт.\nЗ огляду на фізіологічні особливості віку (неузгодженість темпів зростання і розвитку різних функціональних систем організму) можна зрозуміти і крайню емоційну нестабільність підлітків.\nТаким чином, переходячи з початкової школи в середню, дитина піддається не тільки зовнішнім, а й внутрішнім змінам. Необхідно звернути увагу батьків на важливість емоційно близького спілкування з дітьми, допомогти їм встановити саме такі відносини.\nОсновні проблеми, що виникають в період адаптації до умов навчання в середній школі\nДля п'ятикласника, що приходить в школу 1 вересня, все виявляється новим. І тому виникає необхідність в адаптації - звикання до нових умов навчання.\nУспішність адаптації молодшого підлітка залежить не тільки від його інтелектуальної готовності, а й від того, наскільки добре він уміє налагоджувати відносини і спілкуватися з однокласниками та педагогами, дотримуватися шкільні правила, орієнтуватися в нових ситуаціях. Серед труднощів шкільного життя дітей можна виділити:\n- зростання темпу роботи;\n- зрослий обсяг роботи, як на уроці, так і вдома і ін.\nУ більшості випадків п'ятикласники відзначають такі:\n- дуже багато різних вчителів (їх треба запам'ятати, звикнути до вимог кожного;\n- незвичне розклад уроків (новий режим);\n- багато нових кабінетів, які невідомо як розташовані;\n- нерідко з'являються нові діти в класі;\n- новий класний керівник.\nУ разі незавершеності процесу адаптації, неуспішної адаптації говорять про дезадаптації - реакції на невміння вирішувати завдання, поставлені самим життям. Її види: Основні проблеми, що виникають в період адаптації до умов навчання в середній школі\nУ разі незавершеності процесу адаптації, неуспішної адаптації говорять про дезадаптацію - реакції на невміння вирішувати завдання, поставлені самим життям. Її види:\n1. Інтелектуальна - порушення інтелектуальної діяльності.\n2. Поведінкова - невідповідність поведінки дитини правовим і моральним нормам (агресивність, асоціальна поведінка).\n3. Комунікативна - труднощі в спілкуванні з однолітками і дорослими.\n4. Соматическая - відхилення у здоров'ї дитини.\n5. Емоційна - емоційні труднощі, тривожність, переживання з приводу проблем в школі.\nТаким чином, єдина задача сім'ї і школи полягає у створенні умов для успішного навчання випускників початкової школи в середній ланці. Найголовніше - допомогти дитині в ситуації адаптації до середньої школи, забезпечити його подальший поступальний розвиток, його психологічне благополуччя.\nУ разі труднощів адаптації про них можуть свідчити такі ознаки:\n1. Зниження успішності.\n2.Усталий, стомлений зовнішній вигляд дитини.\n3. Небажання дитини ділитися своїми враженнями про проведений день.\n4. Прагнення відвернути дорослого від шкільних подій, переключити увагу на інші теми.\n5. Небажання виконувати домашні завдання.\n6. Негативні характеристики на адресу школи, вчителів, однокласників.\n7. Скарги на ті чи інші події, пов'язані зі школою.\n9. Труднощі ранкового пробудження, млявість.\n10.Постоянние скарги на погане самопочуття.\n11.Невнімателен і розсіяний.\n12.Неусідчів під час занять, індивідуальної роботи.\n13.Іспитивает страх перед уроками, вчителями, ситуаціями перевірки знань.\n14.Часто змінює приятелів, ні з ким не дружить підлягає; часто буває.\nУ кожній родині дорослі повинні проявляти інтерес до шкільних справ, обговорювати разом складні ситуації і намагатися знайти вихід з них.\nДуже важливо в цей період проводити профілактичну роботу з дітьми. Слід виробити чіткі, послідовні і стійкі вимоги, пояснити дитині, чому вони необхідні. Особливу увагу потрібно приділити формуванню правильного ставлення дітей до позначок, помилок, уміння використовувати їх для кращого розуміння матеріалу. Як вже зазначалося, саме «орієнтованість на помилку», яка нерідко підкріплюється неправильним ставленням дорослих до помилок як до неприпустимого покараному явищу, одна з основних форм шкільної тривожності. Допомога дітям повинна бути спрямована на зміцнення їх упевненості в собі, вироблення власних критеріїв успішності, вміння вести себе у важких ситуаціях, ситуаціях неуспіху. Необхідно допомогти дітям виробити індивідуальні моделі поведінки в значущих, оцінюваних ситуаціях. Якщо є можливість, слід підготувати дітей до нових ситуацій, обговорити можливі труднощі, навчити конструктивним способам поведінки в них. Важливо дотримуватися режиму дня.\nПам'ятка для батьків «Ваша дитина - п'ятикласник»\n1. Перша умова шкільного успіху п'ятикласника - безумовне прийняття дитини, не дивлячись на ті невдачі, з якими він вже зіткнувся або може зіткнутися.\n2. Обов'язкове прояв батьками інтересу до школи, класу, в якому вчиться дитина, до кожному прожитому їм шкільного дня. Неформальне спілкування зі своєю дитиною після минулого шкільного дня.\n3. Обов'язкове знайомство з його однокласниками і можливість спілкування хлопців після школи.\n4. Неприпустимість фізичних заходів впливу, залякування, критики на адресу дитини, особливо в присутності інших людей (бабусь, дідусів, однолітків).\n5. Виключення таких мір покарання, як позбавлення задоволень, фізичні і психічні покарання.\n6. Облік темпераменту дитини в період адаптації до шкільного навчання. Повільні і нетовариські діти набагато важче звикають до класу, швидко втрачають до нього інтерес, якщо відчувають з боку дорослих і однолітків нерозуміння.\n7. Надання дитині самостійності в навчальній роботі і організація обгрунтованого контролю за його навчальною діяльністю.\n8. Заохочення дитини, і не тільки за навчальні успіхи. Моральне стимулювання досягнень дитини.\nВідомий педагог і психолог Симон Соловейчик в одній зі своїх книг опублікував правила, які можуть допомогти батькам підготувати дитину до самостійного життя серед своїх однокласників в школі під час адаптаційного періоду. Батькам необхідно пояснити ці правила дитині та з їх допомогою готувати дитину до дорослого життя:\n1. Не відбирай чужого, але і своє не віддавай.\n2. Попросили - дай, намагаються відняти - намагайся захищатися.\n3. Не бийся без причини.\n4. Звуть грати - йди, не кличуть - спитай дозволу грати разом, це не соромно.\n5. Грай чесно, не підводь своїх товаришів.\n6. Не дратуй нікого, канюч, що не випрошуй нічого. Два рази ні в кого нічого не проси.\n7. Будь уважний всюди, де потрібно проявити уважність.\n8. Через оцінки не плач, будь гордим.\n9. З учителем через оцінки не сперечайся і на вчителя за оцінки не ображайся.\n10. Намагайся все робити вчасно і думай про добрі результати, вони обов'язково в тебе будуть.\n11. Не ябедничай і не наговорюй ні на кого.\n12. Намагайся бути акуратним.\n13. Частіше говори: давай дружити, давай грати, давай разом підемо додому.\n14. Пам'ятай! Ти не краще за всіх, ти не гірше за всіх!\n15. Ти - неповторний для самого себе, батьків, вчителів, друзів!\n16. Необхідність зміни навчальної діяльності дитини вдома, створення умов для рухової активності дітей між виконанням домашніх завдань.\n17. Спостереження батьків за правильною позою під час домашніх занять, правильності світлового режиму.\n18. Попередження короткозорості, викривлення хребта, тренування дрібних м'язів кистей рук.\n19. Обов'язкове введення в раціон дитини вітамінних препаратів, фруктів і овочів. Організація правильного харчування.\n20. Турбота батьків про загартовування дитини, максимальний розвиток рухової активності, створення в будинку спортивного куточка, придбання спортивного інвентарю: скакалки, гантелі і т. Д.\n21. Активна участь членів сім'ї у розвитку рухової активності дитини.\n22. Виховання самостійності та відповідальності дитини як головних умов збереження здоров'я. 16. Необхідність зміни навчальної діяльності дитини вдома, створення умов для рухової активності дітей між виконанням домашніх завдань.\n22. Виховання самостійності та відповідальності дитини як головних умов збереження здоров'я.