І.А.Варвацій і його внесок в розвиток Астраханської губернії\nГЛАВА 1. ОСНОВНІ ВІХИ ЖИТТЯ І.А.ВАРВАЦІЯ 1.1. біографія\nГерб І.А. Варвацій\nПамятник Варвацій в Афінах\n2. ВНЕСОК І.А.ВАРВАЦІЯ В РОЗВИТОК ЕКОНОМІКИ І КУЛЬТУРА Астраханської губернії ВО 2 ПОЛОВИНІ XVIII ст.\nСкачати 79,42 Kb.\nРозмір 79,42 Kb.\nГЛАВА 1. ОСНОВНІ ВІХИ ЖИТТЯ І.А.ВАРВАЦІЯ\n2.1. справи комерційні\nУ другій половині XVIII століття відбувалися великі зміни в економічному і політичному житті Росії. Особливо великі зміни були в Астраханській губернії.\nМісто розквітав і оновлювався. Йшов велике будівництво: церков, дитячих будинків, дитячих садків, а також реставрація будівель, що становлять культурну цінність. Проводився ремонт Набережної Первомайського каналу, мостів.\nЦе відновлення нашого міста в 2 половині XVII століття було пов'язано з появою великого, добродушного людини І.А. Варвацій з острова пеар. Це маловідома особистість, минуле якої дало шлях іншим благодійникам нашого теперішнього часу.\nПри написанні рефератів були використані роботи відомих істориків - дослідників, як Росії, так і Астраханського краю зокрема.\nМета нашого дослідження полягає у вивченні життя і діяльності І.А. Варвацій, його вкладу в розвиток Астраханської губернії в другій половині XVIII століття.\n- провести аналіз літератури з проблеми дослідження;\n- дослідити особливості історичної атмосфери другої половини XVIII століття, який вплив вона справила на формування особистості І.А. Варвацій;\n- піддати розгляду внесок І.А. Варвацій в розвиток економічного та культурного життя Росії - Астраханської губернії.\nДата народження: 1750 р 18 століття\nДата смерті: 1825 р 19 століття\nЦерковна приналежність Російська Православна Церква\nВарвацій Іван Андрійович (1750 - 1825, о. Занте), благодійник. Народився на острові Псарьов в Егейському морі. Батько його, грек, займався торговим мореплавством.\nПід час війни Росії з Туреччиною, що почалася в 1769 р, Варвацій, що успадкував від батька ненависть до турків, продав своє майно, спорядив невеликий військовий фрегат і вступив до лав російського флоту. У знаменитій Чесменською морській битві зробив своїми практичними знаннями значні успіхи російському флоту і, за поданням графа Олексія Григоровича Орлова Чесменского, був наданий лейтенантом. Прийнятий після укладення миру з турками в 1774 р в Кучук-Кейнарджі на російську службу, він мав намір приїхати в Росію через Дарданелли, але був захоплений турками, позбувся судна і всього майна і ледь врятував своє життя.\nПісля закінчення війни прибув до Петербурга, де за свої заслуги був щедро обдарований імператрицею Катериною II і призначений на державну службу в Астрахань. Там він сколотив величезні статки на торгівлі рибою і витрачав величезні суми на суспільну користь (відновив діяльність прийшов в запустіння каналу, будував мости, лікарні).\nОсобливо він був відомий як церковний благодійник. В Астрахані він побудував знамениту соборну дзвіницю, Тихвинскую церква з будинком для притча і богадельней на 50 осіб. У Таганрозі, куди він переселився в 1817 р, він вибудував чудовий грецький монастир, що складається у веденні Єрусалимського патріархату. Цей монастир славний тим, що в ньому поховані нутрощі забальзамоване Олександра Благословенного. Його називали "великим благодійником Астрахані і півдня Росії". За свої громадські заслуги він був нагороджений чином надвірного радника і орденом Володимира 4-го ступеня. Загальна сума його пожертвувань склала 3,5 млн. Руб. і ще 1,5 млн. руб. заповів грекам. Помер під час подорожі на Батьківщину на острові Занте. Обидві його дочки поховані в Астрахані.\nІм'я цієї людини увійшло в багато дореволюційні російські енциклопедії, де він, однак, фігурує лише як успішний торговець і щедрий благодійник. Тільки в останні десятиліття в працях історика-балканіста Г.Л. Арша і астраханського краєзнавця А.С.Маркова стали розкриватися інші сторони життя цієї непересічної людини, виділяється навіть на тлі бурхливих подій і яскравих доль другої половини XVIII і першій чверті XIX ст.\nГоловні віхи його долі такі: в 35 років - знаменитий пірат, за голову якого турецький султан обіцяв тисячу піастрів; потім - герой Чесменского морської битви; великий астраханський торговець і промисловець; російський дворянин - кавалер орденів Святого Володимира та Святої Анни, прославлений величезною і різнобічної благодійністю; видний член таємного грецького товариства Філікі Етерія, а потім - у віці 90 років! - активний учасник грецької національно-визвольної революції.\nМайже детективна історія цієї незвичайної житті не менш цікава і в своїх подробицях, багато з яких пов'язані з важливими історичними обставинами, головним чином - з східною політикою Росії.\nПоблизу окремі факти виглядають менш екзотично. Наприклад, піратство. В Егейському морі їм промишляли все, навіть військові судна Туреччини. Як пише Є.В.Тарле, зазвичай турок-командир «схильний був вважати свій корабель чимось на зразок феодального маєтку, де матроси доставляють йому дохід як з прихованих сум на їх утримання, так і своєю участю в піратських нападів на судна всіх націй - - і дружніх, і ворожих, і нейтральних ».\nЧи не залишалися осторонь і греки - природні морські торговці, що узагальнили свій досвід в приказці: «Щоб добре торгувати, треба бути воїном». Зрозуміло, що випадки нападу на турків мали природний присмак національно-визвольної боротьби - як і набіги грецьких горян-партизан (клефтов) на службовців турецької адміністрації в приморських долинах, хоча вони самі часто були греками.\nГреки по праву славилися самим заповзятливим і найбільш грамотним народом в Османській імперії, де в їх руках зосередилися багато функцій, пов'язані з державною і культурним життям. Це загострювало національно-релігійну самосвідомість і пам'ять про героїчне минуле, як античному, так і візантійському. Неполноправное положення, крихкість і негарантованість будь-якого досягнутого добробуту сформували типові риси грека нового часу - химерну суміш патріотизму зі спритністю і енергією в безперервній гонитві за особистою вигодою.\nТакий був і капітан варвакис - купець і судновласник. Капітаном він називається і в грецьких, і в російських паперах, проте в Греції це слово означало не тільки морську кваліфікацію або посаду, а й людину, який очолював ватагу так званих хрестових братів - вільних моряків, що групувалися біля будь-якого шанованого ними храму.\nУ 1770 р варвакис, подібно до багатьох своїх земляків, добровільно приєднався на власному двадцятигарматний судні до російської ескадрі під командуванням графа А. Орлова та адмірала Г. Свиридова, несподівано оголосила в Егейському морі. Йшла російсько-турецька війна. Перед Балтійським флотом була поставлена авантюрна завдання: по можливості таємно пройти навколо всієї Європи, активізувати партизанську боротьбу балканських народів і нанести удар по турецькому флоту. На подив усієї Європи завдання було виконано і майже весь турецький флот знищений в нічному Чесменском бої 26 червня 1770 г. Для історичної справедливості відзначимо, що всупереч поширеній думці головна заслуга в успіху Архіпелагской експедиції належить Олексію Григоровичу Орлову, особисто керував Чесменским боєм. (Граф А. Орлов-Чесменський - постать неабияка. Один з головних змовників, які посадили на трон Катерину II, він власноручно задушив в Ропше поваленого Петра III, він же на зворотному шляху з Греції спокусив і заарештував княжну Тараканову; з його ім'ям пов'язано і виведення породи орловських рисаків.)\nПротягом наступних трьох років російські кораблі разом з приєдналися грецькими патрулювали море і блокували Дарданелли.\nСаме з Чесмой пов'язує традиція початок російської служби капітана варвакис, хоча документи тільки побічно підтверджують це. У дев'ятій частини Спільного гербовника дворянських родів Всеросійської імперії сказано: «Іван Варвацій в службу вступив з греків в 1770 р, і під час з турками війни в Архіпелазі з власним його морехідним судном перебував у різних морських боях». За свої заслуги він отримав чин поручика, про що свідчить на пізнішому указі сама імператриця: «Відомо так відомо буде кожному, що ми служив в минулу війну при флоті Нашому з греків Яна Ворвача для його наданої в службі Нашої ревнощів і старанності в Наші поручики 1772 року, жовтня 21 дня всемилостивий завітали ».\nБойовий епізод за участю варвакис призводить за архівними даними відомий у минулому столітті історик російського флоту А. Соколов. Навесні 1744 року під час «звичайного щорічного походу до Дарданелли» ескадри під прапором адмірала Єлманова в ніч на 30 травня з фрегата «Слава» в Хиосськом протоці «висаджений десант в числі 130 іпсаріотов під начальством Варвача, і їм була взята одна батарея про чотири гарматах »(« Записки Гідрографічного департаменту за 1849 рік »). Відзначимо цікавий факт: фрегатом «Слава» командував лейтенант граф Марко Войнович - балканський слов'янин, який вступив в російську службу в тому ж 1770 р\nУже два місяці по тому в турецькій селі Кючук-Кайнарджи був підписаний мирний договір. Росія отримала південноукраїнські землі до Бугу і вільний вихід в Чорне і Середземне моря, Кримське ханство оголошувалося незалежним від Туреччини. Російський флот повертався в Кронштадт. Разом з ним на нову батьківщину переселялися багато грецьких і слов'янські сім'ї (головним чином інсургентів), що стали першими жителями Новоросії.\nЧимало хрестових братів продовжували діяти в рідному Егейському морі під російським прапором, проте право на використання імперської символіки у них в 1775 р відібрав на вимогу турків російський посол.\nПоложення варвакис стало дуже непростим. Він був турецьким підданим, але одночасно і бойовим офіцером російського флоту; він купець, але поки що все його багатство становив один корабель. Для настільки відважного і підприємливого людини кращим виходом в цих умовах було б продовжувати служити Росії вже на Чорному морі, де наша країна щойно отримала фортеці Керч і Кінбурн і де, здається, можна було почати заводити флот.\nЧи не з такими чи ідеями варвакис раптом з'явився в Стамбул до російського генерал-фельдмаршала князя Н.Репніну, який прибув туди з короткочасним (всього на два місяці) надзвичайних посольством? Це схоже на правду. Рєпнін негайно, ще до свого від'їзду, відправляє грека в Петербург. Можливо, князь оцінив державну важливість і невідкладність питань грецького капітана, якому до того ж загрожувала смертна кара (він вже був заарештований, але якимось дивом вирвався з страшного Семібашенний тюремного замку). Що ж до належного варвакис корабля, він згодився для перевезення російських воїнів, які звільняються з турецького полону.\nУ ХII частини Матеріалів для історії російського флоту опублікований указ царя Адміралтейства-колегії 1777 рчервня 21 дня: «Внаслідок конфірмації, Нами вчиненої на доповіді оной колегії віце-президента графа Чернишова про покупку у служив у військах Наших на Середземному морі поручика Варвакія власного його судна, яке, як з представлених Нам від генерала князя Рєпніна і від згаданого віце- президента повідомлень видно, було звернуто спершу для транспорту звільнених з полону, потім відправлено з енікольскім обер-комендантом генерал-майором Борзовим в Царгород і звідти вжито для торгових потреб [тобто звільнених з полону перевозили зі Стамбула в Єнікале - фортеця на Азовському морі поруч з Керчю, також тільки що отриману по мирному договору], всемилостивий наказуємо належні за оне гроші заплатити йому, Варвацій, за вирахуванням отриманих від князя Рєпніна в Царгороді і від колегії тут на утримання ».\nЗгідно сімейними переказами, варвакис не відразу зміг потрапити на прийом до імператриці. Допомогла випадкова зустріч з Потьомкіним. Ясновельможний розумів по-грецьки і, очевидно, на нього також справили враження якісь слушні і важливі пропозиції. Аудієнція відбулася, однак, якщо ідеї варвакис дійсно стосувалися російського судноплавства на Чорному морі, Катерина їх не підтримала.