Олександр Караваєв: «Уболівальники «Динамо» можуть розраховувати на божевільну самовіддачу, поліпшення нашої гри та результату» – Херсонська обласна асоціація футболу\nОлександр Караваєв: «Уболівальники «Динамо» можуть розраховувати на божевільну самовіддачу, поліпшення нашої гри та результату»\nСьогоднішнім гостем програми “Динамо Online” на офіційному Youtube-каналі “біло-синіх” став Олександр Караваєв.\nДинамівський латераль розповів про своє футбольне життя та захоплення поза футболом, а також відповів на запитання, що цікавлять уболівальників.\n– Олександре, чим займаєтеся на карантині?\n– Як і всі, проводжу час удома, намагаюся менше гуляти. Але коли погода хороша, виїжджаю за місто, щоб подихати повітрям у лісі, де нікого немає. Часто граємо з сім’єю в розвиваючі ігри, розгадуємо головоломки, робимо орігамі, малюємо з дітьми. Нудьгувати не доводиться.\n– Яка книга найбільше вплинула на ваше життя?\n– Юнацький спогад – це книга “Три товариші”. Досі перебуваю під враженням, хочу ще раз її перечитати. Подобалися твори Дена Брауна – “Код да Вінчі”, “Інферно”, “Цифрова фортеця”. Фантастика, але дуже цікава. Нещодавно прочитав “Атлант розправив плечі” і “Три чашки чаю”. Останню книгу на зустрічі з уболівальниками “Динамо” порадив Сергій Сидорчук, і я буквально через тиждень її купив і прочитав. Мені теж дуже сподобалася, рекомендую.\n– Сьогодні Кабінет міністрів України дозволив професійним командам з 11 травня тренуватися на закритих базах. Що для вас означає ця новина?\n– Це ковток свіжого повітря для нас. Без цього було дуже важко. Ми розуміли, що не потрібно ризикувати, дотримувалися норм карантину, тренувалися на базі по одному-двоє та довго там не перебували. Якщо це рішення затвердять, то для нас буде величезною радістю, коли ми почнемо тренуватися в групах або всією командою.\n– За чим найбільше сумуєте, окрім футболу?\n– За особистим спілкуванням із друзями, рідними, близькими. Повідомлення і дзвінки не замінять особистих зустрічей і прогулянок, за цим дуже сумуєш.\n– Чи пам’ятаєте свій гол у ворота збірної Японії? Який матч у жовто-синій футболці для вас найпам’ятніший?\n– Звичайно, пам’ятаю. Я тоді вийшов на заміну на позицію правого захисника, і буквально через 10-15 хвилин забив гол. Ми ще й виграли цей матч, тому, звичайно ж, емоції переповнювали. Назавжди це запам’ятаю, тим паче, поки що це мій єдиний гол за збірну.\nЩо стосується пам’ятних матчів, то, якщо не брати до уваги дебюту в збірній, то це поєдинок із Сербією, коли ми виграли 5:0, і переможний матч із Португалією, після якого ми вийшли на Євро.\n– А який матч на клубному рівні виділяється?\n– Важко виділити один матч, адже грав я в багатьох клубах. Дебютні матчі, зустрічі з лідерами чемпіонату або в єврокубках – завжди значущі. За емоціями дуже запам’ятався матч у Кубку України проти “Шахтаря”, серйозний поєдинок за напругою, у нас багато що виходило, і результат підкріпив позитивні емоції.\n– Чи є принципові відмінності між тренерами, під керівництвом яких ви працювали – Хацкевичем, Михайличенком і Вернидубом?\n– В принципі, у всіх тренерів приблизно одне й те саме бачення, тільки в тренувальному процесі є своя родзинка. Усі тренери вимагають приблизно однакових функцій і дій на твоїй позиції. Просто в “Динамо” більше відповідальності в кожному моменті й у кожній грі. У “Зорі” відповідальність відчувалася не настільки, у “Динамо” ж результат завжди стоїть на першому місці.\n– На якій позиції ви почуваєтеся найбільш комфортно та якою була ваша перша позиція в футболі?\n– Спочатку я грав нападника, виходило забивати голи. Коли грали проти серйозних суперників, сильних гравців ставили назад, щоб оборонялися та не давали забивати. У юнацькому футболі грав в атаці та праворуч на фланзі. А в 15-16 років уперше зіграв правого захисника в юнацькій збірній у Олександра Головка – експериментально, можна сказати. Далі у Павла Яковенка постійно грав на цій позиції.\nЗараз відчуваю себе правим захисником, там більше тактичних перебудов, коли потрібно думати, як правильно вибрати позицію або зіграти в певному епізоді, коли м’яч на іншій половині поля. У захисті більше думаєш, ніж граючи попереду, де більше імпровізації.\n– Хто для тебе приклад гри на позиції правого латераля?\n– Мені завжди подобався Дані Алвеш, особливо в “Барселоні”. Не сказав би, що він сильно грав в обороні, хоча і це у нього є, але в атаці за ним ніхто не встигав.\n– Із ким найпростіше було грати у зв’язці та проти яких суперників було найскладніше?\n– Коли я тільки робив перші кроки у професійному футболі, грав на фланзі проти Євгена Коноплянки – він тоді був у “Дніпрі”, на піку форми. Проти нього було дуже важко грати, він і зараз швидкий і технічний, але тоді Коноплянка був ще й свіжішим, у нього все виходило з легкістю.\nКоли був у “Зорі”, мені подобалося, коли зі мною грав правого захисника Микита Каменюка. Як капітан, він своїм досвідом завжди підтримував, допомагав, підказував. А в збірній комфортно було грати з Андрієм Ярмоленком, з ним була хороша комунікація, зігрувався з ним у певних епізодах.\n– Чи був складний період у твоїй кар’єрі?\n– Так, такий період був, у 16-18 років, коли переходив із юнацького футболу в дорослий. Зараз у такому віці хлопців з академії вже підпускають до першої команди, дають шанс. Раніше ти ще проходив школу другої та першої ліг, грав за дубль. Був такий момент, коли не підходив дублю і грав у другій лізі. Іноді сумнівався, чи варто це робити, тому що тебе щось постійно штовхає вниз, тобі доводиться підніматися, переступати себе і йти до мети. Коли долаєш такі моменти, легше рухатися вперед. Далі все стало на свої місця та поступово йшло вгору. Такі моменти потрібно пережити, перебороти – і все буде.\n– Чому не вдалося заграти в “Фенербахче”?\n– Коли надійшла пропозиція від “Фенербахче”, довго думати не довелося, у мене був досить молодий вік, хотілося спробувати себе в більш сильному клубі. “Фенербахче” хотів викупити мій контракт, взяти в оренду з правом викупу або в довгострокову оренду. Але за збігом обставин вийшло так, що я пішов в оренду лише на півроку без права викупу.\nВсе одно, вважаю, отримав досвід і виокремив для себе позитивні моменти. Розумію, що в подальшому такого не робитиму. Можна сказати, що я п’ять років ходив в оренди, тому що усвідомлював, що коли ти граєш і на виду, то можеш потрапити в збірну та в сильніший клуб, що у мене і сталося. Тому я ні про що не шкодую, все відмінно.\n– Уболівальники в Туреччині дійсно божевільні?\n– Це реально так. Я цього не очікував, думав, що так, вболівають, але не настільки сильно. Тим паче коли я перейшов до “Фенербахче”, вболівальники протестували проти керівництва, проводили страйки, не ходили на домашні матчі.\nТак вийшло, що я не міг грати в Лізі Європи, тому що був заграний за “Зорю”, і повинен був приїхати на матч як глядач. Стадіон був оточений, ніхто не міг проїхати, тому що вболівальники дуже імпульсивні й агресивні, не пускали машини – міг заїхати тільки клубний автобус або люди з пропусками. Але я тоді цього не знав, пропуск не взяв, припаркувався за кілометр і до стадіону йшов пішки. Уболівальники мене впізнали і я йшов у їх супроводі, вони кричали свої кричалки, палили фаєри. Так я йшов від машини на стадіон і потім від стадіону до машини. Народ там любить футбол як найголовніше заняття в своєму житті. І коли їм щось не подобаються в матчі або в поведінці футболістів і тренерів, вони це дуже агресивно показують.