\nВступ до школи - це початок нового етапу в житті дитини, входження його в світ знань, нових прав і обов'язків, складних і різноманітних взаємин з дорослими і однолітками.\nУ вас подія - ваша дитина вперше переступить поріг школи. Як він буде засвоювати знання, чи сподобається йому бути учнем, як складуться взаємини з учителем, однокласниками? Ці тривоги долають всіх батьків, навіть якщо в школу йде вже другий, третій чи п'ятий дитина.\nЦе природно, оскільки кожна маленька людина - неповторна, у нього свій внутрішній світ, свої інтереси, свої здібності і можливості. І головне завдання батьків спільно з педагогами так все організувати, щоб дитина із задоволенням відвідував школу, пізнавав навколишній світ і, звичайно, добре вчився.\nЯк повинні поводитися дорослі, щоб домогтися цього? Необхідна зацікавленість в успіхах, в шкільних справах маленького учня. Він повинен відчувати, що батькам, дідусям і бабусям дуже важливо і цікаво знати, що відбувалося в школі, що нового (по кожному предмету окремо) дізнався він сьогодні. Бажано підтримувати інтерес до навчання, переносячи нові знання дитини на повсякденне життя (використовувати навик рахунку, щоб порахувати, скільки птахів село на гілку або скільки червоних машин стоїть біля будинку, навик читання - щоб прочитати вивіску або назву нової книжки, купленої мамою).\nІ, звичайно, необхідно заохочувати кожне маленьке і велике досягнення вашого малюка. Справа в тому, що особливо у віці 6-10 років діти орієнтовані на реакцію дорослих. Вони дуже чуйно відгукуються на похвалу або осуд батьків, вчителя, намагаються привернути до себе увагу, відчути себе потрібними, улюбленими і хорошими. Тому для тат і мам, бабусь і дідусів це реальний важіль для підтримки і підвищення інтересу до школи і навчання.\nЩоб крім зовнішніх атрибутів шкільного життя (портфель, зошити, підручники і т.п.) з'явилося внутрішнє відчуття переходу в нову якість «учень», необхідно відношення дорослих до вступу в школу як до відповідального, серйозного кроку дитини ( «Ти тепер учень, великий хлопчик, у тебе нові, серйозні обов'язки »). Звичайно, ваша дитина буде продовжувати грати і в ляльки, і в машинки, але потрібно давати установку на «дорослішання». А це не тільки нові обов'язки, але і нові можливості, більш складні доручення і певна самостійність. Контроль необхідний, але все ж таки постарайтеся дати можливість вашому першокласнику «підрости» в своєму світовідчутті, відчути себе старше. І, звичайно, необхідно заохочувати кожне маленьке і велике досягнення вашого малюка. Справа в тому, що особливо у віці 6-10 років діти орієнтовані на реакцію дорослих. Вони дуже чуйно відгукуються на похвалу або осуд батьків, вчителя, намагаються привернути до себе увагу, відчути себе потрібними, улюбленими і хорошими. Тому для тат і мам, бабусь і дідусів це реальний важіль для підтримки і підвищення інтересу до школи і навчання.\nЩоб крім зовнішніх атрибутів шкільного життя (портфель, зошити, підручники і т.п.) з'явилося внутрішнє відчуття переходу в нову якість «учень», необхідно відношення дорослих до вступу в школу як до відповідального, серйозного кроку дитини ( «Ти тепер учень, великий хлопчик, у тебе нові, серйозні обов'язки »). Звичайно, ваша дитина буде продовжувати грати і в ляльки, і в машинки, але потрібно давати установку на «дорослішання». А це не тільки нові обов'язки, але і нові можливості, більш складні доручення і певна самостійність. Контроль необхідний, але все ж таки постарайтеся дати можливість вашому першокласнику «підрости» в своєму світовідчутті, відчути себе старше.\nУ кожної особистості повинно бути свій простір. Якщо у дитини немає своєї кімнати, потрібно організувати робоче місце.\nБудь ласка, дорогі батьки, не перестарайтеся у виконанні домашніх завдань. Діти у віці 6-7 років повинні займатися не більше півгодини, далі потрібно робити перерву не менше 15 хвилин. Кількість не завжди переходить в якість! Крім того, тривалим написанням паличок і гачків можна надовго відбити охоту до навчання.\nПро що ж необхідно пам'ятати батькам?\n1. Уникайте надмірних вимог. Не питайте з дитини все і відразу. Ваші вимоги повинні відповідати рівню розвитку його навичок і пізнавальних здібностей. Не забувайте, що такі важливі і потрібні якості, як старанність, акуратність, відповідальність не формуються відразу. Дитина поки ще тільки вчитися управляти собою і організовувати свою діяльність. Не лякайте дитину труднощами і невдачами в школі, щоб не виховати в ньому непотрібну невпевненість в собі.\n3. Допомагаючи дитині виконувати завдання, не втручайтеся в усі, що він робить. Дайте йому можливість домогтися виконання завдання самостійно.\n5. Гарні манери дитини - дзеркало сімейних відносин.\n«Спасибі», «Вибачте», «Чи можна мені ...», звернення до дорослого на «Ви», повинні увійти в мова дитини до школи. Учіть дитину бути ввічливим і спокійним в зверненні і ставленні до людей (і дорослим, і дітям).\n6. Привчайте дитину до самостійності в побуті і навичкам самообслуговування.\nЧим більше дитина може робити самостійно, тим більше дорослим і впевненим у своїх силах він буде себе почувати. Навчіть дитину самостійно роздягатися і вішати свій одяг, застібати ґудзики та блискавки, зав'язувати шнурки, акуратно є і т.д\n7. Не пропустіть перші труднощі в навчанні. Звертайте увагу на будь-які труднощі, особливо якщо останні стають систематичними. Всі проблеми з навчанням, поведінкою і здоров'ям набагато простіше вирішити на самому початку. Чи не закривайте очі на проблеми, вони все одно нікуди не підуть самі!\n8. Читаючи книжки, обов'язково обговорюйте і переказуйте прочитане разом з дитиною; вчіть його ясно висловлювати свої думки. Тоді в школі у дитини не буде проблем з усними відповідями. Коли запитуєте його про що-небудь, не задовольняйтеся відповіддю «так» або «ні», уточнюйте, чому він так думає, допомагайте довести свою думку до кінця. Привчайте послідовно розповідати про події, що відбулися і аналізувати їх.\n9. Обов'язково дотримуйтеся режиму дня і прогулянок! Від цього залежить здоров'я Вашої дитини, а значить і його здатність краще і простіше засвоювати навчальний матеріал! Здоров'я - це база для всього розвитку дитини, це кількість його сил, які він може витратити не перенапружуючись, а, отже, і без різноманітних наслідків (непосидючість, дратівливість, образливість, часті простудні захворювання, сльозливість, грубість, головні болі і т.д .). Особливо це стосується тих дітей, у яких з народження присутній підвищена нервова збудливість, швидка стомлюваність або будь-які неврологічні ускладнення. В такому випадку правильний і чіткий режим дня стає не тільки організуючим, але і профілактичним засобом проти подальшого ослаблення нервової системи. 7. Не пропустіть перші труднощі в навчанні. Звертайте увагу на будь-які труднощі, особливо якщо останні стають систематичними. Всі проблеми з навчанням, поведінкою і здоров'ям набагато простіше вирішити на самому початку. Чи не закривайте очі на проблеми, вони все одно нікуди не підуть самі!\n9. Обов'язково дотримуйтеся режиму дня і прогулянок! Від цього залежить здоров'я Вашої дитини, а значить і його здатність краще і простіше засвоювати навчальний матеріал! Здоров'я - це база для всього розвитку дитини, це кількість його сил, які він може витратити не перенапружуючись, а, отже, і без різноманітних наслідків (непосидючість, дратівливість, образливість, часті простудні захворювання, сльозливість, грубість, головні болі і т.д .). Особливо це стосується тих дітей, у яких з народження присутній підвищена нервова збудливість, швидка стомлюваність або будь-які неврологічні ускладнення. В такому випадку правильний і чіткий режим дня стає не тільки організуючим, але і профілактичним засобом проти подальшого ослаблення нервової системи.\n10. Не забувайте, що дитина ще кілька років буде продовжувати грати (особливо це стосується 6-річок). Нічого страшного в цьому немає. Навпаки, в грі дитина теж вчиться. Краще пограйте разом з ним і в процесі вивчіть якісь поняття (наприклад: лівий - правий).