\nПершочерговою справою на той момент вона вважала встановлення надійної торгівлі по Каспію з Персією, а в перспективі і з Індією. Енергійний грек вельми підходив для цього. Він отримав від імператриці підтвердження офіцерського патенту, тисячу червінців в подарунок і право безмитної торгівлі на 10 років. Що ж стосується вибору їм для проживання Астрахані, більш ніж ймовірно, що він також був визначений Катериною.\nОнук варвакис М.Комнін-Варвацій в 1828 р надрукував в журналі «Північний архів» біографію діда, де висловився так: «Монархиня подарувала йому 1000 червінців і місце в Астраханській губернії».\nДіяльність Варвацій в перші роки його перебування в Астрахані, особливо його участь в експедиції Войновича, є скоріше продовження державної служби, ніж якась купецька авантюра. Схоже, що заключні слова Катерини в повторному патенті на чин поручика (взагалі досить нестандартному по тексту) мають зовсім неформальний сенс: «Ми сподіваємося, що він в цьому знову подарованому чині вірнопідданим Нашої Державі буде, як то вірному і доброму офіцеру слід».\nПримножувати свої статки комерцією варвакис по-справжньому почав набагато пізніше, про що побічно можна судити, зіставляючи відомі дати його життя. Аудієнція у імператриці відбулася наприкінці 1776-р влітку 1777 року - ще в Петербурзі - поручик отримує належні йому за судно гроші, а вже в жовтні 1778 року він не тільки володіє принаймні одним кораблем на Каспії, а й ходить на ньому в Персію, і навіть викуповує там російського полоненого ( «Макара Романова сина Лаптєва з Вятської провінції Орловського оброчного стану»).\nУ 1779 р варвакис на своєму галіота вивозить в Астрахань майно та особовий склад російського консульства на чолі з перекладачем Іваном Ванслова після вчиненого персиянами в Решті погрому. Новий російський консул І.Тумановскій в 1780 р привертає варвакис і до робіт по обміру перського берега, і до розвідки обстановки на узбережжі, і до виконання дипломатичних доручень до Тада-хану, а потім відправляє його в Петербург з доповіддю до Потьомкіну.\nЗрозуміло, що при цьому торгівля явно не була основним заняттям варвакис, особливо в 1781 и 1782 рр.\nБільшість європейських держав досить прибуткову торгівлю з Персією і з Індією вели морем. Росія, маючи каспійську кордон з Персією і з її васальними прикаспійськими ханствами, прагнула зміцнити там торгові шляхи і для своєї, і для транзитної торгівлі.\nУ многостраничной інструкції 1777 р даній Комерц-колегією визначеному в Персію консулом раднику посольства Георгію Мірку, сказано: «Не можна не визнати, що торг російський в Персії не в тому положенні, в якому по суті його бути б йому слід було; і якщо б знатні капіталісти з російського купецтва, що мають при тому і відомості про торгівлю, в нім торг прямо зійшли - то з ймовірністю можна вважати, що транзитний торг через Росію був би вельми авторитетний, від чого б і побічних як державна, так і частноторгущім користь ».\nОсоблива складність полягала у відсутності міцної центральної влади в Ірані і в постійних міжусобицях перських ханів після вбивства в 1747 р Надир-шаха.\nПроект керував східною політикою Росії Потьомкіна був такий: створити на перської території, що охороняється факторію з великим товарним складом. Природною базою проекту стала Астрахань, кілька захіревшей після перенесення 1734 р центру середньоазіатської торгівлі в Оренбург.\nУ 1780 р в Астрахані з'явилася спеціально побудована на Казанської верфі військова флотилія з семи кораблів, «наїхало безліч офіцерів, привезені провізії, нарешті, в червні 1781 р прибув капітан 2-го рангу Марко Іванович Войнович, і було наказано виконувати всі його вимоги. Таємниця готується експедиції була тільки йому відома »(« Морской сборник », I849 р).\nПризначення Войновича смертельно образило А.В.Суворова, кому Потьомкін доручив початкові приготування до експедиції. Відомий полководець жив тепер в Астрахані в повному неробство і без всяких повноважень, бомбардуючи Потьомкіна рапортами.\nСеред перших осіб, які відбули з Войновичем до перських берегів, був і його старий бойовий соратник Іоанніс варвакис. Він брав участь в переговорах з астрабадскім ханом Ага-Мохаммедом (майбутнім шахом), у володіннях якого, на березі Астрабадского затоки, вирішено було будувати факторію.\nПідозрілий і підступний Ага-Мохаммед (колишній євнух гарему Надир-шаха) спочатку дозволив будівництво, але потім раптом заарештував Войновича з його офіцерами і зажадав все зроблене знищити. Кілька днів по тому він звільнив полонених, просив вибачення і відправив з відпливає російськими судами свого посла в Петербург (його Катерина не прийняла).\nВ Астрахань ескадра Войновича повернулася в вересні 1782, а вже через місяць була споряджена нова астрабадская експедиція на чолі з капітан-лейтенантом Баскакова, учасником першого походу. Факторія була відновлена, і сам Ага-Мохаммед взяв участь особистим капіталом в організованій російсько-перської торгової компанії. Уже в 1783 р в Астрабад прибутку 50 російських купців, серед яких першість астраханський приятель варвакис, «митних справ радник» Мінас Ділянчеев.\nУ 1798 р посилився Ага-Мохаммед розграбував Тбілісі, столиці союзної Росії Грузії. У 1798 р він зайняв шахський престол (ставши родоначальником тюркської династії Каджаров), а Катерина оголосила йому війну, пригадавши в маніфесті і «образу графа Войновича». Вона поставила на чолі армії молодого генерала Валеріана Зубова (брата Платона Зубова), який проїздом через Астрахань зупинявся в будинку варвакис.\nЩасливий Зубов майже без втрат зайняв Дербент і Баку, але тут померла Катерина, а Павло припинив війну і відкликав війська. Є відомості, що наказ повернутися в Росію отримали всі командири, крім самого Зубова, який залишався зі своїм штабом серед ворогів. Спас їх майбутній герой 1812 р козачий отаман М.Платов, всупереч наказу імператора залишився охороняти штаб, за що і поплатився трирічним ув'язненням у Петропавлівській фортеці.\nЗа поняттями того часу варвакис боргом служби був зобов'язаний особисто Катерині II, тому після її смерті в 1796 році він став приватною особою.\nЩе в 1789 р грек був прийнятий «у вічне Росії підданство». Всі свої неабиякі здібності і енергію він віддав комерції та благодійності, хоча, як ми потім побачимо, цим далеко не вичерпувалися його турботи.\nВ Астрахані торгівля, рибні промисли і відкупу приносили чималий прибуток. Наведемо яскраве свідчення з книги М.Чулкова «Історичний опис російської комерції» (М., 1785): «Місто Астрахань лежить в дуже теплій стороні Російської держави і він є дуже привільне для жителів місце, як по клімату, так і по близькості своєї до Хвалинському морю, Ізобільне з морів великими рибами, якими користується звідти більша частина Російської імперії. Рибні промисли астраханських купців настільки великі і прибуткові, що змушують їх нехтувати Лавочне торгом. Багато з астраханських купців тримають морехідні суду, які відпускають з чужими товарами в Персію, також ставлять на них в Кизлярі казенний провіант і відвозять казенні сіль і рибу в верхові по Волзі міста; у багатьох є виноградники, багато хто отримує велику знайшов від комор, які віддають в оренду для чужої поклажі ...\nВельми численні російські товари, отвозімие в Персію, Хиву, Бухару, для яких самі незначні речі вже дуже важливі, так що на Мангишлак за одну голку часто хорошу смушок отримують ».\nІоанніс варвакис, якого тепер називають в документах паном надвірним радником Іваном Андрійовичем Варвацій, скоро став мільйонером. Велика була і щедрість цієї унікальної людини, який в одній публікації названий «майже безприкладним жертводавцем на Русі». Є.Карновича в книзі «Чудові багатства приватних осіб в Росії» (СПб., 1885) пише про Варвацій: «За даними, під час свого життя в Росії він вжив на різні благодійні справи до 1,5 млн. Рублів. Взагалі ж він пожертвував в Росії на суспільну користь до 3,5 млн. І 1 400 000 рублей надав на користь Греції. Решта своє майно він заповів дочці, була замужем за директором банку в Астрахані П.Н.Ознобішіним, батьком російського поета, досить відомого років сорок тому ».\nОсобливо багато зробив Варвацій для Астрахані. Зокрема, він там побудував 75-метрову соборну дзвіницю, кам'яну лікарню на 50 осіб і при ній Тихвинскую церква, розчистив покинутий канал Волга - Кутум (який було «височайше наказано іменувати Варваціевскім»), побудував чотири мости через нього і набережні.\nЦю діяльність відставного офіцера високо оцінили як астраханські городяни, так і уряд. У 1807 р Варвацій нагородили орденом Святого князя Володимира 4-го ступеня, в 1810 р - орденом Святої Анни другого класу. У тому ж році колишній грецький пірат був «подарований з потомством його на дворянське гідність дипломом і гербом».\nУ 1812 р він більше дванадцяти тисяч рублів віддав на потреби армії. На згадку про війну Варвацій був нагороджений бронзовою медаллю на Володимирській стрічці з написом: «За непорушну відданість і любов до царя та батьківщині, особливо що виявив безприкладну ревнощі щедрим пожертвуванням».\nВростаючи в російську життя, Варвацій ніколи не забував і про свою батьківщину. Свідчень збереглося мало, але дуже ймовірно, що він постійно підтримував зв'язки з грецькою діаспорою, велика частина якої жила в Новоросії, головним чином між Керчю і Таганрогом.\nВідомо, що переговори з міським товариством Таганрога про будівництво храму Олександра Невського в Грецькому єрусалимському монастиря (того храму, в якому в 1825 р більше місяця стояла труна з забальзамованим тілом Олександра I) Варвацій почав в 1809 р, а в 1813 році він остаточно переїхав до Таганрога.\nПам'ятник Варвацій в Афінах\nСаме в цей час на Півдні Росії виникли два взаємозалежних суспільства. Одне - Філомусон Етерія - діяло легально. Воно було засноване графом І.Каподістріей (в 1815--1822 рр. - російський міністр закордонних справ, в 1827 році обраний президентом Греції). Інше - таємне, Філікі Етерія, лідером якого став син колишнього господаря Молдавії, молодий генерал 1812 р друг Дениса Давидова і декабриста М.Орлова, Олександр Іпсіланті.\nКоли в березні 1822 рІпсіланті підняв у Яссах повстання, що стало імпульсом грецької революції, Варвацій - видатний член Етерія - закупив в Тулі і відправив повсталим велику партію зброї.\nМабуть, в 1823 г. (тобто одночасно з Байроном) він нелегально перебрався до Греції. На свої гроші він озброїв загін повстанців і разом з ними брав участь в облозі Моденской фортеці. Більше року - до самої своєї смерті напередодні Різдва 1825 року - Іоанніс варвакис знову жив і боровся на своїй батьківщині.\nЯкщо вірна традиційна дата його народження (1750), він помер в 75 років, якщо ж правильні опубліковані А.С.Марковим сімейні відомості, то в 93 роки. У будь-якому випадку, він прожив життя, гідну захоплення і вдячності нащадків.\nНа могилі Іоанніс варвакис в Афінах стоїть величний мармуровий монумент.\nВарвацій канал - в місті Астрахань, з'єднує річку Волгу з рукавом її річки кутума. Головна мета прокладення каналу - осушення болотистій, топкою, солонцоватой місцевості, яка поширювала сморід. За предначертанию і планом Петра Великого до робіт приступили було в 1744 році; але роботи, що коштували 100000 руб., Не були закінчені, і в 1770 р обидва кінці каналу завалені були щебенем і забиті дерев'яними палями, в яких були шлюзи, здебільшого закриті, щоб уникнути затоплення міста під час прибутку води. Катерина II в 1785 р повеліла обговорити справу про проведення каналу; але тільки в 1809 р було Найвище веління про виконання робіт, на що складена була кошторис в 124000 руб .; але до призначення цієї суми в кошторис витрат, місцевий житель Астрахані, Варваці, запропонував уряду провести роботи на свій рахунок, що і було йому дозволено. Розпочаті в 1810 році роботи закінчені в 1817 р і обійшлися Варвацій в 200000 руб. Спочатку канал називався Астраханським, але указом 31 грудня 1817 році йому присвоєно назву Варваціевского. У 1838 році канал був відремонтований на рахунок міста, алеї обсаджені липами, спуски шоссіровани. Внаслідок постійного занесення піском і мулом канал постійно міліє, а в маловоддя, до кінця літа, він місцями в інші роки пересихає. Через канал ведуть 6 мостів та 1 пішохідний. Довжина каналу 2 версти 20 сажнів; ширина до 24 сажнів; глибина під час повені 10 і більше футів; канал забезпечений дерев'яним зміцненням до 2 сажнів висоти і тротуаром в 4 сажні шириною; берега каналу значно піднесені, так що під час повені вода в каналах стоїть вище рівня нижніх поверхів будинків, що знаходяться на його набережній. В даний час канал вимагає значних виправлень; з насаджених дерев більш збереглися шовковиці на північній тільки стороні каналу, між мостами Поліцейським і Земельним.