\n– Із ким із футбольних зірок було найбільш пам’ятне знайомство в Туреччині?\n– Це Мартін Шкртел і Робін ван Персі. Шкртел знав російську з часів гри за “Зеніт”, він пояснював багато речей, спілкувався зі мною з першого дня, в усьому допомагав. Так само і ван Персі – тільки англійською. Вони дали зрозуміти, що я в своєму середовищі, можу відчувати себе розкуто і займатися своєю справою. Усі прості, скромні хлопці, не було ніяких “зірок”. Це приклад, до якого потрібно прагнути кожному футболістові.\n– Чи потрібно в УПЛ використовувати VAR на кожному матчі?\n– Якщо керівництво всесвітнього футболу прийшло до такого висновку і керівництво ліг це вітає, то можна вводити VAR. Але потрібно доводити це до найвищого рівня. Згодом покращувати технології до максимального рівня, щоб це допомагало футболу, а не заважало. Ставлюся до VAR нормально. Якщо він зробить гру чесною та правильною, то сенс у цьому є. А якщо буде упереджене ставлення до якоїсь команді або таким засобом можна буде вплинути на результат гри, то це буде погано.\n– Два дні тому була річниця перемоги “Динамо” в Кубку Кубків-1986. Чи дивилися ви цей поєдинок або інші ретро-матчі киян?\n– Такі матчі не переглядав, але фрагменти з голами бачив, їх легко знайти в Youtube.\n– Якби у вас була можливість стати журналістом, у кого з футбольних або історичних особистостей ви б хотіли взяти інтерв’ю?\n– Якщо з футбольних особистостей, то у Мессі та Іньєсти. Хотілося б зрозуміти, як вони розмірковують про футбол. Із інших відомих діячів, можливо, у Ніколи Тесли або Альберта Ейнштейна.\n– Чи колекціонуєте футболки?\n– Так, у мене велика стопка, більше 50 футболок. Пам’ятних багато, у “Фенербахче” просив у хлопців – ван Персі, Шкртела, Ленса. Коли ми грали в збірній проти Італії – футболку після матчу дав Чіро Іммобіле. Є і футболка Руні, одну він дав після матчу, а ще одну, на подарунок моєму куму, підписав.\n– За яку команду вболівали в дитинстві?\n– Із дитинства мені подобався “Ювентус”, подобалася гра Недведа, Дель П’єро, Трезеге, Каморанезі. А в дитинстві у мене була футболка “Барселони” з 10-м номером і прізвищем Рівалдо. З 10-11 років вболіваю за “Барселону”.\n– На що можуть розраховувати вболівальники “Динамо” у завершальній частині сезону?\n– Наші вболівальники точно можуть розраховувати на божевільну самовіддачу, поліпшення нашої гри і, звичайно ж, результату. Щоб наші фанати отримували тільки задоволення. Ми прекрасно розуміємо, що в цьому сезоні не тішимо вболівальників і хочемо це якомога швидше виправити. На карантині у нас був довгий час, щоб кожен подумав над своєю грою та грою команди, звернув увагу на свої негативні та позитивні моменти.\nВіримо, що після карантину відновиться чемпіонат, і ми зі свіжими емоціями будемо йти до поставленої мети. Хочемо вигравати кожен матч і радувати вболівальників. Прагнемо до цього. Те, що вболівальник у нас вірить, нас завжди заряджає та стимулює. Хочеться, щоб так було завжди.\nPrevious Post is ‹ Президент УАФ провів робочу відеоконференцію з керівниками обласних асоціацій\nNext Post is У Будинку футболу відбулася робоча нарада щодо розробки протоколу поетапного виходу клубів із карантину ›


ДУХОВНІСТЬ - 1. УВЕСЬ БОЖИЙ ЛЮД ПРОГОЛОШУЄ ЄВАНГЕЛІЄ\n1. УВЕСЬ БОЖИЙ ЛЮД ПРОГОЛОШУЄ ЄВАНГЕЛІЄ [111-134]\n111. Євангелізація є завданням Церкви. Але цей суб’єкт євангелізації є чимось більшим від цілісної та ієрархічної структури, бо є передовсім людом, який прямує до Бога. Без сумніву, що це таїна, яка своїм корінням сягає в Пресвяту Трійцю, але вона реалізується в історії у виді люду-прочанина-євангелізатора, який завжди перевершує усі інституційні визначення, хоча вони й необхідні. Пропоную трошки затриматися на такому розумінні Церкви, остаточним фундаментом якого є вільна і безкорислива ініціатива Бога.\nЛюд для всіх\n112. Спасіння, яке нам дарує Бог, є ділом Його милосердя. Жодний людський вчинок, навіть найкращий, не заслуговує цього великого дару. Бог тільки благодаттю притягує нас, щоб з’єднати з собою . Він посилає свого Духа в наші серця, щоб вчинити нас своїми дітьми, щоб преобразити нас і вчинити здатними відповісти своїм життям на його любов. Ісус Христос посилає Церкву як таїнство спасіння, дароване Богом . Церква через євангелізаційну діяльність стає знаряддям божественної благодаті, яка діє безперервно і абсолютно неконтрольовано. Це дуже добре виразив Бенедикт XVI, відкриваючи Синод: «Важливо знати, що перше слово, правильна ініціатива, правильна дія походять від Бога, і якщо ми приєднаємося до цієї ініціативи, якщо будемо просити про цю божественну ініціативу, то тільки тоді зможемо бути – з Ним і в Ньому – євангелізаторами» . Принцип примату благодаті повинен бути маяком, який постійно направляє наші роздуми про євангелізацію.\n113. Це спасіння, яке здійснюється Богом і радісно проголошується Церквою, є для всіх , і Бог започаткував дорогу, щоб з’єднатися з усіма людьми всіх часів . Він вирішив покликати їх як люд, а не як окремих індивідів. Ніхто не спасається сам, тобто ні як окремий індивід, ні своїми силами. Бог нас притягує, беручи до уваги сукупність міжособових зв’язків, які зумовлюють життя у суспільстві. Церква – це люд, вибраний і покликаний Богом. Ісус не говорить апостолам організувати ексклюзивну, елітну групу. Говорить: «Ідіть, отже, і зробіть учнями всі народи» (Мт. 28, 19). Св. Павло стверджує, що в Божому Люді, в Церкві «нема юдея ані грека, [...] бо всі ви одно у Христі Ісусі» (Гал. 3, 28). Я хотів би сказати тим, які вважають, що перебувають далеко від Бога і від Церкви, боязливим і байдужим: Господь і тебе кличе приєднатися до його люду, і чинить це з великою пошаною і любов’ю!\n114. Бути Церквою означає бути Божим Людом – згідно з великим планом любові Отця. Це означає бути закваскою Бога в центрі людства. Це означає проголошувати і нести Боже спасіння в наш світ, який часто губиться і потребує заохочуючих відповідей, які дають надію і нові сили йти далі. Церква повинна бути місцем безкорисливого милосердя, де кожний може відчути, що його приймають, люблять, прощають і заохочують жити добрим життям, згідним з Євангелієм.\nЛюд з багатьма обличчями\n115. Божий Люд приймає конкретні форми в народах земної кулі, кожний з яких має власну культуру. Поняття культури є цінним інструментом для зрозуміння різних форм вираження християнського життя, які проявляються в Божому Люді. Йдеться про стиль життя конкретного суспільства, про притаманний йому спосіб відносин між членами даного суспільства, з іншими створіннями і з Богом. Культура, в такому розумінні, охоплює все життя народу . Кожний народ упродовж історії розвиває власну культуру із легітимною автономністю , бо людська істота «по своїй природі має абсолютну потребу в суспільному житті»  і завжди орієнтована на суспільство, в якому у конкретний спосіб досвідчує контакт з дійсністю. Людська істота завжди вписана в культуру: «природа якнайміцніше з’єднана з культурою» . Благодать зумовлює культуру, і Божий дар втілюється в культуру, яка його приймає.