\n11. Обмежте час перебування Вашої дитини за телевізором і комп'ютером до 1 години на день. Батьки помилково вважають, що проведення часу перед телевізором і за комп'ютером є відпочинком або розвантаженням після напруженого дня. На відміну від дорослих, обидва цих заняття діють збудливо на незміцнілу нервову систему дитини, в свою чергу, провокуючи підвищену стомлюваність, рухову активність, перезбудження, дратівливість і ін.\nПравила ефективного спілкування батьків з дітьми\nПравило 1. Слухаючи дитини, дайте йому зрозуміти і відчути, що ви розумієте його стан, почуття, пов'язані з тією подією, про яку він вам розповідає. Для цього вислухайте дитину, а потім своїми словами повторіть те, що він вам розповів. Ви вб'єте відразу трьох зайців:\n• дитина переконається, що ви його чуєте;\n• дитина зможе почути самого себе як би з боку і краще усвідомити свої почуття;\n• дитина переконається, що ви його зрозуміли правильно.\nПоглинений проблемою або чимось ще засмучена людина зазвичай втрачає відчуття перспективи. Уважно слухаючи, ми допомагаємо дитині розібратися в питанні, «переварити» проблему.\nПравило 2. Слухаючи дитини, стежте за його мімікою і жестами, аналізуйте їх. Іноді діти запевняють нас, що у них все в порядку, але тремтячий підборіддя або блискучі очі говорять зовсім про інше. Коли слова і міміка не збігаються, завжди віддавайте перевагу міміці, виразу обличчя, позі, жестах, тону голосу.\nПравило 3. Підтримуйте і підбадьорюйте дитину без слів. Посміхніться, обійміть, підморгніть, потрепіте по плечу, кивайте головою, дивіться в очі, візьміть за руку.\nПравило 4. Слідкуйте за тим, яким тоном ви відповідаєте на питання дитини. Ваш тон «говорить» не менше ясно, чому ваші слова. Він не повинен бути глузливим. У вас може не бути готових відповідей на всі питання.\nПравило 5. Заохочуючи дитину, підтримуйте розмову, демонструйте вашу зацікавленість в тому, що він вам розповідає. Наприклад, запитайте: «А що було далі?» Або «Розкажи мені про це ...»\n• Використовуйте час, що проводиться разом з дитиною, граючи в ігри, які ви знаєте з дитинства. Це повинно легко включатися, укладатися в сімейний стиль взаємодії дитиною, бути природним і логічним розвитком цих відносин. Наприклад, ручки можна розвивати, перебираючи з бабусею гречку, загальну координацію - плаваючи, роблячи з татом зарядку, лазити по деревах на дачі. А для розвитку мови і кругозору потрібно просто ... говорити з дитиною (при цьому вирішується безліч і більш тонких психологічних проблем).\n• Використання елементів масажу і навіть просте розтирання тіла також сприяють зняттю м'язової напруги. В цьому випадку зовсім не обов'язково вдаватися до допомоги медичних фахівців. Ви можете самі застосувати найпростіші елементи масажу або просто обійняти дитину.\nМета: Гра сприяє зняттю м'язових затискачів, розвитку тактильних відчуттів.\nДорослий показує дитині наступне:\n«Ми з тобою будемо малювати один одному на спині. Що ти хочеш, щоб я зараз намалював? Сонечко? Добре". І м'яким дотиком пальців зображує контур сонця. «Схоже? А як би ти намалював на моїй спині або руці? А хочеш, я намалюю тобі сонце «ласкавим» дрібному? »І дорослий малює, ледь торкаючись поверхні тіла. «Тобі приємно, коли я так малюю? А хочеш зараз білка або лисиця намалюють сонце своїм «ласкавим» хвостиком? А хочеш, я намалюю інше сонце, або місяць, або що-небудь ще? »Після закінчення гри дорослий ніжними рухами руки« стирає »все, що він намалював, при цьому злегка масажуючи спину або іншу ділянку тіла.\nЦю гру можна використовувати перед сном, під час відпочинку.\nБагато дорослих, не кажучи вже про дітей, не можуть описати, що твориться в їх душі, ніж вони незадоволені. Але ж якщо людина вміє оцінити свій душевний стан, буде легше і оточуючим, і йому самому.\n• Скажіть дитині: «Прислухайся до себе. Якби твій настрій можна було пофарбувати, то хоч би якого кольору воно стало? На яку тварину або рослину схоже твій настрій? А якого кольору радість, смуток, тривога, страх? »Можна вести« Щоденник настроїв ». У ньому дитина щодня (можна і кілька разів в день) малюватиме свій настрій. Це можуть бути пики, пейзажі, чоловічки, що йому більше до вподоби.\n• Намалюйте контур чоловічка. Тепер нехай дитина представить, що чоловічок радіє, нехай він Заштрихуйте олівцем те місце, де, на його думку, в тілі знаходиться це почуття. Потім також «відчуйте» образу, гнів, страх, щастя, тривогу і т.д. Для кожної емоції дитина повинна вибрати свій колір. Замальовувати можна і одного чоловічка, і різних (наприклад, якщо щастя і радість дитина захоче розмістити в одному місці).\n7. Які слова для тебе самі образливі?\nБажано записувати відповіді, щоб потім обговорити з дитиною. Наприклад, які слова можна вживати, розсердившись, а які не варто, тому що вони занадто різкі, неприємні.\nЩоб навчитися справлятися з гнівом, існують спеціальні методики і вправи.\n1. Будуйте разом з дитиною «пики» перед дзеркалом. Зображуйте різні емоції, особливо зверніть увагу на міміку гнівного людини.\n2. Намалюйте разом заборонний знак «СТОП» і домовтеся, що як тільки дитина відчує, що починає сильно сердитися, то відразу дістане цей знак і скаже вголос або про себе «Стоп!» Ви самі можете спробувати використовувати такий знак для приборкання свого гніву . Використання даної методики вимагає тренування протягом декількох днів, щоб закріпився навик.\nПоясніть, що обов'язково треба промовляти всі негативні ситуації з батьками або з друзями. Навчіть дитину словесних форм вираження гніву, роздратування ( «Я засмучений, мене це образило»).\nЗапропонуйте скористатися «диво-речами» для вихлюпування негативних емоцій:\n- тазик або ванна з водою (в них можна кидати гумові іграшки);\n- подушка (її можна кидати, бити, штовхати). Виділіть окрему подушку «для розрядки», можна пришити до неї очі, рот; не варто використовувати для цієї мети м'які іграшки і ляльок, а ось боксерська груша підійде.\n5. Засіб «швидкої розрядки» Якщо бачите, що дитина перезбуджена, «на межі», то попросіть його швидко побігати, пострибати або заспівати пісеньку (дуже голосно).\n6. Гра «ображалки».\nЩоб виключити з повсякденного спілкування образливі слова, обзивали! Кидаючи один одному м'яч або клубок, обзивали необразливими словами. Це можуть бути назви фруктів, квітів, овочів. Наприклад: «Ти -кульбаба!», «А ти тоді - диня!» І так до тих пір, поки потік слів не вичерпається.\nЧим допомагає така гра? Якщо Ви розлютитеся на дитину, захочете його «провчити», згадайте веселі «ображалки», можливо навіть назвіть дитини, йому не буде прикро, а Ви отримаєте емоційну розрядку. Коли, маючи навичку такої гри, малюк назве кривдника «огірком» (а не ...), Ви, безсумнівно, відчуєте задоволення.\nВивчайте управляти дитини своїм емоціями\n• Можна уявити себе левом! «Він гарний, спокійний, упевнений в своїх силах, голова гордо піднята, плечі розправлені. Його звати ж як тебе (дитину), у нього твої очі, тіло. Ти - лев! »\n• Сильно-сильно надавити п'ятками на підлогу, все тіло, руки, ноги напружені; зуби міцно зчеплені. «Ти - могутнє дерево, дуже міцне, в тебе сильне коріння, які йдуть глибоко в землю, тобі ніхто не страшний. Це поза впевненої людини ».\nВи вже зрозуміли, що заганяти емоції всередину, намагатися їх приховувати, дуже шкідливо? Слідство таких дій - захворювання серця, неврози, підвищений тиск в старшому віці плюс нерозуміння оточуючих, висока дратівливість, агресивність, проблеми спілкування. Тому вчіть дитину і вчіться самі показувати емоції, «вихлюпувати» їх без шкоди для оточуючих. Емоційна розрядка необхідна для збереження здоров'я (фізичного і психічного), а вміння розповісти про свої проблеми допоможе налагоджувати контакти з оточуючими, розуміти самого себе.\nСамостійність НЕ РОЖДАЄТЬСЯ САМА ПО СОБІ, ВОНА виховує і розвиває. Самостійність - ЯКІСТЬ СКЛАДНЕ, воно виявляється у СВОБОДУ ВІД ЗОВНІШНІХ ВПЛИВІВ І примусу.