\nПриїхавши до Астрахані, Варвацій вирішив, перш за все, зайнятися судноплавством. За Волзі тоді плавали розшиваючи, барки, Тіхвінке, дощаники, відсталі човни, яхти, паузки ... В море найчастіше виходили шхоути, бригантини, гукори, галіот ...\nВарвацій до душі припали каспійські морські шхоути - трищоглові, великої вантажопідйомності, легкі на крутій хвилі, що мають на борту до двадцяти гармат і 12 - 18 чоловік команди. Він знав всі їхні особливості, такелаж і оснащення міг перерахувати напам'ять. Сам підбирав судовщіков і носовщіков. Нові шхоути коштували дорого, але витрати на їх покупку і оплату команди виправдовували себе, приносячи Івану Андрійовичу великі бариші. Він мав для судів власну пристань трохи вище гирла Кутума. Перед навігацією творили "отвальную" молитву, а сам Варвацій обов'язково йшов до церкви Миколи Гостинного і ставив свічки перед заступником мореплавців. Великі вклади робили в цю церкву і після шторму, коли, здавалося, немає вже надії на порятунок, коли морська безодня готова була назавжди поглинути тіла моряків. І думалося тоді, що чудесний порятунок від загибелі дарував їм їх морський покровитель Микола Чудотворець. Недарма один з шхоутов Варвацій так і був названий - "Санкт-Миколай" ...\nУ 1781 році був виданий статут купецького судноплавства. Командир Астраханського порту капітан флоту Федір Ахматов посилив вимоги до судновласників. Штрафу зазнали багато купецькі суду. Було затримано і прибуло з Персії судно Варвацій, шхоут "Св. Петро" з "надмірним тягарем".\nАхматов зажадав в порт "господаря того судна, вищезгаданого Варвацій, для відповіді за перевантаження". Іван Андрійович показав, що в перевантаженні винен судовщік Федір Постніков - астраханський міщанин. Варвацій дав слово негайно усунути з судна цього судовщіка, який порушив судновий регламент.\nТовару перевозилося багато, і кожен судовщік хотів завантажити корабель якомога повніше, бо щось вигадував і для себе. А товари були найрізноманітніші. Так, за свідченням відомості портової митниці, Варвацій занурив в 1786 році на шхоут "Св. Анна", "наступний в Ензелі і інші перські порти", такі товари: смуговий залізо - 1000 пудів, дроту - 5 пудів, цвяхів - 6 пудів, наперстків мідних - 300 штук, залізних ножів, ножиць, ложок, підносів, замків Павловських - 3000 штук, борошна пшеничного - 250 мішків, солоду - 29 пудів, котлів тульських - 420 штук, дзеркал російських - 376 штук, паперу російської - 200 стоп, фарби - 14 пудів, смушків калмицьких - 47 штук, полотна - 800 аршин, пестряди ярославської - 2200 аршин ...\nВ основному всі товари російського виробництва, які знаходили в Персії хороший збут.\nВеликої шкоди судноплавству завдав шторм на Каспії в 1794 році. У Варвацій загинуло тоді два шхоута. Але він тут же вирішив придбати нові. Для цього в скарбниці Наказу Громадської піклування взяв кредит в 4 тисячі рублів "під заставу власного його будинку, що складається тут в Астрахані в парафії церкви Входу в Єрусалим" ГААО, ф. 476, оп. 1, Д. 95, л. 1 ..\n. Чималий дохід приносив Варіацію і соляної відкуп. Видобуток солі і особливо риби настільки органічно увійшла в життя місцевого населення, що не вели промислу тільки деякі люди. Але частина з них ловили рибу "про домашній побут", для інших це заняття було єдиним джерелом існування, а треті займалися постачанням солі і риби на широкий ринок.\nУ другій половині ХVIII століття обсяг видобутку солі визначався в залежності від підряду, отриманого від скарбниці. І тут йшла жорстка конкурентна боротьба між бажаючими отримати вигідний підряд. Та й доставка солі обходилася дуже дорого. Неминучі були і інші накладні витрати, часто абсолютно непередбачувані.\nТак в листопаді 1795 року Івана Андрійович Варвацій подав рапорт в Красноярський нижній земської суд, де вказував, що в 1795 році він уклав поспіль на видобуток і постачання солі в красноярські казенні соляні магазини, але один з його паузки, завантажений сімнадцятьма тисячами п'ятдесятьма пудами солі, "за противними вітрами і штормами не міг досягти казенних магазинів і замерз, не доїжджаючи до Червоного Яру".\nВарвацій просив засвідчити, що вказана кількість солі знаходиться в безпеці і буде доставлено до зазначеного терміну. Інакше йому довелося б платити неустойку.\nКрасноярський капітан-справник Іван Булигін послав для перевірки рапорту спеціальну комісію і доносив в Кавказьке намісницьке правління: "Завантажений сіллю паузок дійсно виявився, не доїжджаючи окружних красноярських соляних магазинів, приблизно в 25 верстах від Червоного Яру на річці Бузанов, і до того ж сіль була брата з Басинского озер, що знаходяться в Астраханському повіті, і тому казенному інтересу не могло статися ніякого збитку, належна обережність дотримана бути має ... "ГААО, ф.476, оп.1, д.419, л.1-1 про ..\nТерплячи великі збитки, Варвацій на підводах перевіз всю сіль з паузка в соляні магазини. І встиг зробити це до настання 1796 року. Він виконав всі пункти договору і міг сподіватися, що отримає новий поспіль на сіль.\nІ він його отримав. 13 липня 1797 року Астраханська казенна палата слухала прохання соляного підрядника колезького асесора Варвацій, щоб йому видали квитанцію про доставку їм "з Красноярські озер в тамтешні окружні соляні магазини 34 тис. 522 пуди 10 фунтів солі" ГААО, ф.687, оп.2, д.14, л.308.\nЗ Великого і Малого Караузякскіх озер Варвацій постачав сіль спільно з Вольським купцем Петром Сапожниковим.\nЗа розмахом в відкупних справах Варвацій суперничав з Сапожниковим. Хоча як тут можна говорити про суперництво. Вони найчастіше були компаньйонами. Особливо величезний прибуток приносив продаж вина.\nІван Андрійович неодноразово укладав контракти на продаж вина. Для прикладу наведу контракт, укладений 13 декабря1790 року з Кавказької казенної палати.\nВін зобов'язувався в кінці кожного тижня вносити в повітове казначейство по три рубля за кожний проданий відро вина. Також повинен був стежити, щоб продаж вина проводилася "встановленими таврування заходами".\nПоручителями Варвацій були астраханські купці Микита Калустов, Артемій Авшаров, Іван Телепнев. Але, звичайно, проконтролювати всі питні заклади на такому величезному просторі було непросто. І відбувалися іноді неприємні події. Так, в 1792 році в селі Підгірне Георгіївського повіту був спійманий з краденими биками місцевий цілувальник. Почали з'ясовувати його походження і звання. Паспорти при ньому не виявилося, а називав він себе Богородицким купцем Єрофєєв Бірюковим. Члени Георгіївського земського суду заявили: "Чи мав цілувальник у себе паспорт чи ні, вони не знають через ту, що залежимо він був визначенням питному контори від колишнього відкупщика Варвацій" ГААО, ф.476, оп.5, д.17, л .5.\nСуд виніс ухвалу: "Взяти свідчення, коли Варвацій прийняв в цілувальники Ерофея Бірюкова, з яким паспортом, в який час і як той називався?".\nАстраханський городничий Сумбатов повинен був взяти свідчення у Варвацій. Але в справі їх немає.\nНерідко компаньйоном Варвацій по винному відкупу був все той же Вольський купець Петро Сапожніков. Є рапорт від 29 листопада 1789 року астраханського городничого Сумбатова про казенних і публічних будівлях. Там є такий пункт: "Що складаються три дерев'яні виходу на Житньому дворі старі, які за планом призначені в ломку, а замість їх Сапожников зобов'язався побудувати кам'яні винні виходи" ГААО, ф.486, оп.5, д.17, Л.2.\nВарвацій був і великим лихварем. Він не любив прострочених векселів. Так, в травні 1796 року писав на ім'я імператриці Катерини II: "Просить секунд-майор Іван Андрєєв син Варвацій про наступне:\nЗа опротестованим векселем складається мені належним астраханський вірменський купець Ісак Авраамів Горбунов за сплатою двісті сімдесят п'ять рублів, який за багато вимогу моєму платити не бажає.\nЩоб Найвищим Вашим Указом наказано було це моє прохання прийняти і показаного вексевладельца Горбунова гроші за силою вексельного статуту стягнути і мене удовольствовать. Оно же вексель з протестом докладаю "ГААО, ф.473, оп.1, т.2, б.68, арк.1.\nІноді Іван Андрійович застосовував до боржників жорсткі заходи. Ось що писав професор Борис Миколайович Палкін в книзі про астраханському губернаторові С. С. Андріївському: "Варвацій, який заради задоволення марнославства міг жертвувати значні суми на добудову каналу, будівництво соборної дзвіниці, пристрій богадільні і т. П., За що отримував чини і нагороди, і в той же час міг посадити в тюрму єдиного в місті викладача оркестру театру за несплату в термін взятої в борг за великі відсотки щодо невеликої суми грошей "Б.Н.Палкін, С.С.Андреевскій. Москва, «Медицина», 1986, с.53.\nСправа в тому, що іноді з боржників гроші доводилося просто вибивати.Наведу такий приклад.\nУ 1791 році колезький радник Симеон Пирогов і його син колезький асесор Семен Симеоновіч зайняли у Варвацій на один рік шістсот тридцять рублів. Склали вексель на цю суму. Але ось закінчується термін позики, а гроші Варвацій отримати не може. Помер Симеон Пирогов. Його син заявляє, що він не може сплатити за векселем, так як на маєток його батька накладено арешт. Варвацій наполягає на сплаті і подає справу до суду. Тоді Пирогов вирішив продати будинок своєї матері. Іван Андрійович погодився. Але додому не було покупців. Колезький асесор запропонував віддати Варвацій свого дворового людини. Іван Андрійович, оглянувши його, погодився. Потрібно було зробити купчу. Але в залік векселя купча не здійснював. Справа зайшла в глухий кут. А Варвацій наполягав: "Постарайся як-небудь знайти засіб по сплаті".\nІ, напевно, такий засіб було знайдено. Іван Андрійович взяв вексель з протестом з суду. Він заявив: "З оним Пироговим бажаю вчинити угоду особисто".\n14 серпня біля Івана Андрійовича займає близько двох тисяч рублів калузький купецький син Андрій Малофєєв Менша-Чістолетов.\n1 вересня було підписано таку позикове лист: "Я, що підписався нижче, Горбатовський купець Абрам Григор'єв син Нікіфоров зайняв у пана надвірного радника і кавалера Івана Андрійовича Варвацій грошей державними асигнаціями тисячу рублів за зазначені відсотки терміном на десять місяців, т. Е. Майбутнього 1814 року липня по перше число, на яке і має всю ту суму сповна заплатити, а буде чого не заплачу, то вільний він, пан Варвацій, просити про стягнення і надходження за законами. про се ж зобов'язанню Горбатовський купець Абрам Нікіфоров в підписав ".\nНа наступний день той же Нікіфоров займає у Варвацій ще 422 рубля.\nЩе через день колезький асесор Олександр Іванович Шарипін позичив у Івана Андрійовича 200 рублів строком на 6 місяців.\n1 жовтня Варвацій дав в борг 9 тис. 350 рублів асигнаціями на 8 місяців селянину графа Володимира Орлова Василю Олонцову.\n9 жовтня з`явилася таке позикове лист: "Я, астраханський купець Іван Федоров син Кривоносов, дав це позикове лист пану надвірного радника Івана Андрійовича Варвацій в тому, що повинен я за покупні мною у нього рибні товари грошей государственною монетою 232 руб. 45 коп . терміном через шість місяців ... ".\nВідсоток на позику в різні роки був різним. Але в середньому Варвацій брав за шість місяців шість відсотків від позиченого капіталу. За дванадцять місяців відсоток подвоювався.