\n116. Упродовж двох тисячоліть існування християнства незліченні народи отримували благодать віри, доводили її до розквіту в щоденному житті й переказували мовами власних культур. Якщо якась спільнота приймає проголошення спасіння, то Святий Дух запліднює її культуру преображаючою силою Євангелія. Отож, як бачимо в історії Церкви, християнство не диспонує тільки однією культурою, а, «залишаючись повністю собою, зберігаючи абсолютну вірність проголошенню Євангелія і церковній традиції, завжди матиме обличчя багатьох культур і багатьох народів, в які воно було засіяне і проросло» . У різних народах, які досвідчують Божий дар згідно з власною культурою, Церква виражає автентичну вселенськість і показує «красу цього багатокультурного обличчя» . У християнських звичаях євангелізованого народу Святий Дух прикрашає Церкву, показуючи їй нові аспекти Об’явлення і даючи їй нове обличчя. Через інкультурацію Церква «вводить народи з їхніми культурами до своєї спільноти» , бо «кожна культура пропонує позитивні цінності та форми, які можуть збагатити способи проповідування, розуміння Євангелія і життя за Євангелієм» . У такий спосіб «Церква, приймаючи цінності різних культур, стає "sponsa ornata monilibus suis", "молода, що дорогоцінностями себе оздоблює" (див. Іс. 61, 10)» .\n117. Різноманітність культур, якщо її добре розуміти, не загрожує єдності Церкви. Святий Дух, посланий Отцем і Сином, преображає наші серця і чинить нас здатними до досконалого сопричастя з Пресвятою Трійцею, в якій все стає єдністю. Святий Дух будує сопричастя і гармонію Божого Люду. Святий Дух є гармонією, так само, як є зв’язком любові між Отцем і Сином . Святий Дух породжує різноманітне багатство дарів і водночас будує єдність, яка ніколи не є однорідною, а завжди – багатоформною гармонією, яка притягує. Євангелізація з радістю признає це різноманітне багатство, яке Святий Дух породжує в Церкві. Монокультурне і монотонне християнство не відповідає логіці втілення. Хоча деякі культури дуже тісно пов’язані з проповідуванням Євангелія і розвитком християнської думки, але об’явлене послання не ототожнюється з жодною з них і є транскультурним. Тому в євангелізації нових культур або культур, які ще не прийняли християнське послання, разом з Євангелієм не обов’язково накидати їм конкретну форму культури, навіть якщо вона дуже чудова й древня. Послання, яке проповідуємо, завжди одягнено в якусь культуру, але часом у Церкві ми піддаємося марнославній сакралізації своєї культури і можемо проявляти більше фанатизму, ніж справжнього євангелізаційного запалу.\n118. Єпископи Океанії просили, щоб у них Церква «розвивала розуміння і представлення Христової правди на базі традицій і культур регіону», і закликали «усіх місіонерів працювати в гармонії з місцевими християнами, щоб віра і життя Церкви виражалися у формах, сприйнятливих і відповідних для кожної культури» . Ми не можемо вимагати, щоб народи всіх континентів виражали християнську віру, наслідуючи форми, прийняті європейськими народами в конкретний момент історії, бо віру неможливо зачинити в границях розуміння і вираження однієї культури . Не підлягає дискусіям факт, що одна культура не вичерпує Христову таїну відкуплення.\nВсі ми – учні-місіонери\n119. У всіх без винятку охрещених діє освячуюча сила Святого Духа, яка спонукає їх євангелізувати. Божий Люд, завдяки цьому помазанню, є святим і тому непомильним «in credendo». Це означає, що у вірі не помиляється, навіть якщо не може знайти слів для вираження своєї віри. Святий Дух керує ним у правді й веде до спасіння  . Як частину своєї таїни любові до людства, Бог дає вірним, як єдиному організму, відчуття віри – sensus fidei – яке допомагає людові розпізнати те, що справді походить від Бога. Присутність Святого Духа дає християнам деяку гомогенність з божественною дійсністю і мудрість, щоб розуміти її інтуїтивно, навіть якщо вони не володіють відповідними інструментами, щоб виразити її прецизійно.\n120. Таїнство Хрещення чинить кожного члена Божого Люду учнем-місіонером (див. Мт. 28, 19). Кожний охрещений, незалежно від функцій, які виконує в Церкві, й від рівня релігійної освіти, є активним суб’єктом євангелізації, тому неправильним буде розуміння євангелізації, яку здійснюють кваліфіковані спеціалісти, у той час, як решта вірних – тільки реципієнти їхньої праці. Нова євангелізація повинна залучити до активної участі кожного охрещеного. Це переконання стає закликом до кожного християнина не відкладати обов’язків євангелізації; бо якщо хтось дійсно досвідчив рятівну любов Бога, то не потребує багато часу, щоб приготуватися до проповідування, не мусить чекати, щоб йому прочитали багато лекцій чи дали багато повчань. Кожний християнин є місіонером у тій мірі, в якій зустрівся з любов’ю Бога в Ісусі Христі; не говорімо більше, що ми «учні» і «місіонери», а що ми завжди «учні-місіонери». Якщо ми в цьому сумніваємось, то погляньмо на перших учнів, які, зустрівшись поглядами з Ісусом, відразу з радістю пішли Його проповідувати: «Ми знайшли Месію» (Йо. 1, 41). Самарянка після розмови з Ісусом відразу стає місіонеркою, і багато самарян повірило в Ісуса «з-за слів жінки» (Йо. 4, 39). Також святий Павло після зустрічі з Ісусом Христом «зараз же почав по синагогах проповідувати Ісуса, що він – Син Божий» (Ді. 9, 20). А ми на що чекаємо?\n121. Само собою, що всі ми покликані розвиватися як євангелізатори. Також стараймося про кращу формацію, про поглиблення любові й про ясніше свідчення Євангелія. І тому ми повинні дозволити іншим постійно нас євангелізувати; але це не означає, що ми повинні відкласти місію євангелізації, а що мусимо знайти такий спосіб проповідування Ісуса, який відповідає обставинам, в яких перебуваємо. У будь-якому випадку всі ми покликані виразно свідчити іншим про рятівну любов Спасителя, який, незважаючи на наші слабкості, жертвує нам свою близькість, своє Слово, свою силу і надає сенсу нашому життю. Твоє серце знає, що життя без Нього не таке саме; і тому те, що ти відкрив, те, що тобі допомагає жити, те, що тобі дає надію, ти повинен передавати іншим. Наша недосконалість не може бути виправданням; навпаки, місія повинна бути постійним стимулом, щоб не залишатися посереднім, а продовжувати зростати. Свідчення віри, до якого покликані всі християни, спонукає нас повторити за св. Павлом: «Не те, щоб я осягнув уже мету чи був уже досконалим, але змагаю далі [...] і змагаюся до того, що попереду» (Фил. 3, 12-13).\nЄвангелізаційна сила народної побожності\n122. У такий самий спосіб можемо вважати, що різні народи, в які було інкультуровано Євангеліє, є активними збірними суб’єктами євангелізації. А це тому, що кожний народ є творцем власної культури і протагоністом власної історії. Культура – це динамічна дійсність, яку народ створює постійно, і кожне покоління передає наступному систему постав щодо різноманітних екзистенціальних ситуацій, які необхідно переосмислити перед лицем нових викликів. Людина «є дитиною й водночас батьком культури, до якої належить» . Якщо в якомусь народі вже інкультуровано Євангеліє, то в процесі передачі культури також відбувається передача віри в постійно нових формах; і тому важливо євангелізацію розуміти як інкультурацію. Кожна частинка Божого Люду, приймаючи в своє життя Божий дар згідно зі своїм генієм, дає свідчення віри, прийнятої і збагаченої новими вимовними способами вираження. Можна сказати, що «народ постійно євангелізує себе самого» . Тут важливою стає народна побожність – автентичне вираження спонтанної місіонерської діяльності Божого Люду. Йдеться про дійсність у постійному розвитку, основним рушієм якого є Святий Дух .