\nАналіз показує, що самостійність у молодших школьні¬ков має відносно обмежений характер. Наприклад, готуючи домашні завдання, більшість хлопців у разі ускладнень охоче, без коливань поспішають за допомогою до старших (!). Виконуючи обов'язки по дому, діти строго слідують отриманої установці і не виходять за її межі.\nМиша підмітав підлогу (його попросила вчителька), але не стер з дошки. На питання: «Що ж дошка залишилася брудною?» - хлопчик неодмінно відповів: «Марія Олександрівна про це мені не говорила».\nПричини подібних явищ лежать в психологічних і вікових можливостях дітей. Психіка молодших школярів відрізняється нестійкістю і суперечливістю. Вони з готовністю беруться за справу, але недостатній розвиток волі веде до імпульсивності, схильності діяти під впливом випадкових спонукань. Тому діти не завжди можуть виконати задумане, їм бракує наполегливості, завзятості в подоланні труднощів. Серед малюків рідко хто не хоче мати доручення, але, отримавши його, багато швидко втрачають до нього інтерес.\nБАГАТО ДОРОСЛІ ЧАСТО НЕ усвідомлюють важливість РОЗВИТКУ САМОСТІЙНОСТІ ДЛЯСТАНОВЛЕНІЯ ОСОБИСТОСТІ ДИТИНИ.\nНаприклад, на питання: «Чи помічаєте ви у своїх дітей самостійність?», «Учіть ви їх цьому?» - батьки учнів молодших класів відповідають:\n«Ні, особливо не помічаю»,\n«Не хочуть вони ніякої самостійності»,\n«Яка тут самостійність - малі ще».\nНа друге питання більшість давали позитивну відповідь, але тут же додавали, що роблять це вони час від часу, несистематично: «Колись цим займатися». ОДНОЧАСНО З ЦИМ ДОРОСЛІ часто нарікають, ЩО ШКОЛЯРІ несамостійність: «Все їх доводиться за руку водити», «Все їм треба« розжовувати ».\nРозглянемо етапи розвитку самостійності:\nПерший етап. Діти діють за певним зразком за допомогою дорослих, старших, копіюючи їх дії (етап наслідування).\nДругий етап. Хлопці в змозі виконати самостійно частини роботи, знаходять деякі способи їх здійснення (етап часткової самостійності).\nТретій етап. Молодші школярі виконують певну роботу самостійно в повторюваних ситуаціях, в улюблених, найбільш значущих видах діяльності (етап більш повної самостійності).\nПроаналізуємо приклад помилок батьків з приводу пред'явлення вимог до самостійності дітей.\nМама скаржиться вчителю на свою дочку: «Надя звикла до того, що бабуся за неї все виконувала, а тепер донька вимагає від мене такого ж« сервісу ». Але я працюю, не можу за нею доглядати. І не хочу, тому що вона повинна чомусь вчитися. Доведеться адже їй жити і однієї: не завжди будуть мама і бабуся ». «А чого саме вона не вміє?» «Та нічого. Віник в руках тримати не може. До розетки не підійде. Навіть сірник запалити боїться. Ви не уявляєте, скільки сил витратили, щоб навчити її запалювати сірники! Але все одно, обід сама не розігріває, чекає мене до вечора! »\nШАНОВНІ ДОРОСЛІ ЗАБУВАЮТЬ, що їх навички з самообслуговування складалися протягом БАГАТЬОХ РОКІВ з найдрібніших ОПЕРАЦІЙ.\nМами і тата цим звичкам не надають значення і думають, що ці навички - дрібниця і ними може опанувати дитина прямо з пелюшок. Тому вони часто повторюють, звертаючись до дитини: «Ну, невже така дрібниця тобі не під силу? Невже цю нісенітницю ти не в змозі був зробити? »А дитина дійсно не в змозі був упоратися з цим« дрібницею »: щось йому заважало, щось відлякувало. У чомусь він не був упевнений, чогось боявся.\nОТЖЕ, у виробленні самостійних навичок потрібно доброзичливе терпіння батьків, багаторазові повторення, заохочення, радість разом з дітьми, що вже хоч щось стало виходити. І ні в якому разі - ніякого крику, роздратування, докорів. КОЛИ ВИ зривається на крик, ви знищуєте ВСЕ РЕЗУЛЬТАТИ СВОЄЇ ВИХОВАННЯ, народжуються підстави для ворожнечі. Уявіть собі, що ви робите якусь роботу вперше або недавно, а «над душею» хтось стоїть і весь час ньокає, дратується і кричить. Як ви себе будете почувати?\nБудь-яка дитина прагне до деякого максималізму. А батьки, як правило, ставлять його в положення хлопчика на побігеньках: «приніс», «подати», «Вилий», «обполосніть», «закрити», «збігати». В таких умовах важко стати самостійним. В якийсь час і якомога раніше треба переходити до передачі дитині цілісних функцій: прибрати всю кімнату, приготувати сніданок, підготувати до виходу в дитячий сад брата.\n Перш за все, ми повинні показувати дитині ті можливості, які є у нього в тій чи іншій ситуації, і давати йому право самому вибрати, що робити. При цьому обов'язково варто обговорювати з ним наслідки, до яких можуть привести його дії. Наприклад: «Ти хочеш розібрати машинку? Гаразд, вона твоя, ти можеш робити з нею, що хочеш, але тільки врахуй, що потім вона може не зібратися, і ти опинишся без машинки. Вирішуй сам".\n У дитини обов'язково повинна бути область життя, де рішення приймає він сам і сам несе відповідальність за наслідки своїх дій. Наприклад, він сам може вирішувати, коли він буде забиратися або займатися (але ви повинні обумовити з ним крайній строк, що не пізніше якого йому треба це зробити), як розподілити на кілька днів смачний десерт, в якому одязі ходити вдома або куди піти гуляти. Звичайно, його вибір не завжди виявиться кращим, і часом він буде робити помилки. У таких випадках необхідно обговорити з дитиною, чому його дію призвело до плачевних результатів і як йому варто надходити в майбутньому. Інакше - якщо ми завжди будемо вирішувати за дитину і позбавимо його права на помилку - він не навчиться приймати осмислені рішення, а буде або підкорятися оточуючим, або діяти імпульсивно.\n Дуже корисно планувати потрібні справи разом з дитиною. Наприклад, якщо ми хочемо, щоб дитина вивчив вірш, не варто вимагати від нього, щоб він відклав усі свої справи і почав вчити його прямо зараз. Буде набагато краще, якщо ми запропонуємо: «Машенька, давай вирішимо, коли ми з тобою будемо вчити вірші». Тоді дитина сама буде прагнути виконати прийняте рішення, оскільки буде відчувати його як своє.\n Дитина вчиться самостійно приймати рішення не тільки в повсякденному житті, але і під час гри. Перш за все, це відноситься до сюжетно-рольових ігор і до ігор з правилами: це настільні (гри з фішками, карти, шашки, шахи, нарди) і рухливі ігри. Гра - це своєрідний простір вільних дій, де можна випробувати найрізноманітніші варіанти своєї поведінки. Тому чим частіше грає дитина в такі ігри, тим більше його досвід самостійних дій і тим легше йому буде вчитися діяти самостійно в реальному житті.\n Важливу роль в привчанні дитини бути самостійним грає і підтримання режиму дня. Звичка до певного режиму, що включає в себе всі основні справи дня, структурує життя малюка і дозволяє йому до кінця дошкільного віку почати вчитися планувати свій час. Якщо ж режим дня відсутня, то мамі або бабусі доводиться постійно витрачати сили на "організацію" дитини, постійно «стояти над ним» і вимагати, щоб він виконував ту чи іншу дію.\nОтже, більше довіри, більше самостійності і заохочення - такі нескладні правила розвитку самостійності дитини в домашніх справах. Дитина повинна відчувати, що все не «понарошку», що його робота дійсно комусь потрібна, приносить користь. Тоді, виконуючи роботу багаторазово, він опанує стійкими навичками цієї діяльності і буде хотіти займатися нею самостійно.\n• Повірте в унікальність своєї дитини, в те, що Ваша дитина єдиний в своєму роді, не схожий ні на одного сусідську дитину і не є точною копією вас самих. Тому не слід вимагати від дитини реалізації заданої Вами життєвої програми і досягнення поставлених Вами цілей. Уявіть йому право прожити життя самому. Дозвольте дитині бути самим собою, зі своїми недоліками, слабостями й достоїнствами. Приймайте його таким, яким він є. Спирайтеся на сильні сторони дитини.\n• Не соромтеся демонструвати йому свою любов, дайте йому зрозуміти, що будете любити його завжди і за будь-яких обставин.