\nАле цей прибуток виглядала нікчемною в порівнянні з тим, що давало Івану Андрійовичу судноплавство, а також соляні і винні відкупу.\nАле, мабуть, найбільш дохідними були рибні промисли і володіння рибальськими водами.\nКоли Варвацій прибув до Астрахані, продаж вільних земель в краї вже практично була завершена. Колонізація краю почалася ще в XVII столітті, але особливого розмаху вона набула у другій половині XVIII століття.\nУ лютому 1765 імператриця Катерина II дозволила продавати дворянам вільні землі на Нижній Волзі. За продажем повинна була стежити Московська межова канцелярія. В першу чергу, правом купити землю скористалися дворяни, що знаходяться за службовим обов'язком в Астрахані, і знатні царедворці. За короткий час в Астраханському повіті було продано 15950 десятин найкращої землі. Почався розпродаж пустопорожньою землі і в інших повітах. Всього, за межовий інструкції 1768-- 1772 років, було продано 21050 десятин землі 25 поміщикам.\nВарвацій не тільки купував, а й брав рибальські води в оренду. Одна з великих оренд була далеко від Астрахані.\nУ травні 1806 року Іван Андрійович взяв у Шемахінской Мустафи-хана в оренду багаті Сальянского рибальські води на чотири роки, плата за рік - 14 тисяч рублів. Був складений докладний контракт.\nТак як в цей час йшла війна з Персією, то Варвацій просив "дати знати командирам військових судів в Персії, щоб в разі необхідності мої робітні люди і суду могли шукати у них захисту".\nУ Астраханський морський порт Варвацій представив "справжні перською діалекті контракти".\nСпочатку Іван Андрійович відправив у Сальянского води морехідне судно "Св. Марія" з робочими людьми і всілякими припасами. На судні були відправлені 97 осіб. У вересні того ж року до Сальянского берегів було відправлено ще одне судно - шхоут "Св. Станіслав".\nАле на води, які облюбував Варвацій, претендував і астраханський купець Яків Козмін син Нефедьєв. Він подає скаргу в експедицію рибних і тюленьих промислів, де вказує, що теж володіє Сальянского водами і взяв їх а оренду у Алі-хана, про що є письмове умова.\nПрокоф'єв зажадав, "щоб Папанжанов очистив води і ватагу, але прикажчик того і не вчинив, таємним чином в ночі поїхав в Сальяни і там зробив з Бадиров-беком переторжка фальшиву".\nНефедьєв подає протест і позов в Астраханське губернське правління. Правління для якнайшвидшого розібрання справи пропонує вибрати посередників, по два з кожного боку.\nВід Варвацій посередниками були "флоту відставний комісар Олексій Якович Степанов і астраханський купець Матвій Іванов Плотніков".\nВід Нефедьева - "калмицький пристав колезький асесор Михайло Тихонов Горбунов і астраханський купець Данило Федорович Старцев".\nЗ наявних документів не видно, чому скінчилося це справа, але, ймовірно, на користь Варвацій, бо він кілька років містив і відкупу Сальянского води, які приносили нечуваний прибуток.\nУ 1881 році церковна газета писала: "Благодійність Варвацій по відношенню до собору обмежувалося тільки побудовою дзвіниці. І тепер ще собор отримує відсоток з 40 тис. Рублів Варваціева капіталу. Преосвященний архієпископ Гай, високо цінував гуманну особистість цього щедрого благодійника, бажаючи, щоб пам'ять про нього збереглася назавжди і перейшла в віддалене потомство, наказав поставити в архієрейській ризниці його великий портрет, в якому він зображений в зростання. Цей портрет можна бачити в ризниці і зараз ".\nЧерез 15 років в Саратові була опублікована цікава книга "Ілюстрована Астрахань". Її автор Адольф Миколайович Штилько, описуючи пам'ятки Астраханського кремля, зупиняється і на реліквії архієрейського будинку. В одному із залів цього будинку була невелика портретна галерея. На стінах висіли зображення першого астраханського митрополита Йосипа, будівельників Успенського собору - митрополитів Саватія і Самсона, єпископів Лаврентія Горки, Варлаама липицької, красномовного Анастасія Братановський, ласкавого Мефодія і багатьох інших ієрархів, докладні відомості про яких можна зустріти в "Ключаревской літописі". Штилько писав: "Галерея ця в старовину обов'язково відкривалася для публіки в кожен урочистий день. Тут же знаходяться портрети Любарського, преосвященного, ініціативи і працям якого ми зобов'язані цим рідкісним і цікавим зборами, і Сапожникова, і Варвацій, цих достопам'ятні людей міста Астрахані, з яких перший побудував царські врата (Успенського собору), а на кошти другого вибудувана, між іншим, соборна дзвіниця, яка прикрашає вхід в кремль ".\nС.А. Богатирьов в 1905 році щодо екскурсії учнів до ризниці Успенського собору зазначав, що там поряд з дорогими Євангеліями, палицями, потираючи, старовинними шатами зберігався і "портрет грека Варвацій, який побудував соборну дзвіницю ...".\nТаким чином, ми маємо два повідомлення, що портрет Варвацій знаходився в ризниці Успенського собору, і одне, що його зображення було в портретній галереї архієрейського будинку. Може бути, було два портрета?\nУ Астраханському державному архіві, в фонді Астраханської картинної галереї, є "Акт про передачу ікон з Успенського собору в картинну галерею". Акт був підписаний 15 липня 1931 року. Крім ікон, портретів астраханських ієрархів, було і кілька світських портретів. Під № 48 значилося: "Невідомий художник. Портрет чоловіка голеного, у фраку, з орденом в петлиці і на шиї і з перснем на руці".\nЗвісно, це портрет Варвацій. До речі, ні в одному астраханському виданні до цього часу не було надруковано портрета Івана Андрійовича.\nСанкт-Петербурзький журнал писав в 1808 році за грудень: "Надвірній радник Варвацій і астраханський першої гільдії купець Мавпячий, рухомі ретельністю до загальної користі, зобов'язалися влаштувати в Астрахані перший дерев'яний будинок для утримання 50 осіб незаможних і хворих, а Мавпячий - для 30 осіб , задовольняючись їх шатами, їжею, прислугою, лікуванням. Його Імператорська Величність, прийнявши із задоволенням настільки похвальний досвід старанності надвірного радника Варвацій і купця Обезьяніна, які зробили вже і перш багато на користь загальну пожертвування, всім лостівейше просимо зволив першого кавалером ордена Св. Володимира 4-го ступеня, а другого - золоту медаль, обсипані діамантами, з написом "За корисну справу" на блакитній стрічці ".\nНе менш Греції Варвацій любив і Росію. Під час навали Наполеона в 1812 році Іван Андрійович всі свої вільні кошти віддавав справі захисту другої Батьківщини. У № 7 газети "Східні известия" за 1813 рік наведено "імена осіб, які пожертвували в 1812 році за дворазовому запрошення Астраханського цивільного губернатора різними сумами на військові потреби ...".\nІван Андрійович пожертвував 25 тисяч рублів. Та ще на закупівлю продовольства виділив 12 тисяч 742 рубля.\nЖителі Астрахані жертвували не тільки гроші, а й речі, продукти, коштовності. Цікаве оголошення було надруковано в №12 «Східних вістей" за 1813 рік: "Іноземець Тушель з дозволу начальства цього квітня 19 дня, а то й на заваді сильний вітер або погана погода, має намір пустити велику повітряну кулю, а збір грошей звернути на користь банкрутства від ворога московських жителів.\nПан Тушель пестить себе надією, що шановна публіка не залишить його своєю увагою. Місце видовища призначається за садом пана колезького асесора Кирила Федорова ».\nВарвацій "за непорушну відданість і любов до царя й Батьківщині особливо виявив безприкладну ревнощі щедрим пожертвуванням", був нагороджений бронзовою медаллю на Володимирській стрічці в пам'ять про війну 18-12 року. Ця медаль повинна вічно зберігатися у його нащадків "яко знак наданих в цьому році предком їх незабутніх заслуг Батьківщині".\nТак Росія була для Івана Андрійовича другим Вітчизною, і він робив для неї все, що було в його силах. А скільки було всяких пожертвувань, зроблених непомітно, як би мимохідь, згадок про яких не знайдеш ні в одному друкованому джерелі! Тільки переглядаючи документи, до яких десятки років не торкалася рука дослідників, з подивом виявляєш що до многому причетне старанність щедрого дарувальника.\nЄ лист губернатора Кожевнікова, де він звертається до "астраханського дворянству і шляхетним чиновникам" пожертвувати, хто скільки може, "рухомий благородним повагою до пам'яті чудових громадян".\nНа підписному листі він першим ставить свій підпис і вказує - 100 рублів. За ним жертвує 25 рублів віце-губернатор Вельсовскій. Губернський скарбничий Іван Тулінський також вносить 25 рублів, радник казенної палати Павло Захаржевський жертвує 50 рублів. П'ятим у списку слід Варвацій. Він написав власною рукою: "Іван Варвацій сто рублів віддав".\nІван Андрійович дорівнював на губернатора.\n2 листопада 1814 року Варвацій отримав повістку з Астраханського дворянського депутатського зібрання, де говорилося: "З нагоди відновлення тут в Астрахані Дворянського Депутатського зборів і для найму будинку, в якому буде дворянство збиратися, і для твору родоводу книги, і для зберігання дворянських архівів, змісту секретаря з приказними служителями і сторожем і на різні канцелярські витрати зібрати зі всіх дворян добровільну знижку, хто скільки підписати побажає ".\nУ листопаді 1814 року Варвацій написав прохання в Астраханське дворянське депутатське зібрання:\n"На підставі височайше подарованої дворянства 1785 року квітня в 21 день грамоти - маю я бажання бути внесеним до Дворянську родовід книгу Астраханської губернії, чому, докладаючи при цьому на дворянське мою гідність подарований мені від Його Імператорської Величності диплом, покірно прошу оне збори внести мене в Дворянську родовід книгу і дати мені грамоту, а диплом видати мені назад.\nІван Варвацій ".\nУ російське дворянство Іван Андрійович був поведений раніше, але не був ще внесений в Астраханську дворянську родовід книгу. За спеціальним указом імператора Олександра I Варвацій мав право на власний герб. У преамбулі указу говорилося: "Ми в нагороду ревних його, надвірного радника, заслуг по дарованої нам від всемогутнього Бога самодержавної влади всемилостивий зволив згаданого нашого вірнопідданого надвірного радника і кавалера Івана Варвацій на всій нашій спадкової імперії в дворянство зводимо.\nІ для більшого свідоцтва і в ознака цього нашої імператорської милості і зведення в дворянське гідність даруємо йому, Варвацій, такий герб: "У верхній половині щита, в золотому полі знаходиться рука з шаблею, в нижній половині, розділеної перпендикулярної рисою, зображені плаває на воді судно з вітрилами і дві риби. Щит увінчаний дворянським шоломом і короною з страусовим пір'ям. Намет на щиті золотий, підкладений блакитним "2).\nВарвацій міг використовувати герб при запечатування листів, ділових паперів, на воротах будинку, на різних речах і "всюди, де честь його і інші трапляються обставини того зажадають використовувати на власний постановою".\nНезабаром Варвацій вирішив побудувати ще один грецький храм. Він вибрав місце для його побудови на околиці міста, купивши пустопорожнє місце у дружини капітана другого рангу Сарандінакі, який в кінці XVIII століття командував кораблем "Кирило Білозерський", що входить до складу ескадри Федора Ушакова.\nЦерква була побудована в 1813 році. Після пред'явлення Святійшого Синоду 27 серпня 1814 року церкву перетворили на монастир і назвали Єрусалимським Олександрівським. На нові будівлі монастиря і його прикраси Варвацій витратив 600 тисяч рублів. У 1822 році Варвацій пожертвував монастирю кам'яний магазин на купецької біржі.\nЄ опис Єрусалимського монастиря, зроблене в 1910 році М. Абрамовичем: "Монастир являє собою масивне білий будинок з грецьким фронтоном, підпирає величезними колонами. Коштує він на площі і красиво височіє своїми білими стінами, а поруч осіняють колони листям величезні дуби.\nНад дверима прибита мармурова дошка, яка свідчить, що монастир цей побудований волею і засобами купця Варваці ... Біля ікон повішені золоті і срібні кораблики - дар моряків, які врятувалися після бурі ".