\n123. У народній побожності можна побачити, як прийнята віра була втілена в культуру й передається далі. У якийсь момент на неї дивилися з недовірою, але в наступні десятиріччя після Собору вона стала об’єктом нової переоцінки. Павло VI в Апостольській Адгортації Evangelii Nuntiandi дав вирішальний імпульс для такого мислення. В ній він пояснює, що народна побожність «відображає таке прагнення Бога, яке можуть розуміти тільки вбогі й прості люди»  і «чинить їх благородними та здатними до героїчної самопожертви, якщо йдеться про визнання віри» . Бенедикт XVI, який ближче до нас у часі, в Латинській Америці відмітив, що йдеться про «цінний скарб Католицької Церкви» і що в народній побожності «виражається душа латиноамериканських народів» .\n124. В Documento de Aparecida описані дари, які Святий Дух безкорисливо уділяє народній побожності. На цьому чудовому континенті, де багато християн виражають свою віру через народну побожність, єпископи називають її також «народною духовністю» або «народною містикою» . Йдеться про автентичну «духовність, втілену в культуру простих людей» . Вона наповнена змістом, який відкриває і виражає більше за допомогою символів, ніж практичного розуму, і в акті віри більше наголошує на credere in Deum, ніж на credere Deum.  Це «правомірний спосіб жити вірою, відчувати себе частиною Церкви, бути місіонером» ; вона підтримує благодать бути місіонером, вийти з себе і стати прочанином: «Йти разом з іншими вірними до святинь і брати участь в інших маніфестаціях народної побожності, також брати з собою дітей або запрошувати інших – це само по собі є актом євангелізації» . Не пробуймо обмежити чи контролювати цю місіонерську силу!\n125. Аби зрозуміти цю дійсність, на неї треба дивитися поглядом Доброго Пастиря, який не осуджує, а любить. Тільки виходячи з емоційного співвідчуття, породженого любов’ю, можемо оцінити теологальне життя, присутнє в побожності християнських народів, особливо вбогих. Думаю про сильну віру тих матерів, які стоять на колінах перед ліжком хворої дитини і починають молитися на вервиці, навіть якщо не знають Символу Віри, або про такий заряд надії, вкладений у свічку, запалену в скромному помешканні, щоб просити в Марії допомоги, або про погляди глибокої любові, звернені до розп’ятого Христа. Кожний, хто любить святий вірний Божий Люд, не буде дивитися на це тільки як на природні пошуки божества. Це прояви теологального життя, анімованого Святим Духом, влитим в наші серця (див. Рим. 5, 5).\n126. В народній побожності, яка є плодом інкультурованого Євангелія, міститься активна євангелізуюча сила, яку не можна недооцінювати: бо це би означало нехтувати ділом Святого Духа. Ми покликані надихати і підтримувати її, щоб поглиблювати процес інкультурації, який ніколи не завершиться. Прояви народної побожності можуть нас багато чому навчити, і для тих, хто вміє їх відчитувати, є locus theologicus, яке вимагає нашої уваги, особливо тоді, коли думаємо про нову євангелізацію.\nОсоба до особи\n127. Сьогодні, коли Церква прагне жити глибокою місіонерською відновою, існує форма проповідування, яка стосується всіх як щоденне завдання. Йдеться про передачу Євангелія особам, з якими ми спілкуємося, – як знайомим, так і незнайомим. Це неформальне проповідування, яке може здійснюватися під час розмови або під час відвідування місіонером якогось дому. Бути учнем означає постійну готовність нести іншим любов Ісуса, а це можна робити спонтанно в будь-якому місці: на вулиці, на площі, на роботі, в дорозі.\n128. Першим пунктом у цьому завжди шанобливому й люб’язному проповідуванні є діалог, в якому інша особа може висловлюватися і ділитися своїми радостями, надіями, неспокоєм за своїх близьких і багатьма іншими справами, які лежать їй на серці. Тільки після такої розмови їй можна представити Слово у виді біблійної перикопи або оповідання, але ніколи не забуваючи про основне проголошення: любов Бога, який став людиною, видав себе за нас і живе, даруючи нам спасіння і дружбу. Це проголошення чинимо в покорі й з поставою свідка, який постійно вчиться, з усвідомленням, що це послання є так багате й глибоке, що завжди нас перевершує. Часом його передаємо безпосередньо, часом через особисте свідчення, розповіддю, жестами або так, як нам навіює Святий Дух в конкретних обставинах. Якщо здається відповідним і дозволяють обставини, то було би добре таку братерську та місіонерську зустріч закінчити короткою молитвою, поєднаною з турботами, озвученими цією особою. У такий спосіб ця людина відчує глибше, що її вислухали та зрозуміли, що її справу довірили Богові, і визнає, що Боже Слово справді промовляє до неї.\n129. Але не треба думати, що проголошення Євангелія завжди мусить відбуватися за допомогою вивчених конкретних формулювань або точних слів, які виражають абсолютно незмінний зміст. Євангеліє переказується багатьма різними способами, які неможливо описати або каталогізувати, а Божий Люд із своїми незліченними жестами й знаками є їх збірним суб’єктом. І тому, якщо Євангеліє інкультуровано в якусь культуру, то вже не передається тільки від особи до особи. Це повинно спонукати нас до роздумів, що в країнах з малою кількістю християн помісні Церкви повинні не тільки заохочувати кожного охрещеного проголошувати Євангеліє, а й активно підтримувати інкультурацію, принаймні в початкових формах. Остаточна мета: щоб проповідь Євангелія власними категоріями культури, в якій проповідується, вела до нового синтезу з цією культурою. І хоча цей процес завжди дуже повільний, але нас часто паралізує надмірний страх. Якщо дозволимо сумнівам і страхам придушити нашу сміливість, то можливо, що замість того, щоб бути креативними, будемо пасивними, не спричинимось до жодного розвитку й не братимемо участі в історичному процесі, а будемо тільки глядачами безплідної стагнації Церкви.\nХаризми на службі євангелізаційного сопричастя\n130. Святий Дух також збагачує всю Церкву-євангелізаторку різними харизмами. Це дари для віднови та відбудови Церкви . Вони – не зачинене спадкоємство, дане якійсь одній групі для того, щоб стерегла його; йдеться скоріше про дари Святого Духа, інтегровані в еклезіальне тіло, які притягують до центру тіла, тобто до Христа, звідки розходяться у вигляді імпульсів для євангелізації. Виразним знаком автентичності харизми є її еклезіальність, тобто здатність гармонійно інтегруватися в життя святого віруючого Божого Люду для загального добра. Автентична новизна, викликана Святим Духом, не потребує кидати тінь на інші духовності для самоутвердження. Чим краще харизма буде спрямована до серця Євангелія, тим більш еклезіальною буде її реалізація. Сопричастя, навіть дуже важке, є місцем, в якому харизма проявляє свою автентичність і таїнственну плідність. Якщо Церква приймає цей виклик, то може бути взірцем миру в світі.