\n• Не бійтеся залюбити дитини, беріть його на коліна, дивіться йому в очі, обіймайте та цілуйте його тоді, коли йому це хочеться. В якості заохочення частіше використовуйте ласку.\n• Постараєтеся, щоб ваша любов не обернулася вседозволеністю та бездоглядністю. Встановіть чіткі рамки і заборони / бажано, щоб їх було небагато /. Суворо дотримуйтеся встановлених заборон і дозволів.\n• Не поспішайте вдаватися до покарань. Постарайтеся впливати на дитину проханнями. У разі непокори батькам потрібно переконатися, що прохання відповідає віку і можливостям дитини.\n• Якщо дитина демонструє відкрито непокору, батько може подумати про покарання. Покарання має відповідати проступку, дитина повинна чітко розуміти за що покараний.\n• Чи не забуваєте, що ключ до серця дитини лежить через гру. Саме в грі можете передати ті навички і знання, поняття про життєві цінності, краще зрозуміти один одного.\n• Частіше розмовляєте з дитиною, пояснюєте йому суть заборон і обмежень. Допоможіть дитині вербально висловлювати свої почуття і переживання, навчитися розуміти свою поведінку і поведінку інших людей.\n• Психічне здоров'я ваших дітей у ваших руках. Найчастіше покладайтеся на свою любов і інтуїцію.\n• Діалогу з суспільством дитина вчиться у нас, дорослих. Ми його міра, його масштаб, його критерії оцінки інших, ставлення до інших і до себе. Перший крок в світі дорослих і однолітків він починає з того, що оглядається на нас і судить цей світ за законами, викладеним йому нами.\n• Дуже важливо усвідомити, що стиль відносини дорослих до дитини впливає не тільки на дитячу поведінку, але і на психічне здоров'я дітей; так невпевненість дитини в позитивному ставленні до себе дорослого або, навпаки, впевненість в негативній оцінці його як особистості провокує пригнічену агресивність.\nНам, дорослим, необхідно пам'ятати, що під впливом досвіду спілкування з нами, у дитини не тільки формуються оцінки себе та інших, але і зароджується дуже важлива особливість - співчувати іншим людям, переживати чужі прикрощі та радості як власні. У спілкуванні з дорослими і однолітками він вперше усвідомлює, що потрібно враховувати не тільки свою, але і чужу точку зору. Педагогічна авторитарність в неформальному спілкуванні з детий породжує у них дефіцит самостійності, невміння висловити і відстояти свою думку. Спілкуючись з дитиною, дуже важливо відмовитися від позиції, що наше слово - істина, бо процес спілкування вимагає розуміння іншого і ототожнення себе з іншими\nУ психології під тривожністю розуміється «стійке особистісне утворення, що зберігається протягом тривалого часу», емоційний дискомфорт.\nТривожність як риса особистості. Властива дитині-астеніка, який схильний до песимізму. Найчастіше такий підхід до життя переймається від близьких. Така дитина дуже схожий на своїх батьків.\nПриклад. Мама 7-річної дівчинки скаржилася, що дочка не може підійти до вчительки щось запитати, плаче при розставанні. Під час розмови мова жінки була тихою і переривчастої, на очах - сльози.\nУ подібних випадках важко зрозуміти до кінця, що в поведінці дитини є результатом виховання, а що передалося у спадок. Багато що залежить від вроджених особливостей характеру, наприклад, така тривожність властива дітям з темпераментом меланхоліка. Така дитина завжди буде відчувати якийсь емоційний дискомфорт, він повільно адаптується до тих чи інших ситуацій, а будь-яка зміна в звичного життя надовго позбавляє його душевної рівноваги.\nТривожність ситуативна пов'язана з конкретною ситуацією, є результатом якихось подій. Наприклад, після болючої процедури у лікаря дитина починає боятися всіх лікарів. Часто діти, незалежно від віку, бояться самостійно робити покупки в магазині. Знаючи про майбутній похід в магазин, дитина заздалегідь розбудовується, у нього псується настрій, він вважає за краще залишитися без цукерки, ніж купувати її самостійно.\nСитуативну тривожність можна звести до мінімуму, але зовсім позбутися від неї виходить не у всіх - у багатьох дорослих залишилася тривога перед відвідуванням лікаря, або контрольною роботою.\nШкільна тривожність - різновид ситуативної тривожності. Дитину хвилює і турбує все, що пов'язано зі школою. Він боїться контрольних робіт, відповідати біля дошки, отримати двійку, помилитися. Така тривожність часто проявляється у дітей, батьки яких пред'являють завищені вимоги і очікування, у дітей, яких порівнюють з більш успішними однолітками. Така тривожність часто зустрічається в класах шестирічок - такі маленькі діти можуть плакати через незначні труднощів (забув лінійку, не зрозумів, що робити, батьки прийшли на п'ять хвилин пізніше і т.д.). Дорослішаючи, дитина менш емоційно реагує на труднощі, відчуваючи себе більш компетентним, він менше боїться змін і швидше адаптується до змін\nНевротики. Діти з соматичними проявами (тики, заїкання, енурез і т.д.). Проблема таких дітей виходить за рамки компетенції психолога, необхідна допомога невропатолога, психіатра.\nТаким дітям необхідно давати виговоритися, просити батьків не загострювати увагу на соматичних проявах. Необхідно створити для дитини ситуацію комфорту, прийняття і звести до мінімуму травмує фактор. Таким дітям корисно малювати страхи, розігрувати їх. Їм допоможе всякий прояв активності, наприклад, лупити подушку, обніматися з м'якими іграшками.\nРозгальмування. Дуже активні, емоційні діти з глибоко захованими страхами. Спочатку намагаються добре вчитися, але якщо це не виходить, то вони стають порушниками дисципліни. Можуть спеціально виставляти себе на посміховисько перед класом. На критику реагують підкреслено байдуже. Своєю підвищеною активністю намагається заглушити страх. Можливі легкі органічні порушення, які заважають успішному навчанню (проблеми з пам'яттю, увагою, дрібною моторикою).\nТаким дітям необхідно доброзичливе ставлення оточуючих, підтримка з боку вчителя і однокласників. Треба створити у них відчуття успіху, допомогти їм повірити у власні сили. На заняттях треба давати вихід їх активності.\nСором'язливі. Зазвичай це тихі, чарівні діти, вони бояться відповідати біля дошки, не піднімають руку, безініціативні, дуже старанні в навчанні, мають проблеми у встановленні контакту з однолітками. Бояться про чет-то запитати вчителя, дуже лякаються, якщо він підвищує голос (навіть на іншого), часто плачуть через дрібниці, переживають, якщо чогось не зробили. Охоче спілкуються з психологом або педагогом особисто (індивідуально).\nТаким дітям допоможе група однолітків, підібрана за інтересами. Дорослі повинні надавати підтримку, в разі утруднення спокійно пропонувати виходи із ситуацій, більше хвалити, визнавати за дитиною право на помилку.\nЗамкнені. Похмурі, непривітні діти. Ніяк не реагують на критику, в контакт з дорослими намагаються не вступати, уникають гучних ігор, сидять самі по собі. Можуть бути проблеми в навчанні через відсутність зацікавленості і включеності в процес. Поводяться так, як ніби від усіх чекають підступу. Важливо знайти для таких дітей область, яка їм цікава (динозаври, комп'ютер і т.д.) і через обговорення, бесіди на цю тему налагоджувати спілкування.\nХарактерні риси тривожних дітей\n• Після кількох тижнів хвороби дитина не хоче йти в школу.\n• Дитина по кілька разів перечитує одні і ті ж книги, дивиться одні й ті ж фільми, мультфільми, відмовляючись від усього нового.\n• Дитина прагне підтримувати ідеальний порядок, наприклад, з маніакальною завзятістю розкладає ручки в пеналі в певній послідовності.\n• Якщо дитина легко збудливий і емоційний, він може «заразитися» тривожністю від близьких.\n• Дитина сильно нервує під час контрольних, на уроках постійно перепитує, вимагає докладного пояснення.\n• Швидко втомлюється, стомлюється, важко переключається на іншу діяльність.\n• Якщо не вдається відразу виконати завдання, відмовляється від його подальшого виконання.\n• Схильний звинувачувати себе у всіх неприємностях, що трапляються з близькими.