\nЩе в 1818 році Іван Андрійович пожертвував частину свого монастирського будинку під лікарню для бідних. Цей будинок знаходився в провулку, який городяни назвали Варваціевскім.\nУ 1816 році Іван Варвацій робить великий внесок на спорудження в Таганрозі соборної церкви в ім'я Успіння Пресвятої Богородиці. У цей час Іван Андрійович уже живе і в Астрахані, і в Таганрозі. В Астрахані його справами вміло заправляє астраханський купець Федір Щукін.\nНе так вже й багато ми знаємо про життя Варвацій в Таганрозі. Його нерухомості там було чимало. У 1820 році Іван Андрійович пожертвував в Таганрозький Наказ Громадської піклування свій маєток на балці Мала Черепаха, яке він купив в 1813 році у першого голови комерційного суду Таганрога Шауфуса.\nБув у Варвацій в Таганрозі і власний будинок на Мало-Грецькій вулиці. Був він кам'яний двоповерховий, з напівпідвальними просторими приміщеннями для товарів. Побудований був в дусі класицизму з великим широким балконом по фасаду і з високим ганком. Цей будинок зберігся лише на фотографії в Таганрозькій краєзнавчому музеї.\n22 травня 1855 року, коли англо-французький флот обстріляв Таганрог, під вогонь корабельної артилерії потрапив і будинок Варвацій. І він довгий час зберігав в своїх стінах не розірвалися ворожі ядра.\nУ будинку Варвацій часто збиралися члени товариства "Фелік - Етерія" і обговорювали плани звільнення Греції. Вони були в тривожному передчутті і чекали лише сигналу до початку загального виступу. І вони дочекалися свого часу.\n23 лютого 1821 в Яссах починається грецьке народне повстання проти турецького ярма. Повстання очолив офіцер російської армії, грек за національністю, Олександр Іпсіланті. Весь турецький гарнізон в Яссах був перебитий.\nІпсіланті вважав, що всі засоби хороші для досягнення свободи. Він наказав заарештувати волоського банкіра Андреа і зажадав за нього викуп. Повстання підтримали не тільки багато балканські народи, а й передові люди Росії. Олександр Сергійович Пушкін писав, що "справа Греції викликає в мені гаряче співчуття ...".\nВ.К. Кюхельбекер відгукнувся віршем-закликом:\nДрузі! Нас чекають сини Еллади!\nХто дасть нам крила? Полетимо!\nСховайтесь, гори ,, річки ,, гради,\nВони нас чекають - швидше до них!\nПушкін критикував цей вірш, але не за зміст, а за форму: "Читав вірші Кюхельбекера - що за дивак! Тільки в його голову могла увійти жидівська думка оспівати Грецію, чудову, класичну, поетичну Грецію, Грецію, де все дихає міфологією і героїзмом , слов'яно-руськими віршами, цілком взятими з Єремія. Що б сказали Гомер і Піндар? .. ".\nПушкін теж написав вірш, більше схоже на заклик:\nВозстан', про Греція, еозстан'!\nНе дарма напружуєш сили,\nНе дарма приголомшує лайку\nОлімп і Пінд, і Формопіли.\nПід покровом старої їх вершин\nСвобода стародавня виникла,\nСвяті мармури Афін,\nГробу Тезея і Перикла.\nКраїна героїв і богів,\nЗламай рабські вериги,\nПри пен'і полум'яних віршів\nТиртея, Байрона і Риги!\nПушкін згадує тут Тиртея - спартанського поета VII століття до нової ери, автора войовничих гімнів, і Костянтина Ригу (Рігаса), страченого турками в Белграді в 1798 році. Рига написав грецьку національну пісню, що стала гімном. Пушкін знав цей гімн по переводу Байрона.\nУ тому 1821 року Олександра Сергійович писав В.Л. Давидову з Кишинева: "21 лютого генерал князь Олександр Іпсіланті з двома зі своїх братів і з князем Георгієм Кантакузіна прибув до Ясс з Кишинева, де залишив він мати, сестер і двох братів. Він був зустрінутий трьомастами Арнаутов, князем Сутцу і російським консулом і негайно прийняв начальство міста. Там видав він прокламації, які розлетілися всюди, - в них сказано, що Фенікс Греції воскресне зі свого попелу, що годину загибелі для Туреччини настав і ін., і що Велика держава схвалює подвиг великодушний! ..\nВосторг умів дійшов до найвищого ступеня, всі думки спрямовані до одного предмету - до незалежності стародавнього вітчизни ...\nПерший крок Олександра Іпсіланті прекрасний і блискучий. Він щасливо почав - і, мертвий або переможець, відтепер він належить історії ...\nВажливе питання: що робитиме Росія, займемо ми Молдавію і Валахію під виглядом миролюбних посередників, перейдемо ми за Дунай союзниками греків і ворогами їх ворогів? У всякому разі, буду повідомляти ".\nВсі думали, що Росія відкрито виступить на стороні Греції. Очікування не справдилися. Олександр I не наважився на розрив з Туреччиною, і греки були надані власним силам. Боротьба затягнулася, з усіма випадковостями, які представляла країна, при її лабіринті гір, архіпелагів, островів, без державної організації, без порядку в управлінні повстанськими загонами перед могутньої мусульманської імперією.\nТурки намагалися придушити національне виступ греків самими варварськими методами. Вони почали терор проти християн в самому Константинополі. Ніхто не знав, що таке пощада. Але найжахливішим моментом в цій кривавій драмі була кара Вселенського патріарха Григорія V.\n10 квітня 1821 року, в день Пасхи, патріарх служив святкову літургію. Під час служби в храм увійшли турецькі чиновники і передали патріарху наказ султана негайно з'явитися в Порту. Григорій V просив дати йому закінчити літургію, потім його доставили в султанський палац. Там він піддався суворому допиту про вождів грецького повстання. Була зроблена спроба змусити його відректися від віри. Він відповів: "Патріарх християнський вмирає християнином". Озлоблені яничари повели Григорія V в його ж резиденцію. Там через архітрав патріаршого двору перекинули мотузку з петлею. Під петлею встановили невеликий поміст. Туди кат звів патріарха і накинув їй зашморг на шию. На груди повісили дошку з написом: "Це головний злочинець, винуватець повстання, співучасник і співвітчизник бунтівників".\nЧерез хвилину все було скінчено.\nТри дня висіло тіло під променями спекотного сонця. Потім турки зв'язали мертвого патріарха за руки і потягли по вулицях Константинополя. Потім спотворений труп відвезли на човні на середину затоки і кинули в воду. 16 квітня тіло спливло біля борту іонійського судна, що стояв біля Галати і збирається відплисти до Одеси. Патріарх був упізнаний по шати. Капітан судна, дочекавшись ночі, підняв труп на борт і сховав у баластному піску. 19 червня Григорій V був похований трьома архієреями в одній з грецьких церков Одеси.\nУ 1871 році тіло патріарха Григорія було перевезено з Одеси в Афіни.\nЗа стратою патріарха пішли найжорстокіше гоніння на греків, руйнування церков, грабіж і насильство. З жахом християни бігли з Константинополя. Багато кинулися до кордонів Росії.\nУ Астраханському державному архіві є "Справа про допомогу грекам". Воно відноситься до 1821 році і відкривається своєрідним зверненням до жителів губернії. "Всією Росії відомі жахливі події в Константинополі. Безліч єдиновірних нам християн, щоб уникнути смерті, кинулися до меж Росії. Тисячі нещасних жертв гоніння з самого березня місяця цього 1821 року шукають притулку в Одесі, Бессарабської області, вигнанці прийняті гостинно і славлять милосердя монарха і співчуття тамтешніх жителів. Вони, рятуючи життя свою, честь дружин і дітей, втратили все своє надбання. Настільки тяжка доля братів наших сама собою волає про допомогу "11.\nДалі наводиться цілий список жертводавців, починаючи з астраханського губернатора І.І. Попова. Він вніс до фонду допомоги грекам 50 рублів. А загальна сума, зібрана по губернії, була чимала.\nУ квітні 1823 року в Астрахані була зроблена підписка на викуп греків, взятих в полон в Сидоні, Олександрії, на острові Хіос.\nАле імператор Росії, як глава Священного Союзу, був проти насильницького акту, навіть в ім'я свободи.Він засуджував раніше іспанську революцію 1820 року.\nОлександр I офіційно заявив, що не має нічого спільного з рухом Іпсіланті і навіть запропонував Туреччині допомогу для його придушення. Це було повною несподіванкою для керівників грецького повстання і етерістов в Росії. І все ж в Таганрозі з березня по листопад 1821 в фонд визвольного руху Греції було зібрано 162 тисячі рублів. З них 100 тисяч вніс Варвацій.\nКрім того, Іван Андрійович закупив в Тулі велику партію зброї. В серпня 1821 року дев'ять возів цієї зброї прибутку в Дубоссари.\nТим часом Іпсіланті зазнав двох сильних поразки і 27 червня втік до Австрії, де був заарештований і посаджений у в'язницю. Його армія розпалася на кілька загонів, які продовжували наполегливу боротьбу з турками.\nЄ рідкісне видання в двох томах, опубліковане в С.-Петербурзі в 1824 році, "Записки полковника Вутье про нинішній війні греків". Там наведено чимало прикладів їх дивного героїзму. Особливо вражає смерть капітана Іоргакі. Після розгрому Іпсіланті у нього залишилося близько двохсот воїнів, з якими він тримався ціле літо. Нарешті він сховався в один з монастирів і відчайдушно відбивався. Не стало куль. Тоді він вирішив підірвати себе. Запаси пороху у повстанців були великі. Він звернувся до своїх товаришів: "Браття, Ми загинемо, але не соромно!" - "Прощай, капітан Іоргакі!".\nТурки кинулися в монастир, тоді Іоргакі кинув смолоскип у порохову бочку. Страшний вибух.\nВ цей час повстання охоплює майже всю Морею. Пригнічений в одному місці, воно спалахувало в іншому. З'явилося багато бунтівних командирів. Великою популярністю в народі користувався ватажок дружини етерістов Колокотроніс. З Пелопонеса повстання поширилося на острови Ідру, Спецію, Псарьов ...\nКоли Варвацій дізнався про звільнення свого рідного острова, то послав землякам 100 тисяч рублів і відправив туди кілька судів, завантажених пшеницею.\nУ греків з'явився навіть свій флот під начальством капітана Томбазі. Він завдав при Мітілене досить сильна поразка туркам. Греція була майже вся звільнена. 1 січня 1822 року зібралося Народні збори. Головою його був обраний глава поміркованої партії "порядку" Маврокордато, який мав багато прихильників серед городян. На цих же зборах було прийнято Декларацію незалежності.\nТам вказувалося, що повстання було єдиною можливістю отримати свободу.\nСаме тоді Варвацій вирішив продати всі свої рибальські промисли в Астрахані. А. Штилько писав в 1892 році в газеті "Астраханський листок" (№ 52): "У 1822 році належало Варварою маєток з усіма угіддями, промислами, рибними ловами і з селянами, поселенням в маєтку, куплено П. С. Сапожниковим, а так як купці не мали права володіти селянами, то останні були записані на ім'я дочки Сапожникова, була замужем за камергером Мілашевим ".\nВеличезні гроші, отримані від продажу вигідних рибних промислів і вод, Іван Андрійович поспішав звернути на справу визволення своєї батьківщини.\nЗа даними дослідника Е. Карнович, Іван Андрійович Варвацій "пожертвував всього на суспільну користь в Росії до 3,5 мільйона рублів і до 1,5 мільйона представив на користь Греції".\nТим часом турки, підтягнувши підкріплення, почали повертати під своє панування звільнені території. Придушивши повстання в Македонії і Кандии, флот справив різанину на острові Хіос під приводом, що там була зроблена спроба до повстання. Налічували до 23 тисяч убитих і 47 тисяч проданих в рабство. Серед загиблих була і перша дружина Варвацій, черниця Марія.\nУ цей важкий для Греції час Іван Андрійович вирішив повернутися на батьківщину. Він їхав один, майже потайки, залишивши в Росії всю свою сім'ю. Його напучував духовний наставник протоієрей Євстафій Сакеларі. Тяжко хворий, Варвацій розумів, наскільки небезпечно для нього це подорож. Але, залишаючи Таганрог він наспівував гімн ІВОС Рігаса: «Краще один годину вільний життя, ніж сорок років тюрми і рабства ...».\nЇдучи, Варвацій передав в розпорядження Наказу Громадської піклування своє заміський маєток. Він побажав, щоб там влаштували богадільню. Маєток складалося з п'ятнадцяти десяти землі з дерев'яним будинком зі службами.