\n131. Відмінності між людьми і спільнотами часом обтяжливі, але Святий Дух, причина цих відмінностей, може з усього витягнути щось добре і перетворити в привабливий євангелізаційний динамізм. Відмінності завжди повинні бути примирені за допомогою Святого Духа; тільки Святий Дух може викликати різноманітність, чисельність, множинність й водночас забезпечити єдність. Натомість, коли ми прагнемо різноманітності й зачиняємось у своїх партикуляризмах, у своїй винятковості, то провокуємо поділи, з другого боку, коли бажаємо будувати єдність за допомогою своїх планів, то закінчується тим, що накидаємо й утверджуємо однорідність. Місії Церкви це не допомагає.\nКультура, думка і освіта\n132. Проголошення Євангелія в різних культурах також зумовлює проголошення в різних професійних, наукових та академічних колах. Йдеться про зустріч віри, розуму й науки, яка ставить собі за мету поглиблювати дискурс про вірогідність і започаткувати нову апологетику , яка допоможе створити такі постави, через які Євангеліє слухатимуть усі. Коли деякі розумові категорії та здобутки науки приймають для проголошення послання, то вони стають засобами євангелізації; водою, переміненою в вино. Те, що вже прийняте, стає не тільки відкупленим, а й інструментом Святого Духа для просвічення і відновлення світу.\n133. З моменту, коли вже недостатньо євангелізувати кожну людину, а Євангеліє проголошується цілим культурам, теологія – не тільки пасторальна, – в діалогу з іншими науками й людським досвідом, стає дуже важливою в наших роздумах про те, як пропозицію Євангелія донести до різноманітних культурних середовищ і адресатів . Церква-євангелізаторка цінує й підтримує харизму богословів і їхню дослідницьку працю, яка сприяє діалогу зі світом культури й науки. Я закликаю богословів нести це служіння як частину спасительної місії Церкви. Але необхідно, щоб, роблячи це, вони не забували про євангелізаційну мету Церкви та теології і не задовольнялися тільки теологією за письмовим столом.\n134. Університети є упривілейованим середовищем для роздумів над цією євангелізаційною працею і її розвитку в інтердисциплінарний та інтегральний спосіб. Католицькі школи, які завжди намагаються поєднати освіту з ясним проголошенням Євангелія, є дуже цінним вкладом в євангелізацію культури, навіть у тих країнах і містах, де несприятливі обставини спонукають нас бути креативними, щоб знайти відповідні методи .\n Див. Propositio 4.\n ІІ Ватиканський Собор, Догматична Конституція Lumen gentium, про Церкву, 1.\n Роздуми під час І Генеральної Конгрегації XIII Звичайної Генеральної Асамблеї Синоду єпископів (8 жовтня 2012): AAS 104 (2012), 897.\n Див. Propositio 6; ІІ Ватиканський Собор, Душпастирська Конституція Gaudium et spes, про Церкву в сучасному світі, 22.\n ІІ Ватиканський Собор, Lumen gentium, про Церкву, 9.\n Див. ІІІ Генеральна Конференція Єпископів Латинської Америки і Карибів, Documento de Puebla (23 березня 1979), 386-387.\n ІІ Ватиканський Собор, Душпастирська Конституція Gaudium et spes, про Церкву в сучасному світі, 36.\n Там само, 53.\n Йоан Павло ІІ, Апостольський лист Novo Millennio ineunte (6 січня 2001), 40: AAS 93 (2001), 294-295.\n Там само, 40: AAS 93 (2001), 295.\n Йоан Павло ІІ, Енцикліка Redemptoris missio (7 грудня 1990), 52: AAS 83 (1991), 300. Див. Апостольська Адгортація Catechesi Tradendae (16 жовтня 1979), 53: AAS 71 (1979), 1321.\n Йоан Павло ІІ, Посинодальна Апостольська Адгортація Ecclesia in Oceania (22 листопада 2001), 16: AAS 94 (2002), 384.\n Йоан Павло ІІ, Посинодальна Апостольська Адгортація Ecclesia in Africa (14 вересня 1995), 61: AAS 88 (1996), 39.\n Див. Св. Фома Аквінський, Summa Theologiae, I, q. 39, art. 8 cons. 2: «Виключивши Святого Духа, ланку між двома, не зможемо зрозуміти єдності зв’язку між Отцем і Сином»; див. також там само I, q. 37, a. 1, ad 3.\n Йоан Павло ІІ, Посинодальна Апостольська Адгортація Ecclesia in Oceania (22 листопада 2001), 17: AAS 94 (2002), 385.\n Йоан Павло ІІ, Посинодальна Апостольська Адгортація Ecclesia in Asia (6 листопада 1999), 20: AAS 92 (2000), 478-482.\n II Ватиканський Собор, Догматична Конституція Lumen gentium, про Церкву, 12.\n Йоан Павло ІІ, Енцикліка Fides et ratio (14 вересня 1998), 71: AAS 91 (1999), 60.\n III Генеральна Конференція єпископів Латинської Америки і Карибів, Documento de Puebla (23 березня 1979), 450; див. V Генеральна Конференція єпископів Латинської Америки і Карибів, Documento de Aparecida (29 червня 2007), 264.\n Див. Йоан Павло ІІ, Посинодальна Апостольська Адгортація Ecclesia in Asia (6 листопада 1999), 21: AAS 92 (2000), 482-484.\n N. 48: AAS 68 (1976), 38.\n Гомілія з нагоди відкриття V Генеральної Конференції єпископів Латинської Америки і Карибів (13 травня 2007), 3: AAS 99 (2007), 446-447.\n V Генеральна Конференція єпископів Латинської Америки і Карибів, Documento de Aparecida (29 червня 2007), 262.\n Там само, 263.\n Див. Святий Фома Аквінський, Summa Theologiae II-II, q. 2, art. 2.\n V Генеральна Конференція єпископів Латинської Америки і Карибів, Documento de Aparecida (29 червня 2007), 264.\n Див. ІІ Ватиканський Собор, Догматична Конституція Lumen gentium, про Церкву, 12.\n Див. Propositio 17.\n Див. Propositio 30.\n Див. Propositio 27.\nГОЛОВНА > Єзуїтика > Берголіо > EVANGELII GAUDIUM > III. ПРОГОЛОШЕННЯ ЄВАНГЕЛІЯ > 1. УВЕСЬ БОЖИЙ ЛЮД ПРОГОЛОШУЄ ЄВАНГЕЛІЄ


Неповнолітня і не вагітна: за яких умов можна укласти шлюб - LDN\nНеповнолітня і не вагітна: за яких умов можна укласти шлюб\n«Чи можемо ми одружитися, якщо я неповнолітня, але не вагітна?». З таким питанням до Черкаського офісу Мережі правового розвитку звернулася 17-річна Марина. Консультацію дівчині та її 25-річному хлопцю Богдану надала юристка Юлія Дмитраш. Цей приклад із практики правників Офісу при громадській організації «Центр права» допоможе розібратися у своїх правах молодим людям, які опинилися у подібній ситуації.\nЮристка пояснила Марині та Богдану всі правові підстави та порядок подачі до суду заяви про надання права на шлюб.\nОтже, відповідно до статті 22 Сімейного кодексу (СК) України, шлюбний вік для чоловіків та жінок встановлюється у 18 років. Стаття 23 СК України передбачає наступне:\nПарі для отримання такого дозволу потрібно звернутися до суду (за місцем проживання заявника) з відповідною заявою про надання права на шлюб (за правилами окремого провадження).\nСудова практика передбачає, що підставами на отримання права на шлюб до 18 років є:\n– фактичне створення сім’ї;\n– народження дитини.\nПри цьому юристка зазначила, що перелік підстав не є вичерпним. Батьки неповнолітнього/неповнолітньої (в даному випадку Марини), хоча і є зацікавленими особами у справі, проте їхня згода чи заперечення не матимуть вирішального значення у суді.\n– З огляду на судову практику, шанси на отримання позитивного рішення є досить великими, якщо таке рішення відповідає інтересам особи. Однак, враховуючи сьогоднішні реалії, вжиті карантинні заходи*, завантаженість суддів та періоди відпусток, розгляд справи може відбутися вже після настання повноліття особи, – коментує Юлія Дмитраш.\nТому з огляду на вищевикладене, юристка запропонувала закоханим дочекатися повноліття Марини та скористатися послугою «шлюб за добу», аби не чекати місяць після того, як вони подадуть в органи ДРАЦС заяву про реєстрацію шлюбу.