\nЯк допомогти дитині подолати тривожність\n(Рекомендації для батьків тривожних дітей)\n• Необхідно зрозуміти і прийняти тривогу дитини - він має на неї повне право. Цікавтеся його життям, думками, почуттями, страхами. Навчіть його говорити про це, разом обговорюйте ситуації зі шкільного життя, разом шукайте вихід. Вивчайте робити корисний висновок з пережитих неприємних ситуацій - набувається досвід, є можливість уникнути ще більших неприємностей і т.д. Дитина повинна бути впевнений, що завжди може звернутися до Вас за допомогою і порадою. Навіть якщо дитячі проблеми не здаються Вам серйозними, визнайте його право на переживання, обов'язково поспівчуває ( «Так, це неприємно, прикро ...»). І тільки після висловлення розуміння і співчуття допоможіть знайти рішення вихід, побачити позитивні сторони.\n• Допомагайте дитині подолати тривогу - створюйте умови, в яких йому буде менш страшно. Якщо дитина боїться запитати дорогу у перехожих, купити щось в магазині, то зробіть це разом з ним. Т.ч. ви покажете, як можна вирішити тривожну ситуацію.\n• Якщо в школі дитина пропустив через хворобу багато днів, спробуйте зробити його повернення поступовим - наприклад, прийдіть разом після уроків, дізнайтеся домашнє завдання, нехай розмовляє з однокласниками по телефону; обмежте час перебування в школі - не залишайте перший час на групу подовженого дня, уникайте перевантажень.\n• У складних ситуаціях не прагнете все зробити за дитину - запропонуйте подумати і впоратися з проблемою разом, іноді досить просто Вашої присутності.\n• Якщо дитина не говорить відкрито про труднощі, але у нього спостерігаються симптоми тривожності, пограйте разом, обігруючи через гру з солдатиками, ляльками можливі важкі ситуації, може бути дитина сам запропонує сюжет, розвиток подій. Через гру можна показати можливі рішення тієї чи іншої проблеми.\n• Заздалегідь готуйте тривожного дитини до життєвих змін і важливих подій - обговорюйте те, що буде відбуватися.\n• Не намагайтеся підвищити працездатність такої дитини, описуючи майбутні труднощі в чорних фарбах. Наприклад, підкреслюючи, яка серйозна контрольна його чекає.\n• Ділитися своєю тривогою з дитиною краще в минулому часі: «Спочатку я боялася того-то ..., але потім сталося те-то і мені вдалося ...»\n• Намагайтеся в будь-якій ситуації шукати плюси ( «немає лиха без добра»): помилки в контрольній - це важливий досвід, ти зрозумів, що потрібно повторити, на що звернути увагу ...\n• Важливо навчити дитину ставити перед собою невеликі конкретні цілі і досягати їх.\n• Порівнюйте результати дитини тільки з його ж попередніми досягненнями / невдачами.\n• Навчайте дитину (і вчіться самі) розслаблятися (дихальні вправи, думки про хороше, рахунок і т.д.) і адекватно висловлювати негативні емоції.\n• Допомогти дитині подолати почуття тривоги можна за допомогою обіймів, поцілунків, погладжування по голові, тобто тілесного контакту.\n• У оптимістичних батьків - оптимістичні діти, а оптимізм - захист від тривожності. • Намагайтеся в будь-якій ситуації шукати плюси ( «немає лиха без добра»): помилки в контрольній - це важливий досвід, ти зрозумів, що потрібно повторити, на що звернути увагу ...\n• У оптимістичних батьків - оптимістичні діти, а оптимізм - захист від тривожності.\n1. Важливо з'ясувати наступні моменти:\nа) прояв брехні є наслідком:\n- досягнення благородних цілей (героїчна брехня);\n- особистих відносин або особистих інтересів;\n- вигадки, фантазії (періоду активного розвитку мови і уяви);\nб) дитина збрехав випадково або навмисно;\nв) якщо навмисно, то яка причина брехні. Можливі варіанти:\n- наявність у дитини проблем, які потребують вирішення (в тому числі хворобливої потреби обманювати інших).\n2. На дитину впливає вся сукупність життєвих проявів. Тому слід проаналізувати, якщо дитина каже неправду, чи немає в цьому вини дорослих:\n- чи не завищені вимоги до дитини;\n- Чи не опікають дитину зайвою увагою;\n- чи не відчуває він себе знедоленим в дитячому саду, сім'ї;\n- чи має місце суперництво, ревнощі між дітьми;\n- не наслідує дитина кому-небудь з оточуючих;\n- чи не є це реакцією на жорсткі покарання.\n3. Ніколи не карайте, якщо провина зроблений вперше, випадково або через помилки дорослих, в тому числі, якщо дитина сама зізнається у брехні. В останньому випадку краще висловити радість з приводу того, що він вчинив чесно.\n4. Не робіть зауваження в присутності сторонніх, краще наодинці постарайтеся пояснювати дитині, чому слід завжди говорити правду, що слідує за брехнею.\n5. Бурхливе негативна, емоційна реакція дорослого на брехню лише посилить відчуття страху і його потреба брехати, щоб уникнути покарання. Що робити, якщо дитина каже неправду?\n5. Бурхливе негативна, емоційна реакція дорослого на брехню лише посилить відчуття страху і його потреба брехати, щоб уникнути покарання.\n6. Не створюйте ситуацію для обману. Уникайте двозначних питань, коли легше сказати неправду, ніж правду.\n7. Намагайтеся в повсякденному житті демонструвати приклади чесних вчинків.\n8. Чим частіше дитини заохочуватимуть за щирість, хороші вчинки, тим рідше у нього буде виникати потреба говорити неправду.\nПримітка: Прояв брехні в поведінці дітей молодшого та старшого шкільного віку найчастіше є результатом відсутності довірчих відносин з дорослими.\nЯк багато хто вже змогли помітити, що останнім часом читання різних книжок стає все менш і менш поширеним явищем. Так як, напевно, багато батьків просто не розуміють для чого потрібно читати дітям книжки. Але ж про традиції читати книги для дітей вголос не можна забувати. Так само важливо прищепити дитині любов до читання.\n1. ВИДІЛЯЙТЕ ЧАС ДЛЯ ЧИТАННЯ ЩОДНЯ.\nЧитаючи дитині, ви як би розширюєте його світ, допомагаєте йому отримувати задоволення від читання, поповнюєте запас його знань і словниковий запас. Дитина вчиться слухати книгу, перегортати сторінки, водити пальчиком зліва направо, запам'ятовує слова, які бачить і чує. Діти обожнюють регулярне (а не від випадку до випадку) читання з батьками! Вибирайте невеликий проміжок часу, коли ви можете розслабитися і не поспішати - перед сном, або коли у вас перерву в домашніх клопотах.\nНе забувайте, що дитині можуть почитати дідусь з бабусею, старші брат або сестра, будь-який член родини. Приходьте в бібліотеку, де йому можуть почитати більш дорослі читачі. Весь час звертайтеся до книги і читання.\n2. Вибирайте КНИГИ РАЗОМ З ДИТИНОЮ.\nЧитаючи з дитиною разом постійно, ви обов'язково помітите, які книги йому подобаються більше, якісь він краще розуміє. Вдавайтеся до допомоги бібліотеки і бібліотекаря у виборі книг, схожих на ці. Адже саме в бібліотеці є книги для будь-якого віку і рівня розвитку. Крім того, професіоналам легше знайти такі книги, ніж вам самим.\nЧи не вважайте, що всі необхідні дитині книги є у вас вдома - це помилка багатьох читаючих батьків. І не тільки тому, що домашні бібліотеки не можуть бути різноманітніше публічних. Вашої дитини просто може надихати приклад інших читають дітей. Як їх багато, і скільки книг! Це дуже важливо для формування маленького читача, який виховується на наслідуванні. Інші читачі як би передають естафету вашій дитині. Це допоможе йому звикнути до різноманітності книг, до читацького поведінки дітей і дорослих і обов'язково позначиться на подальшому житті, навчанні, підготує до навчання в школі. Світ книг і бібліотека не буде для нього невідомою країною. «Як багато цікавих книг, і всі їх можна прочитати самому». Так з'являється стимул до читання.\n3. Оточити дитину МАТЕРІАЛАМИ ДЛЯ ЧИТАННЯ.\nНе тільки книги з бібліотеки повинні бути у дитини. Обов'язково повинні бути і свої власні. Які? Перш за все, ті, в яких він зможе не тільки почитати, але і розфарбувати картинку, щось самостійно вирізати або змайструвати, зробити запис, зібрати пазл. Таких книг багато, і вони для суто індивідуального користування.