\nВідчуваючи, що навряд чи йому доведеться повернуться в коло рідних і близьких, Варвацій склав духовний заповіт. Він так розподілив все своє надбання: «А) дочки своєї Марії, що знаходиться в заміжжі за грецьким дворянином купцем Комніним, в вічне спадкове володіння неподільне майно, що складається в Ростовському повіті Катеринославської губернії, - слободу Лакедемоновка". Б) внукам, синам іншої дочки Миколі та Івану Шкілева, кожному одноразово по 25 тисяч рублів. в) душоприказником капітан-лейтенанту Бозо, титулярному раднику Талалаева і купцеві Десанья - все інше майно, що полягає в капіталі, будинках та інше, з тим, щоб з він го 15 тисяч віддати племіннику заповідача Андрію Варвацій і 5 тисяч правнука Івану Мавріані, і щоб інше майно звернути на благодійні предмети, і пам'ятати, що воля заповідача повинна бути свято виконана »2).\nПершим серед духівниці Варвацій значить капітан-лейтенант Бозо. Це був близький Івану Андрійовичу людина. Іван Пантелійович Бозо народився в Греції, але також, як Варвацій, змушений був покинути рідні краї. Навчався в Петербурзі в Грецькому кадетському корпусі, потім був переведений в Морський кадетський корпус. У 1785 році проведено в мічмани. Через три роки він уже лейтенант. Бозо був в походах на Балтійському, Білому і Каспійському морях і в Північному океані. Він брав неодноразова участь в боях зі шведським флотом. "За осемнадцать шестимісячних компаній на море" 1) був нагороджений орденом Св. Георгія 4-го класу.\nУ 1806 році Іван Бозо був звільнений зі служби "з мундиром і з пенсіоном повного платні".\nОстаннім часом він плавав на суднах Каспійської флотилії. Після звільнення тут же перейшов на службу до Варвацій. Став його комісіонером на Сальянского рибних промислах.\nУ книзі, виданій в Парижі в 1826 році, "Подорож в Південну Росію і провінції, розташовані за Кавказом, вчинене кавалером Гамба, королівським консулом в Тифлісі", є такі рядки: "Перш ніж покинути карантин, щоб досягти Астрахані, ми перетнули Волгу, яка проти міста має ширину більше кілометра. Поштові коні підвозять мандрівників тільки до берега річки. Прибувши з іншого берега, нам довелося тягти нашу бричку людьми до пана Боцо, греку з острова Гідра, одного багатія Варвацій і його компаньйона по експлуатації рибних ін омислов. Я був у нього на проживанні в 1818 році під час мого першого подорожі ".\nБезсумнівно, "пан Боцо" і капітан-лейтенант Бозо - одне і те ж обличчя. Іван Бозо був старим холостяком. І сім'я Варвацій була для нього в Росії навколо і рідний. Це він готував поїздку Івана Андрійовича на бунтівну батьківщину.\nВарвацій приїхав до Греції навесні 1824 року. Він був свідком, як радісно зустрічали греки англійського поета Байрона.\nЦілком можливо, що він розмовляв з Байроном. Адже їх маршрути майже збіглися. Так, поет рухався до обложеної турками фортеці Миссолунги в супроводі Маврокордато. Варвацій теж неодноразово зустрічався з головою Народних Зборів.\nАнглійський поет оспівав Грецію в своїх чудових віршах:\nАле все ж ти ще прекрасна,\nКраїна втрачених богів,\nТи хороша, хоч і нещасна.\nСкрізь - серед пишних берегів,\nТам, де біжать, виблискуючи, води,\nДе аромат і тиша, -\nВидно скрізь любов природи\nДо тебе, сумна країна ...\nТвої класичні зданья\nСеред класичної землі\nЛежать уламками в пилу ...\nУ Миссолунги Байрон сильно застудився, але продовжував займатися справою звільнення Греції. Після чергової поїздки по країні він захворів ще більше і 19 квітня 1824 помер. Останні його слова були: "... бідна Греція ... я віддав їй час, стан, здоров'я ... тепер віддаю і життя ...".\nЦі ж слова міг би сказати і Варвацій. Його пригнічувало те, що серед грецьких вождів не було єдності. Вони не могли домовитися ні з приводу структури державної влади, ні щодо володіння землею, ні з питання самоврядування островів.\nПартія порядку, або "політиків", мала величезні кошти, на її боці був флот. Вона обрала новий уряд, а президентом став бей Петро Мавроміхалі (називали його і Петробей). До уряду увійшли багато вожді бойових дружин, крім ватажка клефтов Теодороса Колокотроніса. Настає розкол уряду.\nУ травні 1824 року Варвацій - в Нанпліі (Наполіді Романія), де жертвує 25 тисяч на будівництво грецького училища ". Але він тут же їде до Моденской фортеці, де йшли бої з турками. Іван Андрійович формує загін повстанців, постачає зброєю, підбирає начальника для продовження облоги. Але він хотів, щоб загальне керівництво облогою взяв на себе Колокотроніс. І, головне, він думав, що зуміє залучити російський уряд на сторону греків.\nВін поспішає на кораблі до Патрасском затоки, уздовж берега якого розташована ланцюг Іонічних островів і серед них оспіваний поетами острів Занте (Закінтос).\nОсь як описував цей острів друг художника Карла Брюллова Володимир Давидов: "Занте представляється мандрівникові довгою, одноманітною масою гір, що йдуть по найбільшій частині острова з півночі на південь. Гора Монтесорі, відділяючись від них, видається далеко в море. Місто Занте з підноситься над ним зміцненням має для приїжджаючих з моря досить величний вигляд, може бути поставлений поряд з Корфу. Я довго гуляв по околиці міста і довго милувався великої рівниною, яка вся звернена в виноградники ... ".\nНа острові Занте перебував російський віце-консул А. Сандріні. До нього і поспішав Варвацій. Тут Іван Андрійович дізнається, що Колокотроніс підняв заколот проти уряду, але він закінчився поразкою. Хоробрий клефтов - в кайданах на острові Ідра. Віце-консул запевнив, що доповість Олександру I про події, які вражають Грецію. Сам він обіцяти нічого не міг, бо знав, що російський імператор вважає греків "бунтівниками, які дали увергнути себе" в дикий пожежа безвладдя ".\nВсе це розтрощило останні сили Варвацій, і він помирає в оточенні кількох друзів у військовому госпіталі на острові Занте. Перед смертю він заповів Греції весь свій капітал - 1 мільйон 400 тисяч рублів. Частина грошей повинна була піти на потреби жителів о. Занте. Іван Андрійович був похований на острові 12 січня 1825 року. В Афінах, в тінистому парку, йому був встановлений пам'ятник з білого мармуру, виконаний відомим скульптором Леонідом Дросс. Іван Андрійович стоїть на тлі пишної кущі дерев. У правій руці він тримає сувій - карту Греції По кутах постаменту зображені музи-покровительки. Варвацій дивиться вдалину, на Афіни, на Грецію, до повної свободи якої він не дожив всього п'ять років. 3 лютого 1830 року Лондонська конференція, скликана за ініціативою Росії, визнала Грецію абсолютно не залежною державою і позбавила її від данини та інших принизливих договорів. Для синів Еллади настали нові, більш щасливі часи.\nЯ хочу зробити невелике післямова, дуже примітне. Коли вмирав Варвацій, імператор Олександр I отримав чергове послання свого духовного наставника архімандрита Фотія, де той намагався залякати государя картинами політичних змов, небезпекою державного перевороту і "тривожного настрою умів в зв'язку з жахливими ознаками революції в Греції".\nЦе послання призвело імператора в пригнічений стан.Ще більше погіршилося його настрій у зв'язку з хворобою імператриці Єлизавети Олексіївни. Лікарі рекомендували їй подумати про нову поїздку на південь. Олександр I вирішив, що місцем її перебування на відпочинку буде Таганрог. Він сам побажав супроводжувати імператрицю. Олександр любив подорожувати. У нього була якась постійна необхідність в пересуванні. Може бути, в цьому він знаходив заспокоєння для своєї смятенной душі.\nВід'їзд імператора з Петербурга супроводжувався його нічним відвідуванням Олександро-Невської лаври. В цьому було щось незвичайне, на що і звертали пізніше увагу історики. Ось як написав про це Г. Василич: "О четвертій годині після півночі коляска, запряжена трійкою, зупинилася у монастирських воріт Невської лаври. Олександр в кашкеті, шинелі і сюртуку, без шпаги поспішно вийшов з коляски, приклався до хреста, був кроплена святою водою, благословенний митрополитом Серафимом і, наказавши замкнути за собою ворота, попрямував в соборну церкву. Увійшовши в собор, Олександр зупинився перед ракою Олександра Невського, і почалося молебень.\nДовгий ряд ченців, які взяли государя біля входу в лавру, панівна навколо темрява і яскраво освітлена раку, видневшаяся далеко в розчинені соборні двері, вразили його своїм особливим настроєм: Олександр плакав під час молебню. Далі Олександр був ще більш вражений при відвідуванні келії схимника цієї лаври, у якого замість ліжка в келії стояла труна ".\nОлександр і його свита прибули до Таганрога 13 вересня. Вони розмістилися в кам'яному одноповерховому будинку, де був і напівпідвал для прислуги.\nПоловина імператриці складалася з восьми невеликих кімнат. У імператора було дві кімнати. Одна, простора, призначалася для кабінету, невелика, напівкругла, з вікном, що виходить у двір, була і туалетного, і вбиральні. Невибагливий в житті, імператор був задоволений своїм житлом і писав Аракчеєву: "Тут моє приміщення мені досить подобається. Повітря прекрасний, вид на море, житло досить добре; втім, сподіваюся, що сам побачиш".\nАле Аракчееву було не до поїздок. У відповідному листі імператору він повідомив про вбивство дворовими його домоуправітельніци Настасії Минкиной. Олександр знав, що Минкина була коханкою Аракчеєва, і вважав, що це не просте вбивство. Імператор був жахливо вражений і, щоб хоч якось розвіятися, вирішив здійснити подорож по півдню Росії. Він планував заїхати і в далеку Астрахань. Там вже були сповіщені про цю поїздку. На Чаганском учужном промислі утриманням купців Сапожникова був побудований спеціальний павільйон з колонадами для прийому найвищої особи. Але трагічна хвороба припинила всі задуми імператора.\nПеребуваючи в Таганрозі, Олександр побував в порту, на верфі, в околицях міста. Оглянув всі визначні пам'ятки, відстояв службу в храмі грецького Єрусалимського Олександрівського монастиря.\nЙому дуже сподобався цей храм, побудований в дусі класицизму, з двома дзвіницями по фасаду і масивним куполом. Вхід зроблений у формі грецького портика. Імператору сказали, що монастир споруджено на кошти багатого грека Варвацій. Навряд чи Олександр згадав, що зустрічався з ним і навіть нагороджував його.\nПройде всього кілька років, і на площі перед храмом з'явиться бронзова статуя Олександра I, загорнута в грецьку тогу і звернена до храму. Позаду імператора бронзовий орел буде тримати в дзьобі лавровий вінок.\nПоки імператриця відпочивала і лікувалася, Олександр вирішив відвідати Крим. Туди його запросив новоросійський генерал-губернатор граф Воронцов. Маршрут був розрахований на 17 днів.\nМайже перед самим від'їздом стався такий випадок. Олександр сидів днем над паперами, і раптом почалася гроза. Враз все потемніло. Імператор велів камердинерові принести свічки. Гроза пройшла, а імператор все читав, забувши про свічках. Увійшов камердинер, загасив свічки і зауважив:\n- На Русі вважається поганою прикметою сидіти при свічках днем. Можуть подумати, що лежить покійник.\nПізніше Олександр пригадає цей випадок. Поїздка по Криму була нелегкою. Імператор багато їздив верхи по поганих дорогах, в Балаклаві засмутив живіт жирною рибою, по дорозі в Георгіївський монастир його продуло. Але він поїхав до Севастополя, оглядав берегові укріплення і кораблі Чорноморського флоту. Потім відправився в Бахчисарай. У перекл оглядав госпіталь. Ніхто не помічав особливих змін в його здоров'я. Він лише злегка підкахикують. У Маріуполі хвороба дала про себе знати. Лейб-медик Валліс визначив у Олександра розвиток лихоманки. Але імператор вирішив будь-що-будь їхати в Таганрог. Туди він прибув 5 листопада в сьомій годині вечора. У Таганрозі його чекала імператриця, яка поцікавилася самопочуттям чоловіка. Він відповів, що застудився, прихопив кримську лихоманку, але відчуває себе терпимо. У нього був тиф, але лікарі не змогли поставити правильний діагноз. Йому приписали різне зілля і повний спокій. Але він був дуже збудженим. Пригадав останній випадок зі свічками, а також те, що трапилося кілька днів тому в селі Знаменське нещастя з фельд'єгерем масковий. Довіривши імператору депеші, Маски хвацько розгорнув екіпаж, але наскочив на купину, від поштовху був викинутий в сторону, вдарився головою об землю і тут же помер. З цього часу імператор відчув себе гірше. Але Олександр відмовлявся приймати ліки, ніж посилив хвороба. І в Таганрозі він майже не торкався до ліків. Імператриця намагалася не відходити від його ліжку, а коли Олександру стало зовсім погано, запросила священика.