Фольклористка розповіла, звідки взялись колядники на Різдво | БУГ - bug.org.ua\nФольклористка розповіла, звідки взялись колядники на Різдво\n18:41 | 4.01.2022 / Статті / коляда, різдво /\nВід початку колядники символізували померлих, які ходили за сонцем, а кутя була символом вшанування пращурів.\nЯк передає Суспільне, про це в ефірі Радіо Культура розповіла завідувачка кафедри фольклористики інституту філології Київського національного університету ім.Т.Шевченка, доцентка Олеся Наумовська.\nТакож вона розповіла, чому колядники, за традицією, переодягаються, та коли в оселях з’явилися новорічні ялинки.\nЯкщо говорити про Різдво традиційне, потрібно заглянути у давні дохристиянські часи, коли вірили, що у цей час народжується світ. Тобто помирає світ в одній іпостасі, народжується в іншій – народжується Новий Рік.\nНа Різдво з давніх-давніх давен вірили, що такі церковно-обрядові свята були пов’язані з циклами сонцестояння. Різдво, Коляда це – зимове сонцестояння. Вірили в те, що межа між світами наскільки звужується, стає настільки тонкою, що можливий перехід з одного світу в інший світ.\nСаме тому ми маємо тих колядників, колядки, кутю та узвар та багато іншого. У давнину вірили у те, що ніби то народжується Нове Сонце. І про це свідчить така колядка, що зберегла ще дохристиянські символи : “На Древі світлому, дві пташоньки радоньку радять, як нам це світ заснувати, пірнають на дно, витягнуть відтуди камінь і заснують таким чином Світ”.\nІ тому багато вчених підтримують цю точку зору, що співали гімни, які прославляють народження Нового Сонця, народження Нового Року. Крім того, в дохристиянські часи такі події потребували певного жертвопринесення. У давні часи, коли вже відійшли від людських жертвопринесень, необхідно було принести в жертву те, що було цінним в господі. А цінним на ті часи була рогата худоба. І таким чином ми і переходимо до обряду “водіння кози”. Тобто, приносили в жертву худобу, яка потім замінилась на випікання печива у вигляді різдвяної худоби.\nЧому в давні часи колядників пов’язували з потойбіччям\nУ цей час межа між світами стає наскільки тонкою, що відбувається перехід між ними. Також це пов’язано і з вшануванням померлих. З одного боку, до померлих ставилися з колосальною повагою, шаною і їх, ніби то вітали цей перехід.\nЗ іншого це – трошки страшно. Треба було якимось чином вберегтись від них. Це призвело до появи цих гуртів колядників, які переодягалися, які проводили символічні дійства – немов прихід в наш світ отих померлих пращурів.\nГурти колядників, які приходили до господи, якраз і символізували отих представників потойбіччя – душі померлих, які в цей час повертаються на Землю. І тому їх чекали в кожній господі, вірили що там, де ступить нога колядника, там не ступить нога мерця.\nВід початку ці гурти були суто чоловічі, враховуючи, що цей ритуал передбачає контакт зі смертю. Відповідно, жінки не брали в цьому участь. Це вже зараз ми бачимо як і дітки колядують, і жінки. Насправді, це могли робити тільки чоловіки.\nАле, враховуючи, що це свято поєднано і з сонцем, гурти не могли ходити по селу хаотично. Вони ходили саме за сонцем, а якщо це була гірська місцевість, наприклад Карпати, то вони йшли знизу по колу, піднімаючись та обходячи кожну домівку.\nЯкщо колядники не заходили в якусь домівку, то це значить туди могла стати нога мерця, а це було дурним знаком і на них дуже ображались.\nЗа уявленням прадавніх людей, потойбічний світ – немовбито перевернутий цей світ. І відповідно, представники того світу такі ж як і ми, але трошки інші. І відповідно тому колядники перевдягалися за категоріями – “чужий”, потойбічний.\nЦе могла бути не людина, а тварина, так в гуртах колядників з’явились ті звірині образи. Це – могли бути “чужі” за категорією – інородний, так у нас з’являється, наприклад, “німець”.\nЦе можуть бути не люди, а взагалі – демонічні істоти, тому колядники обмотували руки соломою, ставали на ходулі чи навпаки присідали, говорили дуже глибокими, низькими голосами, або – навпаки, дуже писклявими.\nОдна фігура могла представляти собою смерть. Їй обмазували борошном обличчя, вставляли зуби з ріпи, обгортали в простирадло, вона була мовчазною фігурою. І, якраз цю фігуру ніхто не хотів відігравати. І її обирали шляхом жеребкування.\nВона була абсолютно статична – її заводили, клали на лаві і вона не мала щось робити. Крім того, були категорії “інші” за відношенням до сакрального світу. Наприклад, коваль. Коваль здавна вважався дуже сакральною професією.\nВ давнину люди не могли зрозуміти, як людина бере залізо, яке тверде, міцне і за допомогою вогню перетворює його на інші предмети. Це був дуже сакральний образ. Тому ми маємо прізвища, пов’язані з лексемою “коваль” найпоширеніші в усьому світі. В українській мові – Коваль, Коваленко, Ковальчук і таке інше.\nВ Росії – Кузнєцов, в Польші – Ковальські, в Німеччині – Шмідт, в Англії – Сміт. Це все пов’язано з ковальством, бо це – найсакральніша професія на землі. Згадайте, наприклад, казки. Де коваль йде до Змія, щоб перекувати голос, бо саме коваль може перекувати.\nОбряди та забобони Різдвяної ночі\nКоли сходила Зоря, починалось святкування. У цей час, по-перше заносили в хату Дідуха. Під стіл, під скатертину, під страву – кутю – клали солому, оцю солом’яну бабу, яка в нинішньому трактуванні вже символізує оті ясла, в яких народився Христос.\nА первинно, ймовірно, це був символ збіжжя, багатого врожаю. На кути столу ставили зубчики часнику – обереги від нечистої сили. Починалось все саме з Дідуха. Ніхто не сідав за стіл, допоки батько не вносив до хати отого Дідуха.\nПісля того розігрувались такі собі драми. Батько брав кутю – символ вшанування пращурів, предків. І з кутею він міг піти спершу до худоби, прогностична функція – щоби була здорова худоба, на майбутній врожай.\nПотім виходив на двір, в деяких регіонах він набирав кутю в рота, а в деяких – з ложкою куті виходив на двір і кликав Мороза. Але, не “дедушку Мороза”, отого совєцького, а Мороза – як стихію, який має абсолютно негативну конотацію: “Морозе, Морозе йди до мене кутю їсти, а, якщо не йдеш зараз, то не йди ніколи: ні на жито, ні на пшеницю, ні на багату пашницю”.\nТобто, така собі протидія, щоби отой Мороз не заморозив нічого. А діти в цей час, нібито лякались того Мороза, ховались десь під столом, і взагалі, коли вони ховались під столом, вони мали “бекати” та “мекати” – імітувати ту худобу, яка має водитись наступного року.\nІ після того починалась вже різдвяна трапеза. При цьому обов’язково враховувалось, що цього дня до дому можуть прийти душі померлих пращурів. На столі ставили стільки приборів, але не можна було використовувати гострих предметів, з урахуванням тих людей, які померли цей рік, або, наприклад як війна нині, то з урахуванням тих, хто перебуває зараз в дорозі, десь далеко.\nЗгодом ця традиція почала змінюватись. Кожна нова релігія намагається або знищити попередню, або нівелювати, або підкорити. Ми бачимо трансформацію. Замість Сонця у нас з’являється Віфлеємська Зоря. Відповідно, колядники вже ходять із Зорею, а не з Сонечком. Замість дохристиянських колядок у нас з’являються християнські. З’являються Святі, з’являється та ж кутя і дванадцять страв, які символізують первинно – число місяців, а вже пізніше – число Святих.\nКоли в оселях з’явилася ялинка\nЗдавна, в багатьох народів світу відбувалось поклоніння деревам. Особливо у південних слов’ян обов’язково Різдво супроводжувалось “подняком” – поліно, у якого господар урочисто, з усіма жертвопринесеннями – просив прощення, що мав зрубати це дерево, обсипав зерном цей пеньок, обмащував тістом, і потім приносив до хати, де урочисто його спалювали.\nОці моменти і започаткували ймовірно використання пізніше ялинки. Отак, поступово ми і виходимо на сьогоденний ритуал – використання ялинки.\nЯлинка не була прийнятна для України впродовж досить довгого часу. Ще з тотемних часів вірили, що певні тварини чи рослини, дерева мають генетичний зв’язок з родом. Тому і поклонялись тваринам і деревам.\nА ялинка та сосна, як вічнозелені дерева, символізували безсмертя, і тому в нас прийнято саджати сосну на могилу, бо вона начебто має зв’язок з потойбіччям з одного боку, а з іншого – воскресіння – символом невмирущості, символом вічного життя. “Подняк”, як правило, це було плодове дерево.\nА у скандинавських народів був дуб. У нас також дуб – священне дерево – древо Перуна. Так само у давніх германських народів це було Дерево Тора. І тому, ми маємо таку асиміляцію – з різних пластів культури з’являється ялинка.\nЗа легендою, ялинка, як символ Різдва, з’являється нібито в VII столітті, коли святий Боніфацій, у Німеччині, зрубав древнього древа язичників – Древо Тора, той дуб покотився і завалив усі дерева, і тільки ялинку не завалив. І тоді Боніфацій сказав, що ялина – символ Бога, має трикутну форму, і він прив’язав це до Отця, Сина і Святого Духа.\nЗа іншою легендою, ялинку запровадив до вжитку Мартін Лютер, який ходив лісом на Різдво і побачив як над ялинкою сяє зірка, яка здалась йому абсолютно тотожною до тієї Віфлеємської Зорі, і він поставив ту ялину в себе вдома і прикрасив її зіркою. Таким чином нібито ялинка прийшла у Західну Європу.\nІ пізніше, у ХІХ столітті, її запозичила собі Франція, згодом перейняла Англія, вона стояла навіть у Віндзорському Палаці, а згодом і німці-переселенці, які переїхали в Америку принесли і ялинку. Первинно, коли з’явилась ялинка, то її прикрашали фруктами, яблуками, наприклад, які символізують той самий Первородний Гріх Адама і Єви.\nУ Російській Імперії ялинку запровадив Петро І після повернення з Європи, який наказав поставити ялинки біля багатих дворів і прикрасити їх. А простим людям, хоча б прикрасити ворота гілочками ялинки.\nЗ часом, ялинка перейшла до будинків, завдяки голландським кондитерам, які почали продавати вже прикрашені ялинки в своїх кондитерських. Спершу ці ялинки могли придбати тільки багаті, а вже з часом і всі інші, і ставити в себе в оселі.\nАле в Україні цей звичай не приживався – у нас Дідух. Відбулось впровадження ялинки в українську традицію через контрадикцію з релігійними уявленнями українців.\nУ нас шанували Святого Миколая, у нас не було ніякого дедушки Мороза, у нас шанували Дідуха. Коли почався Радянський Союз, враховуючи, що релігія є опіумом для народу, то спершу забороняли і Святих Миколаїв, і Дідухів і ті ялинки, які прижились і почали популяризуватись в Західній Європі і в Америці.\nПотім почалися страшні 30-ті роки – терор. І, щоб нівелювати почуття страху, треба було створити політичний міф – про щасливі радянські будні. І тому в 1935 році Постишев видає Указ, мовляв, буржуазія святкує з ялинкою, а наші діти на все це дивляться, то чому б не запровадити цю традицію і у нас. І ялинка кочує до Радянського Союзу. В 1937 році – Голодомор в Україні – в Кремлівському Палаці влаштовують першу “Йолку”, де вже стоїть ялинка, де вже з’являються фігури Діда Мороза і Снігуроньки.\nМіфологія не зникає ніколи. Допоки буде існувати Всесвіт, допоки ми будемо вірити якісь дива, буде розвинене у нас це міфологічне уявлення. Воно абсолютно трансформовано, абсолютно видозмінене. Але якісь елементи зберігаються. І вони продукуються, постають в новій іпостасі.\nНічого нікуди не зникає, воно просто модифікується. Від давніх тотемних вірувань, ми перейшли до християнських , згодом прийшов совєцький міф, який змінився на сучасне бачення.\nНасправді, нам хочеться вірити в диво, вірити у казку, нам хочеться бачити оті подарунки, за те, що ми були чемними хлопчиками та дівчатками, то Святий Миколай принесе нам подаруночки, або різочки, якщо були ми нечемними.