\nМожна робити і саморобні книги. Допоможіть своєму малюкові склеїти, підписати або зшити свою власну книжку з малюнками, фотографіями і іншими цікавими речами. Ви можете допомогти дитині записати текст, який він хоче помістити в своїй книжечці. Схвалюйте, надихати і заохочуйте цю роботу вашої дитини, так само як і читання його «власних» книг всім членам сім'ї.\n4. ПОВІЛЬНО І ІЗ ЗАДОВОЛЕННЯМ.\nНе так важливо, що ви читаєте, але як ви читаєте! Коли читаєте швидко і монотонно, дитина швидко втрачає інтерес. Читайте емоційно, отримуючи задоволення від читання самі. Намагайтеся читати різними голосами за різних героїв, передаючи їх характер. Вашій дитині це сподобається! Читайте, перебиваючи читання розмовними, паузами, розгляданням картинок в книзі. Це дасть малюку час вдуматися в те, що він чує, «переварити» прочитане, зрозуміти події і характери героїв.\nОбов'язково задавайте питання самі і відповідайте на ті, що виникнуть у дитини, вислухайте, як він сам розповідає і передає свої враження від прочитаного. Придивляйтеся під час читання до дитини. Іноді він явно не хоче переривати читання, особливо якщо історія незнайома, і він чує її вперше. Іноді він захоче спочатку розглянути картинки, розпитати вас, про що книга. Будьте поблажливі і не зупиняйте його. Читання повинно бути задоволенням! Пам'ятайте, читання книг - це грандіозна репетиція і приречення майбутнього ставлення до навчання.\n5. ЧИТАЙТЕ ЗНОВУ І ЗНОВУ.\nЯк відомо, діти часто люблять слухати одні й ті ж історії. Вони змушують вас читати вже нав'язлива на зубах книги знову і знову. А на вашу пропозицію почитати або розповісти що-небудь новеньке, часто відмовляють. Що робити в такому випадку? Подивіться в заголовок цієї ради! Так Так! Читайте саме те, що він просить. Це не примха. Дитина хоче розібратися в книзі глибше, процес пізнання її відбувається повільніше, він отримує від читання задоволення. Не позбавляйте його всього цього. Адже йде підготовка до майбутнього вдумливому і уважного читання, виховання повноцінного сприйняття книги. Вам важко по двадцятому разу перечитувати «Машеньку і ведмедя»? Залучіть до процесу всіх членів сім'ї. Дайте самій дитині можливість погорду собою і зобразити, що він сам цю книжку «читає».\n6. ЧИТАЙТЕ ВЕЗДЕ І ЗАВЖДИ.\nЧитати можна скрізь і завжди: на прогулянці, на пляжі, в поїздці, чекаючи прийому у лікаря. Нехай у вашій сумці обов'язково лежить книга. Заохочуйте читання вивісок.\nШукайте позитивні і ефективні шляхи просування до його душі більш цікавих і більш значущих книг. Вибирайте найпопулярніші в дитячому середовищі теми і книги (вам на допомогу завжди прийдуть бібліотекарі) і приготуйтеся до довгого шляху пошуку улюблених книг, цікавих тем і авторів\n7. ПОКАЗУЙТЕ ДИТИНІ СВОЮ ЗАІНТЕРЕСОВАНІСТЬ В ЙОГО ЧИТАННІ.\nНемає нічого важливішого для виховання читача, ніж виховання в дитині любов до читання. Будьте Великими Провідниками в світ книг, а не Великими погоничів і Оцінювачами того, що і як читає ваша дитина.\nВсе це не складно. Вашій дитині буде набагато легше вчитися. Він знатиме, чим зайняти вільний час. Він з легкістю буде знаходити і творчо переробляти будь-яку інформацію. І це обов'язково призведе його до успіху!\nЯкщо дитина краде ...\nПроблема крадіжки в міру росту дитини ускладнюється. Те, що в ранньому дитинстві є випадковим епізодом, помилкою, у підлітків - вже усвідомлений крок, а то і шкідлива звичка, девіантна поведінка.\nУ молодшому шкільному віці дитина потрапляє в ситуацію постійного оцінювання, і не тільки з боку дорослих (в першу чергу, вчителів), але і з боку однокласників. Їх оцінки поступово стають більш значимими, ніж звичайні шкільні, а іноді важливіше, ніж думка батьків. Саме в цьому віці найбільш активно відбувається моральний розвиток маленької людини, освоєння соціальних норм, закладається моральна основа особистості. Тепер все залежить від шкали пропонованих цінностей. Щоб завоювати популярність і повагу однолітків, дитина готова на багато що. Особливо той, у якого не все благополучно будинку. Якщо батьки вічно зайняті, їм немає діла до проблем дитини та її інтересів, якщо вони холодно ставляться до нього, відкидають його, то школяр ще активніше шукатиме розради поза сім'єю, а тут вже як пощастить, яка компанія попадеться.\nДо типу злодійства молодшого школяра можна віднести ситуації домашнього злодійства, коли дитина може вкрасти гроші або якусь річ, що належить його рідним або близьким друзям родини. Найчастіше крадіжки такого роду роблять підлітки і молодші школярі, хоча витоки подібної поведінки можуть перебувати в ранньому дитинстві. Таке злодійство - свого роду сигнал про емоційне неблагополуччя сім'ї, незадоволеності якихось життєво важливих потреб дитини.\nНа жаль, особливу тривогу у батьків викликають лише ті випадки, коли злодійство починає виходити за межі сім'ї. Але ж навіть найперший подібний проступок - привід задуматися: чи все в порядку, чи не відчуває маленький член сім'ї дискомфорт в родинному колі? Аналіз роботи з крадуть дітьми підтверджує, що в їх сім'ях спостерігається емоційна холодність між родичами. Така дитина або відчуває, що його не люблять, або в ранньому дитинстві пережив розлучення батьків, і, хоча відносини з батьком зберігаються, він спостерігає відчуженість, навіть ворожість між мамою і татом.\nМолодші школярі беруть те, що їм дуже хочеться мати в даний момент: гарний ластик або яскравий олівець. І ще те, що вони колекціонують: яйця-сюрпризи, вкладиші, наклейки. Для підлітків 11-13 років вкрасти щось в магазині - значить продемонструвати одноліткам свою сміливість, незалежність і зневага до соціальних норм. Дівчинка може вкрасти лак для нігтів, який не дуже навіть і сподобався, хлопчик таємно виносить з супермаркету музичні диски, не звертаючи уваги на їх утримання. У школі молодші підлітки крадуть якусь річ у однокласника, щоб провчити його за те, що послужливий з учителем, краще вчиться або просто не такий, як усі.\nНайчастіше - це спонтанний вчинок, а не розважлива крадіжка з меркантильних міркувань. Молодші школярі ще не здатні передбачити наслідки дій, не розуміють морального змісту норми. Вони не вміють уявити переживання іншого, коли той позбавляється речей. У підлітків розвинені почуття сорому і провини, але їм ще важко керувати своєю поведінкою. Саме тому злодійство завжди супроводжується брехнею. Діти знають, що бажання володіти сильнішою за страх батьківського гніву. За допомогою брехні вони намагаються уникнути покарання.\nНавіть якщо школяр вкрав вперше, не можна принижувати значення такого вчинку, втішати себе думкою, що все мине з віком. Але і забрати вкрадене зі словами «Ніколи так більше не роби» - значить підштовхнути його до того ж ще раз. Потрібно взяти себе в руки - не кричати, що не загрожувати міліцією. В ідеалі він повинен повернути в магазин (або однокласникам) вкрадене (або відшкодувати його вартість) і принести свої вибачення. Необхідно дати можливість повернути річ самостійно. Важливо, щоб дитина не тільки відчув сором, але мав шанс виправити свій вчинок. І не слід наклеювати ярликів. Школяр взяв чуже, але він не злодій. Якщо ж проступок повторюється неодноразово, це серйозний привід задуматися про те, що відбувається в його відносинах з однолітками або в його родині.\nЗолоте правило виховання говорить: «Лай наодинці, хвали - при всіх». Крадіжка - сміття, який не слід «виносити з хати». Не можна таврувати, фарбувати образ в чорний колір: інакше порочне вчинок може дійсно перетворитися в суть особистості: «Мама каже - значить, я такий!» А в підлітковому віці вже звучить виклик: «Так! Обманщик, злодій! Ну і що?"\nОдна з основних причин злодійства в середньому і старшому шкільному віці - відсутність у дітей грошей на кишенькові витрати. У кожному віці у дітей - свої запити. У 1-3 класах всім хочеться цукерок в красивих обгортках, жуйок, потім - різних ігрових приставок, далі - більше (згадайте, кому з нас в 9-10 класі не хотілося мати джинси?). Нехай ці загальні інтереси і не завжди на користь дитині (замість цукерок і жуйок, звичайно, корисніше фрукти і овочі), але батькам все ж слід піти у нього «на поводу». Всі ці періоди - жуйок, приставок і т. Д. - швидко проходять, а ось почуття образи за власну ущербність (у всіх є, а у мене немає), бажання володіти чимось, у що б то не стало, можуть привести до тому, що залишить слід на все життя - до крадіжки.