\nХворий сказав йому:\n- Прошу сповідувати мене не як імператора, а як мирянина.\nБудьте ласкаві починати, я готовий приступити до святого таїнства ...\nОлександр причастився, а через кілька годин помер. Було це 19 листопада в 10 годині 50 хвилин ночі.\nНа другий день тіло покійного було забальзамували. Чотири гарнізонних фельдшера під керівництвом двох лікарів виконали цю непросту операцію. Вони скаржилися на брак матеріалів для бальзамування.\nУ бальзамуванні брав участь і Таганрозький міський доктор Борис Лакієр. Пізніше його син Олександр одружується другим шлюбом на правнучки Варвацій Олені Марківні Комнін-Варваці.\nЧерез тиждень особа покійного стало темніти. Тоді тіло імператора вирішили перенести до церкви грецького Єрусалимського-Олександрівського монастиря, там було більше свіжого повітря і прохолоди. 11 грудня за величезному скупченні народу траурна колісниця, запряжена вісьмома кіньми, рушила до монастиря. Попереду - поліцмейстер верхом. За ним - жандарми в два ряди. Колісницю вели шістнадцять осіб в мантіях. Стільки ж було факельників ...\nДзвін почався за півгодини до церемонії, як на панахиді, і тривав до кінця її. Архімандрит грецького монастиря зустрів сумну церемонію з причтом, церковними хоругвами і ліхтарями попереду церкви біля західного порталу.\nПрибувши до Таганрога, Олександр милувався цим храмом і чи міг тоді припустити, що незабаром буде лежати в ньому бездиханним під похмурим балдахіном.\nТак, неймовірні мінливості долі. Вони померли в один рік - і Храмоздатель монастиря грек Варвацій, і російський імператор Олександр I.\nОбидва піднімалися по мармурових сходах храму і молилися біля ікони святого Олександра Невського. Один - про дарування свободи синам Еллади, інший - про спокій Європи і приборканні революції.\nНа частку Варвацій випала рідкісна доля - пройти величезний шлях грецького визвольного руху, починаючи з піратських нальотів на турецькі кораблі і закінчуючи загальним сплеском всенародного гніву.\nНеможливо повністю зрозуміти сутність цієї людини. Одна література говорить як про людину герої, про доброзичливців. Інші розповідають про нього як про контрбандіте.\nВоно факти, які говорять про внесення великого внеску в життя Астраханської губернії.\nЦя людина діяв в ім'я блага людей, а не в ім'я слави та місця в історії.\nАле не можна говорити тільки про нього як про людину, який вніс вклад в Росію. Не залишилася без уваги рідна Греція. Перед смертю він залишив 15 млн. Рублів, але і це не все, а саме І.А. Варвацій побудував знамениту Соборну дзвіницю, Тихвинскую церква. У Таганрозі він зустрів чудовий грецький монастир, в ньому забальзамоване Олександр Благословенний.\nЦе великий благодійник Астрахані і Півдня Росії. Розчистив покинутий канал, Волго-Кутум, який був перейменований Варваціевскім, побудував стик моста через нього і набережну.\nЦю діяльність високо оцінили як Астраханські городяни, так і уряд. У 1807 році Варвацій нагородили орденом Святого Князя Володимира 4-го ступеня. У 1810 році - орденом Святої Анни другого Влассі.\nУ 1823 році він остаточно їде в Таганрог. Якщо вірна традиційна дата його народження (1750), він помер в 74 років, якщо ж за відомостями А.С.Маркова, то в 93 роки. У будь-якому випадку, він прожив життя, гідну захоплення і вдячності нащадків.\n2. Маркова А.С. Варвацій.\n3. Носова Н. Вони увійшли в історію Астраханського краю.\n4. Північний архів 1828 // Астраханські відомості. 1881. №4, 1882. №12, 1816. №3. ПБЕ. Т.3. стр. 181-182.\n5. Енциклопедія Брюгаузда Ф.А. і Ефронове І.А. (1890-1916 рр)


5 безцінних життєвих порад\nДжей Лесандріні, визнаний експерт у сфері міжнародного маркетингу, ділиться кращими порадами, коли-небудь отриманими ним у житті.\nНе можу не поділитися з вами п'ятьма порадами, які справді можна назвати найкориснішими в житті.\nОчко на користь судді\nЯкось, граючи в бейсбол в середній школі, мені довелося "битися" з непростим суперником прямо на першій базі. Повернувшись до лави запасних, я поскаржився тренеру, що очко має бути зараховано бігущому. Тренер підвів мене до судді і зауважив: «Привіт, Уолфе, тут Лесандріні запевняє, що очко прочитується бігущому. Що скажеш?". Суддя неспішно зняв маску, пильно подивився мені прямо в очі і вимовив: «Синку, очко на користь судді».\nТільки рішення, ні слова про проблеми\nЦією порадою зі мною поділився один чудовий роботодавець, з яким мені пощастило співпрацювати ще біля витоків моїх так званих особистих кар'єрних сходів. Він стверджував, що коли я прийду до нього з рішенням - то він зробить все можливе, щоб допомогти втілити задум у реальність. Однак, якщо я озвучу проблему і він придумає, як її усунути, тоді мені доведеться в точності і беззаперечно виконати будь-який план начальника, подобається мені це чи ні.\nУ суперечці керуйся фактами, а не емоціями\nЩе один мій начальник одного разу прямо в розпал напружених дискусій між відділом менеджменту та маркетингу сказав: «Сконцентруйся на фактах, і не здумай від них відступати. Не дозволяй емоціям узяти верх - інакше ти пропав ». Дана порада безцінна, оскільки вона дозволяє мені тримати себе в руках і помічати, коли я переходжу на емоції. А тут важливо вчасно взяти ситуацію під контроль.\nТи не Нік Флінн\nКоли я готувався отримувати ступінь магістра мистецтв, у своїй роботі я склав текст з ледь пов'язаними між собою уривками. Коли у наукового керівника виникли труднощі з аналізом структури роботи, я пояснив їй, що намагався зробити щось схоже на «Ще одну херову ніч у відстійному місті», мемуари поета Ніка Флінна. Її відповідь була вичерпним: «Ти не Нік Флінн».\nТак, почути таке було не дуже-то приємно, але ж науковий керівник зовсім не хотіла мене образити. Вона всього лише намагалася підкреслити, що мені потрібно було шукати свій власний стиль і спосіб самовираження на літературній ниві. І мала цілковиту рацію.\nНавчися думати і зможеш звернути гори\nУ день мого вступу в коледж ми сиділи з вітчимом на кухні і розмовляли. Пам'ятаю, він тоді сказав: «Постарайся отримати гарну освіту і навчитися думати. Впораєшся із цим завданням - у тебе вийти все, що завгодно ». І це була найважливіша порада в моєму житті.\nОригінал - www.linkedin.com


Планета географії: Кольорові пляжі світу.\nУ Харбор-Айленді на Багамах і на берегах грецького острова Елафонісі пісок став рожевим через частинки червоного планктону і коралів. Корали також зробили рожевими пляжі в Коста-Ріці, на Барбадосі, Бермудах і бухті Субік на Філіппінах. А ось в Центральній Каліфорнії на пляжі Пфайффер пісок не просто рожевий, а з фіолетовим відливом. Розфарбувала його гранатова крихта – неподалік від пляжу знаходяться пагорби, багаті цим мінералом. Дощі і хвилі океану вимивають частинки мінералу, з водою вони потрапляють на пляж.\nПурпурним піском можна помилуватись на пляжі Паньцзінь в Китаї. Пісок тут перемішаний з частинками морських водоростей. Є червоний пляж і на гавайському острові Мауї, в бухті Кайхалулу. Але тут барвником виступив окис заліза, просто кажучи, звичайна іржа, яка міститься в породах гори Каукі, що знаходиться неподалік.\nТільки у двох місцях на планеті узбережжя забарвлене в смарагдовий колір – на пляжі Папаколеа в південній частині острова Гавайї і на острові Гуам. Таке забарвлення піску надають кристали мінералу хризоліту, що входять до складу застиглої лави, яка огороджує пляж.\nНа острові Фрейзер в Австралії можна побачити пісок, який переливається 70 відтінками. Це заслуга різнокольорових мінералів – можливо, піски з високим вмістом циркону, рутилу, ільменіту утворились ще під час останнього льодовикового періоду близько 26 000 років тому.\nМальта може похвалитися красивим пляжем, який вистилає золотий пісок. Звичайно золотий пісок є золотим не буквально, мається на увазі його насичений яскраво-жовтий з оранжевим відливом колір. Цей пляж знаходиться на острові Гозо, що має назву також островом Каліпсо. Саме тут, за переказами поеми Гомера, провів 7 років легендарний цар Одіссей у владі чар богині Каліпсо. Золотий пісок так само можна зустріти на пляжах Гаваїв, Кефалонії в Греції і Тенеріфе Іспанії.\nСан Блас (Мальта)\n10 найкращих островів світу.\n20 найбільш дивовижних місць на Землі, які неодмінно потрібно відвідати\nТоп 10 найдивовижніших пляжів світу.\nКОРИСНІ КОПАЛИНИ СВІТУ. АЛМАЗИ, Матеріал до уроків.\nПІВНІЧНА АМЕРИКА, географія, 7 клас\nКраїни Англо-Америки. Канада.


«Викрали, дали в руки ножа і показували, як бити», – шокуюче зізнання матері підлітка, підозрюваного у вбивстві тернопільської випускниці | | Прикарпаття Online\nЧитайте також Почалась кровотеча: психічно хворий жорстоко зґвалтував 7-річну дитину\n– Ми знаємо, хто це зробив і в поліції це знають, але покривають злoчинців, – кажуть в селі. – Так, їх було декілька. Перша експертиза підтвердила, що дівчину перед смертю зґвaлтували. Причому кілька чоловіків. В селі важко щось приховати від людей. Всі говорять, що одразу після вбивства один із тих покидьків разом зі своєю сім`єю поїхав відпочивати. А випадковий свідок того злoчину, який міг би щось розповісти, вже в психлікарні.\nЧитайте також Підірвали петарду в роті: родичі розповіли нові деталі про моторошну розправу над 26-річним хлопцем\nВерсію правоохоронців активно обговорюють і мешканці Тернопільщини в соціальних мережах. Більшість сходиться на тому, що докази слідства сфабриковані. Іншого пояснення сумнівним свідченням та розбіжностям у справі люди не знаходять. Дивуються, як можна встановити вбивцю по загубленій на місці злoчину звичайній запальничці, яку можна придбати в будь-якій сільській крамниці.\nНе має жодного логічного пояснення і заява правоохоронців про те, що хлопець ножа, яким вбили Ірину, знайшов того ж вечора. Також не розуміють, як з матеріалів справи могла зникнути інформація про зґвaлтування дівчини. Хоча місцевий акушер, який першим оглядав тіло, це підтверджував. Та й білизна на дівчині була розірвана.\nНе менш дивною виглядає і поведінка матері вбитої дівчинки Ольги Яремчук, яка на пoхороні Ірини на колінах благала знайти її вбивць. Жінка ще вчора у розмові з кореспондентом PRESS-ЦЕНТР ледь не била себе в груди, переконуючи, що «16-річний підліток не міг так жoрстоко розправитися з незнайомою дівчиною, для цього має бути мотив». А вже сьогодні вона свою думку чомусь кардинально змінила:\nНагадаємо, 17-річну мешканку Вишнівця Ірину Мукоїду вбили в ніч на 26 червня, коли дівчина поверталася зі святкування Дня молоді. Її тiло випадкові перехожі знайшли на світанку на сільській дорозі. За день до цього вона відсвяткувала випускний у школі. Знайти та покарати вбивцю чи вбивць дівчини мали би правоохоронці. Однак, і вишнівчани, і мешканці Дзвиняча, з огляду на дії та заяви поліції області, вже не дуже вірять в об’єктивність та неупередженості слідства у цій кримiнальній справі.\nвбивство, випускниця, підліток\nРосійські ЗМІ заявили, що пропали росіяни, яких підозрюють у хімічній …\nІвано-Франківські новини | "Прикарпаття Online" © 2021 Загальний рейтинг 9 з 10. Всього 23917 переглядів Вгору ↑


Оренда квартири "Jack House" за адресою Лесі Українки\nОренда 2-кімнатної квартири в новому будинку від Taryan Group – Jack House за адресою Лесі Українки, 7в.\nЗагальна площа: 65м2. Грамотно продумана планування – окремо світла спальня з виходом на затишну лоджію, лоджія переходить у вітальню і кухню, один з/у, гардероб. Зроблений високоякісний ремонт. З деталей: мармурова плита на кухні і в деяких елементах інтер’єру, дверна фурнітура з натурального дерева, дорогі аксесуари, все зроблено за найвищими стандартами.\nОкремо перевага – вихід з поверху в паркінг, що забезпечує приватність і економить час.