Батурин відзначає 350-річчя заснування в місті гетьманської резиденції - Лента новостей Чернигова\nУ місті Батурині Бахмацького району Чернігівщини стартують заходи з відзначення 350-річчя створення в місті гетьманської резиденції.\nПро це кореспонденту Укрінформу повідомила начальник відділу культури, сім’ї, молоді та спорту Батуринської міської ради Олена Ромашко.\n"У березні виповнюється 350 років, як гетьманською столицею України став Батурин. До цієї дати Національний історико-культурний заповідник "Гетьманська столиця" та міськрада планують проведення низки заходів. У середу ми чекаємо на приїзд Президента України Петра Порошенка. За попередньою інформацією, він візьме участь в урочистостях, присвячених ювілею перетворення міста на гетьманську столицю", - розповіла Ромашко.\nЗа її словами, наступним ювілейним заходом стане історичний квест "Батурин - серце Гетьманщини!". В неділю, 17 березня, його проведуть для дорослих, а 23-го – для дітей та молоді. Майданчиком квесту стануть унікальні пам’ятки Батурина: палац Кирила Розумовського, Цитадель Батуринської фортеці, заміська резиденція гетьмана Івана Мазепи Гончарівка та Будинок Генерального суду.\nТакож у березні заповідник проведе вже традиційний "Розум-фест" – щорічний творчий конкурс для школярів та молоді. Він пройде у двох номінаціях – література та прикладне мистецтво – і теж буде присвячений славному ювілею. Крім того, в заповіднику відкриють виставку про генерального писаря Пилипа Орлика. На неї запрошують представників Посольства Франції в Україні.\nЮвілейній даті присвятять також Батурин-фест "Шабля", що був започаткований торік. Його проведуть у червні. Заходи, більш віддалені у часі, поки що не озвучуються, але вони, зазначила Ромашко, цілком можливі.\nЗа інформацією вченого секретаря заповідника "Гетьманська столиця" Наталії Саєнко, особливий статус Батурина було визначено Глухівськими статтями 6 (16) березня 1669 року, а вже з квітня тут постійно проживав гетьман Дем’ян Ігнатович. За три роки його змінив Іван Самойлович, а ще через 15 – Іван Мазепа. Під час правління останнього політична роль Батурина була піднесена на найвищий щабель. Тому місто й потрапило на жертовний вівтар виступу Мазепи проти Москви. Восени 1708 року гетьманська столиця України була знищена.\nВідповідно до Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 2018 року, 350-річчя створення в Батурині гетьманської резиденції в Україні відзначається на державному рівні.


аксесуари та амуніція » Страница 9\nТактичне обладнання для прихованого носіння зброї та спецзасобів.\nТема прихованого носіння засобів зв'язку, зброї, спецзасобів і т.д. була є і буде актуальною незалежно від пори року хоча взимку з цим легше буде хоча це тільки на вулиці а під час заходів в закритих приміщеннях при кімнатній температурі в кожусі запариться можна. Тому ми вирішили представити вам кілька варіантів для прихованого носіння.\nОдна з тактичних кобур представлена компанією BlackHawk\nКомпанія BlackHawk є досить відомим у всьому світі виробником тактичного спорядження та одягу. Одним з відомих товарів цієї компанії є пластикова кобура під назвою "SERPA". Це кілька різновидів пластикових кобур, зі змінними кріпленнями (на пояс, стегно, стропи molle), основною відмінністю є механізм кріплення за рамку навколо спускового гачка.\nЯк зав'язувати краватку, шарф і хустку. Трохи корисних відео-порад.\nКраватка доповнює образ сучасного процвітаючого чоловіка. Одні представники сильної статі вважають його прекрасним способом підкреслити свою індивідуальність, інші при першій нагоді здирають з шиї "ненависний зашморг" і запихають куди подалі, проклинаючи при цьому її творців.\nАле, як би там не було, краватці всі віддають належне, про що свідчить історія його створення і застосування\nЯкщо використання звичайної кобури ускладнено або неможливо, вихід є - сумка-кобура для прихованого носіння зброї.\nСумка "чоловіча кобура" призначена для прихованого носіння пістолетів в умовах, коли використання звичайних кобур ускладнено або неможливо. Ви можете ходити в шортах і футболці, або в пуховику і унтах, при цьому не розлучаючись зі зброєю. Сумка досить універсальна і підходить для носіння більшості вітчизняних та імпортних пістолетів. Перевірено на пістолетах Grand Power T-10, Хорхе, МР-654К, ІЖ-71, АПС, АПС-М, Гроза-05.\nКРИТЕРІЇ ВИБОРУ БРОНЕЖИЛЕТА\nНасичення чорного ринку бойовою зброєю (пістолети, гвинтівки, автомати та ін), збільшення його кількості ,в кримінальних структурах знижують рівень захисту з боку правоохоронних органів по відношенню до законослухняних членів суспільства, серед яких працівники банків, приватних підприємств і магазинів, представники охоронних організацій, підприємці, журналісти і т.д. Всі вони живуть в умовах підвищеного ризику, тому можна зрозуміти їх природне бажання захистити себе за рахунок реалізації власних заходів захисту. Одним із заходів може служити придбання сучасного бронежилета.\nКілька нових рюкзаків розроблених для американської армії\nСудячи по частим актуальним питанням ми зрозуміли, що тема розвідувальних і патрульних рюкзаків цікавить наших читачів, тому вирішили присвятити їй невеликий огляд. Тим більше, тема цікава ще й тим, що - і це факт - спроби підібрати під себе і свої потреби якісний рюкзак часто впирається в купу маленьких проблем, які ставлять іноді в безвихідь. Особливо, якщо мова йде про такі специфічні моменти, як великий обсяг і створюване навантаження на поперек і хребет, зручність розподілу ваги і тиску, швидкість скидання ...\nВідео тестування шести камуфляжів в різні пори року літо, осінь\nЛюдина, що ховається в певній місцевості, може бути поміченою іншими людьми або тваринами, коли вона нерухома і коли вона переміщується. У першому випадку демаскуючим фактором є явний контраст з навколишнім оточенням, у другому - той же фактор та / або саме переміщення, рух, помічений протилежною стороною. Що демаскує нерухому людину? Кольори, що не збігаються з навколишнім оточенням, і обриси її постаті, що дозволяють ідентифікувати її як мету, а не елемент середовища. Камуфляж працює в обох напрямках - змінює колір об'єкта, «зливає» його з обстановкою, і ламає або розмиває контури його фігури, видаляючи з форм симетрію, пропорційність, правильність, яка властива тваринам і людині.\nЧОХЛИ, РЕМЕНІ ДЛЯ МИСЛИВСЬКОЇ ЗБРОЇ. ОДЕЖА ДЛЯ МИСЛИВЦІВ\nПредставляємо вам відео огляд мисливської амуніції: чохли, ремені, одяг- створений безпосередньо для мисливців і т.п.\nПрацюючи в сфері забезпечення особистої безпеки, постійно замислюєшся про те, що ж все таки необхідно мати при собі співробітнику особистої охорони для того, щоб ефективно виконувати свої обов'язки ...\nСкільки коштує тепло для народу? Або нова лінія одягу з підігрівом від Columbia на акумуляторах\nПопулярний спортивний бренд Columbia не дасть вам замерзнути цієї зими. Слідом за випущеними раніше черевикам Bugathermo, Columbia представила комплект, зроблений на основі фірмової технології Omni-Heat Electric, що складається з рукавичок, куртки і черевиків.\nВідмінність даного комплекту від звичайного одягу в декількох Li-Pol акумуляторах і спеціальній системі підігріву.