\nДеякі психологи стверджують, що причиною дитячого злодійства може бути легке ставлення батьків до чужої праці (але це вже скоріше питання психотерапевтів) або до дрібних грошей. Коли в будинку постійно розкидані рублі і батьки не втомлюються повторювати, що це не гроші, дитина незабаром перестає цінувати і тисячі. Він вважає, що все так ставляться до грошей, і тому витягнути у кого-то з кишені якої бракує йому «дрібниця» не вважає злочином ...\nКрадіжка в підлітковому віці (12-16 років) може бути пов'язано з бажанням отримати гострі відчуття, пережити авантюрне пригода, ризикнути.\nТак, в літературі наводиться приклад розмови з важким підлітком Сергієм Ф., якого поставили на облік в міліції за вчинення цілої серії крадіжок. Сергій був «форточники». Відкрита кватирка служила йому дверима в чужі квартири. Список вкрадених їм речей включав військовий бінокль, пейджер, плеєр, пару кросівок, газовий пістолет. Загалом, можна сказати, що Сергій обчищав квартири.\n- Невже, - здивувалася психолог, - всі ці дрібниці коштують того, щоб ганьбити себе, батьків?\n- Справа не в речах, - махнув рукою Сергій.\n- Тоді в чому?\n- Ну, розумієте, дух захоплює: лізеш - можуть зловити, в квартирі - господарі прийти, потім вийти непоміченим - вийде чи ні?\n- Загалом, ризик, так? - закінчив психолог.\n- Так! - підтвердив Сергій.\n- Ішов би тоді в льотчики краще! - презирливо вставила Леночка, яка випадково почула розмову.\nСергій опустив голову. Леночка йому дуже подобалася.\nЧерез місяць Сергій пішов вчитися стрибати з парашутом, а потім вступив до льотного училища. Так, в літературі наводиться приклад розмови з важким підлітком Сергієм Ф., якого поставили на облік в міліції за вчинення цілої серії крадіжок. Сергій був «форточники». Відкрита кватирка служила йому дверима в чужі квартири. Список вкрадених їм речей включав військовий бінокль, пейджер, плеєр, пару кросівок, газовий пістолет. Загалом, можна сказати, що Сергій обчищав квартири.\nЧерез місяць Сергій пішов вчитися стрибати з парашутом, а потім вступив до льотного училища.\nНе варто думати, що таких любителів пригод, як Сергій, одиниці. Що змушує хлопчаків лізти в чужий сад за яблуками, коли в своєму - гілки ломляться? Азарт, гострі відчуття.\nОтже, мотиви крадіжки можуть бути самими різними. Перш ніж засуджувати, потрібно зрозуміти причини. Доконаний факт - ще не вина. Адже є випадки, коли підлітків силою або хитрістю втягують в порочне коло.\nПриятелі ловлять на «слабо», дорослі залякують погрозами. Зараз в школах, як в кримінальних колах, є таке поняття - «поставити на лічильник». Підходить до тринадцятирічному підлітку шістнадцятирічний і каже: «Ти мені винен тисячу рублів. Чи не віддаси - кожен день буде капати відсоток ». Таким чином, названа сума неухильно зростає.\n«Звідки ж я візьму ?!» - «У мами з татом». Якщо жертва не віддає «борг», її тероризують і б'ють. З цим явищем в школах боротися вкрай складно, оскільки ні вчителі, ні батьки ні про що не підозрюють: під страхом смерті жертвам заборонено скаржитися. Потрапляючи в подібну залежність, дитина нерідко починає красти: йому здається, що, зібравши необхідну суму, він позбудеться своїх мучителів.\nЯка б біда не сталася з дитиною, головне - не відвертатися від нього, дати йому шанс залишитися Людиною. А якщо буде потрібно - дати такий шанс ще раз.\nА.С.Макаренко в романі «Педагогічна поема» розповідає, як одного з своїх вихованців - пропаленому злодієві і шахраєві - довірив отримати величезну суму грошей за всю колонію. Він навмисно послав хлопця за грошима одного. Коли, змучений внутрішньою боротьбою і спокусою, той все-таки приніс гроші і попросив їх перерахувати, Макаренко відповів:\n- Навіщо? Я тобі вірю.\nСаме ця віра в свою дитину, в те, що він хоче і може бути краще, врятує його, вбереже від фатального кроку.\nЧотири кроки до припинення злодійства\nІснує чотири основних правила поведінки батьків, які допомагають зупинити злодійство незалежно від того, маленькі у вас діти або старші.\nКрок 1. Підійдіть до ситуації спокійно і оціните наміри дитини\nКрок перший полягає в спробі знайти відповіді на п'ять основних питань:\n- Де і коли це сталося?\n- З ким був ваш дитина?\n- Чому він вкрав?\nНа жаль, пряме запитання «Чому ти це зробив?» Веде в нікуди. Найкраще почати з вашої реакції, що пояснює, що, на вашу думку, сталося і як ви до цього ставитеся. Наприклад: «Тім, я засмутилася, коли знайшла у тебе в шафі відеогру, адже вона не твоя. Як вона туди потрапила? ». Якщо не буде відповіді, можна прямо запитати: «Ти взяв її?».\nВажливо запам'ятати два «не» в батьківській поведінці. По-перше, не реагуйте занадто гостро. Безумовно, ви будете розсерджені і засмучені, але намагайтеся триматися спокійно. По-друге, не звинувачуйте дитину в крадіжці і не називайте його злодюжкою. Звинувачення ніколи не вирішать проблему, а дитина може почати обманювати, щоб уникнути покарання або несхвалення. Замість цього визнайте існування проблеми і спільно справляйтеся з нею.\nКрок 2. Поясніть, чому красти погано\nВикладіть дитині свої погляди на чесність. Саме зараз постарайтеся, щоб дитина зрозуміла, чому красти недобре і чому це підриває моральні підвалини вашої родини. Будьте лаконічні і дотримуйтеся теми шкоди крадіжки: «Брати без дозволу те, що тобі не належить, - дуже погано. Ми ніколи не беремо чужі речі. Нам потрібно довіряти один одному. Я сподіваюся, що ти будеш поважати власність інших і завжди будеш питати дозвіл, перш ніж щось позичити ». Пам'ятайте, що дітям часто важко зрозуміти різницю між «позичити» і «взяти», тому вам доведеться пояснити дитині ідею права власності та поваги до неї.\nЯкщо ваша дитина постарше, можна обговорити з ним можливі наслідки крадіжки, такі як втрата друзів, погана репутація, втрата довіри людей і проблеми з законом. Нагадайте йому, що в деяких магазинах прийнята політика "нульової толерантності». У таких магазинах не прощають першого порушення, якщо ви повернете вкрадену річ, а відразу ж викликають поліцію. Пам'ятайте, що однією бесіди про чесність далеко не достатньо для стійкого зміни поведінки. Частіше розмовляйте з дитиною про чесність протягом декількох тижнів, щоб він не тільки зрозумів, чого ви від нього хочете, але і зробив чеснота частиною свого звичного способу дій.\nКрок 3. Робіть зауваження і міркуйте над ситуацією\nДіти часто не замислюються про згубні наслідки крадіжки. Постарайтеся поставити дитину на місце його жертви і дати відчути, наскільки прикро, коли крадуть твої речі. Якщо дитина маленька, розіграйте ситуацію з його улюбленою іграшкою. Нібито вкравши його іграшку, запитаєте: «Що б ти відчув, якби вкрали твою іграшку? Це було б справедливо? ». Дитину постарше можна запитати: «Уяви, що ти жертва крадіжки, - ти виявив, що з твого гаманця вкрадені всі гроші. Що ти відчуєш? Що ти сказав би людині, який вкрав? ».\nКрок 4. Вимагайте відновлення справедливості\nІ останній крок - переконайтеся в тому, що дитина дійсно розуміє, чому красти погано і що треба зробити, щоб виправити становище. Краще покарання - вимагати, щоб дитина вибачився перед жертвою і повернув викрадену річ. (Краще, якщо при цьому ви будете супроводжувати дитину.) Якщо крадіжка сталася в магазині, переговорите попередньо з господарем магазину, щоб доброзичливий продавець простив дитині скоєне. Якщо річ зіпсована або її вже не можна повернути, дитина повинна оплатити її вартість. Ймовірно, вам доведеться дати свої гроші, але дитина повинна їх з часом повернути зі своїх кишенькових грошей або ж за рахунок додаткових щоденних обов'язків.