Львівські високопосадовці намагаються реєструвати майно на підставних осіб | Справжня Варта\nНаталі Істоміна | Середа, 26 лютого 2014, 01:37\nОлексій Дегтяренко розповів, що отримана інформація від небайдужих державних реєстраторів про те, що за вказівкою керівництва Головного управління юстиції у Львівській області будуть відбуватися дії з перереєстрації права власності з колишніх очільників Львівщини та з їхніх родичів на підставних осіб. З метою не допустити протиправної перереєстрації права власності була створена Громадська рада і, відповідно, Громадська рада попросила представників юстиції, щоб її було допущено для перевірки ведення Державного реєстру. Також було висунуто прохання, щоб Самооборона, яка зараз діє у Львові, взяла під контроль обласне управління юстиції, щоб не було жодних провокаційних дій тій. Адже можуть бути знищені реєстраційні сервери і потім все буде дуже важко відновити.\n«Це вдалося взяти під контроль. Все відбувалося в рамках чинного законодавства. Жодних провокативних дій не було, хоча було багато гарячих голів, які були незадоволені ще й до того. Ми всі жили в державі, де слово керівника важило більше, ніж норма закону, який хотів, відповідно, зі своєї сторони розбиратися. Була проведена робоча нарада. На наш подив, при обласному управлінні юстиції не була створена Громадська рада, як це передбачається постановою Кабінету Міністрів ще 2010 року. Тобто, цей орган, фактично, ніхто дотепер зі сторони громадськості не контролював» - зазначив голова громадської організації.\nОлексій Дегтяренко розповів, що почала роботу група за участі представників громадськості і вже є перші результати. Ця інформація ще буде перевірятися, але згідно даних Державного реєстру, родичі нашого колишнього губернатора встигли декілька днів назад перереєструвати право власності на родичів одного з його колишніх заступників по правоохоронній діяльності. Я думаю, що всі ці особи не зможуть протиправно реєструвати майно.\nФото: Клуб Ділових Людей\nТЕГИ: майно, львів, реєстрація, юстиція, громадська організація, змі


» ua: Волосянка (Захар Беркут)\nВолосянка Невелике селище Волосянка знаходиться за 7 км від містечка Славськ. Відоме в першу чергу через гірськолижний комплекс Захар Беркут на горі Високий Верх. Є можливість покататися на квадрациклах, здійснити кінні прогулянки в гори, поглянути на гірські пейзажі зверху, піднімаючись на крісельному підйомнику "Захар Беркут". Лижні траси різного рівня складності.\nКотедж "Писана Хата"\nНовий триповерховий корпус готелю розташований на території туристичного комплексу “Захар Беркут” при виїзді із смт. Славське, 6 км до залізничного вокзалу. На першому поверсі готелю знаходиться затишне кафе.\nНовозбудований чотириповерховий готель знаходиться по дорозі з Славська в село Волосянка поруч з власним австрійським витягом. На першому поверсі рецепція з холом, ресторан на 100 місць з окремим банкетним залом, сауна. Облаштована територія, ввечері освітлюється.\nРозташування: село Славське, Львівська область. Ціни: від 240 грн. П’ятиповерховий корпус готелю туристичного комплексу “Захар Беркут” розташований на виїзді із смт Славське, 6 км до залізничного вокзалу. Близьке розташування до гірськолижного підйомника “Захар Беркут” - 100 м.


Фарби для басейнів - Amidi\nДомой Фарби для басейнів\nНаш сайт пропонує Вам фарбу для басейну, яку можна використовувати замість традиційної оздоблення керамічною плиткою або мозаїкою. Пропоную краска для бассейнов\nЧому саме фарба?\nЦе економічний, легко доступний шлях не тільки прикрасити, а й захистити поверхню Вашого басейну від старіння під впливом води, погодних умов, розбавлених кислот і лугів, а також миючих та знешкоджуючих хімікатів, що застосовуються для догляду за басейнами. Фарба обійдеться Вам значно дешевше, ніж плитка або мозаїка.\nСтійкість покриття до впливу низьких температур допускає тривалу експлуатацію як закритих, так і відкритих басейнів в кліматі середньої смуги Росії. Проблема водоростей також відпадає, оскільки гладка поверхня запобігає їх проростання або поява небажаних нальотів. Також фарба створить прекрасне покриття в місцях з підвищеною вологістю або випарами.\nФарба для басейнів Schwimmbeckenfarbe\nЕкономічна альтернатива традиційної плитки в басейнах. Для нанесення стійких покриттів на стіни басейнів з бетону, цементної штукатурки (без нанесення інших покриттів) і сталі, а так само в місцях з підвищеною вологістю або випарами. Не рекомендується наносити при температурі понад +27 °C. Не підходить для ємностей з питною водою.


Ми- команда! - Чернігівський обласний Палац дітей та юнацтва\nШановні наші батьки, вихованці та педагоги! Ось і підійшов до завершення ще один навчальний рік у Палаці. І нехай він був не зовсім звичайним і легким, а все через карантинні обмеження та дистанційне навчання, та ми гідно справилися з труднощами і стали справжньою командою.\nАдміністрація Палацу висловлює щиру подяку всім педагогам, які зуміли вдало та професійно пристосуватись до нових умов роботи і цікаво та креативно проводили дистанційні заняття. Велика подяка за організацію і проведення якісного дистанційного навчання. Ми та батьки спершу були занепокоєні та збентежені ситуацією, що склалась у рамках такого затяжного карантину - "Як це займатись дистанційно?!"\nОднак зараз можемо сказати впевнено - це можливо, якісно і цікаво. Адже ви зуміли за короткий час освоїти безліч сучасних навчальних інструментів і щодня наші вихованці були зайняті на всі 100%, всі заняття проходили згідно розкладу - вчасно і продуктивно.\nДякуємо вам, за те, що наші гуртківці продовжили отримувати знання і навички незважаючи ні на що.\nЩира подяка батькам, які підтримували своїх дітей і допомагали керівникам гуртків. Хтось організував вдома локацію для тренувань, хтось допомагав робити поробки, а деякі навіть в конкурсах разом приймали участь!\nНайбільшою цінністю залишаються наші гуртківці, які з задоволенням повернулись до офлайн занять. Вони і дистанційно працювали старанно, адже багато хто з них отримав відзнаки обласних, Всеукраїнських та Міжнародних конкурсів, фестивалів та змагань! Були проведені звітні концерти у колективах, на яких глядачі ще раз переконались наскільки талановиті та креативні наші вихованці!\nСьогодні ми всім бажаємо гарно та весело провести літні канікули, а в новому навчальному році з радістю чекатимемо всіх у Палаці!\nДякуємо за розуміння та співпрацю! Нехай у всіх будуть тільки гарні новини і позитивні враження! Ми - команда! Цінуємо кожного з Вас!