Звіт про стан виконання міського бюджету по доходах та видатках станом на 08.09.2017 року включно\nСьогодні 22.07.18, 23:10\nЗ початку року станом на 08.09.2017 року включно доходи міського бюджету по загальному фонду з урахуванням трансфертів склали 804 274,74 тис. грн., в т.ч.:\nподаткові надходження – 341 849,16 тис. грн.,\nнеподаткові надходження – 7 349,15 тис. грн.,\nінші субвенції – 326 980,28 тис. грн.\nПрофінансовані видатки за звітний період по загальному фонду міського бюджету з урахуванням субвенцій склали 760 282,9 тис. грн.\nІз загального обсягу видатків профінансовані витрати на освіту склали 148 628,06 тис. грн., або 19,55%, на охорону здоров’я – 158 438,6 тис. грн., або 20,84%, на соціальний захист – 327 613,37 тис. грн., або 43,09%, на культуру – 15 867,23 тис. грн., або 2,09%, на фізичну культуру та спорт – 15 551,18 тис. грн., або 2,05%, на органи місцевого самоврядування – 42 679,6 тис. грн., або 5,61%, на житлово-комунальне господарство – 28 408,48 тис. грн., або 3,74%, на транспорт, дорожнє господарство – 2 778,85 тис. грн., або 0,37%, на засоби масової інформації – 467,10 тис. грн., або 0,06%, на землеустрій (експертно-грошова оцінка землі) – 2,9 тис. грн., або 0%, на іншу субвенцію селищам Борівське та Сиротине – 1 134,0 тис. грн., або 0,15%, на інші видатки (комунальна установа «Трудовий архів», ПрАТ «Міська друкарня», утримання нежитлових приміщень, що є комунальною власністю, тощо) – 2 587,43 тис. грн., або 0,33%, на реверсну дотацію – 16 126,10 тис. грн., або 2,12%.\nЗа рахунок спеціального фонду міського бюджету станом на 08.09.2017 року включно фінансування по бюджету розвитку становить 93 295,71 тис. грн., в тому числі по головним розпорядникам:\nВідділ освіти – профінансовано 16 839,90 тис. грн., в тому числі на придбання обладнання – 3 338,83 тис. грн, капітальний ремонт – 13 501,07 тис. грн.;\nУправління житлово-комунального господарства – профінансовано 20 762,03 тис. грн., в т.ч. на капітальні трансферти підприємствам у сумі 17 935,43 тис. грн., капітальні ремонти – 2 826,60 тис. грн.;\nНапрями фактичних видатків по бюджету розвитку наведені в «Інформації щодо завершених об'єктів капітальних вкладень, які здійснювалися за рахунок бюджету розвитку міста, станом на 01.09.2017 року у розрізі об'єктів», котра розміщена на сайті Сєвєродонецької міської ради в рубриці БЮДЖЕТ МІСТА – Оперативна інформація щодо виконання бюджету.


Корсунським дітям розповідали про СНІД - Нова Доба\nКорсунським дітям розповідали про СНІД\nВ Корсунь-Шевченківському районному центрі дитячої та юнацької творчості була проведена акція \_”Захисти себе від СНІДу\_” для школярів 8-11 класів. Про це «Новій Добі» повідомили в райдержадміністрації.\nАкція була приурочена до 1 грудня – Всесвітній день боротьби зі СНІДом, формування толерантного відношення до ВІЛ-позитивних людей. Організаторами заходу стали Корсунь-Шевченківський районний центр дитячої та юнацької творчості та Корсунь-Шевченківський районний центр соціальних служб для сім\_’ї, дітей та молоді.\nМета заходу-акції – це перш за все збереження здоров\_’я учнівської молоді, формування здорового способу життя та культури здоров\_’я, запобігання тютюнової, алкогольної та наркотичної залежності молоді.\nФахівець з соціальної роботи районного центру соціальних служб для сім\_’ї, дітей та молоді Віра Прокопенко презентувала відеофільм \_”Захисти себе від СНІДУ\_”. За даними програми ООН-СНІД, число інфікованих у світі перевищило 433 млн. людей. Щорічно у світі реєструється 5 млн. ВІЛ-інфікованих, помирає 3 млн. людей. За даними фонду ООН, кожні 14 секунд у світі вірусом імунодефіциту людини заражається одна людина у віці від 15 до 24 років. Нині Україна посідає перше місце по кількості ВІЛ-інфікованих серед країн Східної Європи. Серед молоді перше місце з усіх причин смертності – СНІД. За весь період реєстрації ВІЛ-інфекції/СНІДу в Україні померло 11 822 людини, з них – 233 дітей.\nАкцію підтримали учні шкіл та вихованці РЦДЮТ з концертними номерами.


Матеріали за 18.03.2011 » Веб-портал міста Люботин\nВеб-портал міста Люботин » Матеріали за 18.03.2011\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:1057 Категорія - [Головна, Правова освіта населення]\nГромадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об"єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:1181 Категорія - [Головна, Рішення виконкому]\nВиконком Люботинської міської ради повідомляє , що 10 березня 2011 р. на черговому засіданні виконавчого комітету Люботинської міської ради було розглянуто питання , про реєстрацію громадської організації, Люботинського міського осередку Всеукраїнської громадської організації «Сила і Честь», шляхом повідомлення . Юридична адреса громадської організації : м. Люботин ,в'їзд Абдулова, 1.\nНадання субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:1252 Категорія - [Головна, Правова освіта населення]\nСубсидія призначається уповноваженому власнику (співвласнику) житла, наймачу державного та громадського житлового фонду, членові житлово-будівельного (житлового) кооперативу, власнику (співвласнику) житлового приміщення, на якого відкрито особовий рахунок за місцем реєстрації. В окремих випадках, на підставі рішення засідання комісії з питань надання населенню субсидій на оплату ЖКП, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, як виняток, виходячи з конкретних обставин, що склались в сім'ї, та актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, субсидія може призначатися іншій особі, зареєстрованій у житловому приміщенні (будинку), а також індивідуальним забудовникам, будинки яких не прийняті в експлуатацію, але вони сплачують вартість одержуваних житлово-комунальних послуг.\nСубсидія розраховується із кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, яким нараховується плата за житлово-комунальні послуги, у тому числі осіб, призваних на строкову військову службу.\nСубсидія для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг призначається на шість місяців, а на оплату природного газу, що використовується для індивідуального опалення, - на опалювальний період, починаючи з місяця звернення за її призначенням.\nСубсидія для придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива та відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг надається на календарний рік. При цьому субсидія на оплату ЖКП розраховується з місяця звернення за її призначенням до кінця поточного року.\nПо закінченні терміну отримання субсидії громадяни повинні підтвердити право на призначення субсидії на наступний період. Для цього вони подають до управління праці та соціального захисту населення довідки про доходи зареєстрованих громадян та заяву, в якій підтверджується відсутність змін у складі зареєстрованих та у характеристиці житла і послуг з моменту попереднього призначення субсидії.\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:910 Категорія - [Головна, Спорт]\nУ неділю 13 березня 2011 р. у місті Люботин проводились змагання з волейболу серед команд ветеранів на Кубок Люботинського міського голови.\nУ запеклій боротьбі в фіналі команди м.Люботин та Харківського району по ходу матчу кілька разів виходили у відрив кожен. На останніх хвилинах перемогу одержали ветерани волейбольної команди Харківського району.\nВ урочистій обстановці Люботинський міський голова Теличко Володимир Олексійович особисто вручив їм перехідний Кубок. Друге місце посіла команда ветеранів м.Люботин. Ветерани волейболісти Дергачівського району були треті.\nСпортивне довголіття ветеранів напряму залежить від їх бажання і можливостей зайняття улюбленим видом спорту.\nДивлячись на їх виправку, стан здоров'я, наша молодь стоїть перед дилемою спокуси вулиці, чи здоровий спосіб життя - фізкультура і спорт.\nЗавдання влади всіляко підтримувати молодіжний спорт і приклад цьому наші спортсмени - ветерани.\nЦілеспрямованість, загартованість, підтримка здоров'я і спортивної форми це ті засади, які є запорукою традицій здорового способу життя від ветеранів до сучасної молоді.\nПроведення таких змагань і є з'єднувальним ланцюгом між ветеранами, їх досвідом і молоддю з їх енергією и завзятістю.\nЧемпіонат Дитячої футбольної ліги (ДФЛ ) Харківського р-ну з міні-футболу.\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:1037 Категорія - [Головна, Спорт]\nВихованці спортивного відділення футболу 1998-1999р.н. ДЮСШ м.Люботина успішно виступають в чемпіонаті Дитячої футбольної ліги (ДФЛ ) Харківського р-ну з міні-футболу.\nОсвіта в Харкові та за кордоном 2011\nАвтор: Lubotin Додано: 18 березня 2011 Переглядів:1138 Категорія - [Головна]\n15-17 березня Люботинський професійний ліцей залізничного транспорту прийняв участь в VII Міжнародній виставці «Освіта в Харкові та за кордоном 2011», організованій інформаційно-видавничою фірмою «НТМТ» та агентством міжнародного студентського обміну та освіти «ІСЕА». Виставка багатонаправлена : агітаційна, пропагандистська, профорієнтаційна діяльність.\nНа урочистому відкритті організатори побажали учасникам і гостям: «Навчальному закладу найти свого абітурієнта. Кожному абітурієнту обрати навчальний заклад». Участь взяли більш тридцяти навчальних закладів, серед яких вищі та професійно-технічні заклади Харкова, а також навчальні заклади Канади, США, Польщі, Ірландії та Великобританії. Кожна делегація презентувала свою діяльність. Виставка насичена цікавими зустрічами, знайомствами, обміном досвіду.\nМатеріали, представлені ліцеєм на виставці, зацікавили не лише абітурієнтів та їх батьків, а й колег з вищих навчальних закладів щодо питань організації навчально-виховного процесу через інформаційно-комунікаційні технології, які продемонстрували через віддалений доступ в мережі Internet.


З річки Стрий водолази витягли тіло 34-річного потопельника – LvivNEWS\nГоловна/Львівський портал/З річки Стрий водолази витягли тіло 34-річного потопельника\nУ п’ятницю, 9 липня, з річки Стрий у Дрогобицькому районі витягли тіло 34-річного чоловіка, що втопився під час купання. Цю інформацію Львівському порталу підтвердили у Головному управлінні ДСНС Львівщини.\n8 липня близько 21:05 до рятувальників надійшло повідомлення про те, що на річці Стрий між селами Рибник та Новий Кропивник втопився 34-річний чоловік. Про цей випадок було повідомлено відповідні служби.\n«Сьогодні близько 11 год. центральною рятувально-водолазною службою тіло загиблого було витягнуто з річки. Загиблий є мешканцем міста Борислав. Попередньо відомо, що чоловік втопився під час купання», – поінформували у ДСНС.\n#потопельник #рятувальники Львівщина


Третій похід до весільного салону — zhaba.pl.ua\nТретій похід до весільного салону\nОпубліковано: Вівторок, 13 березня 2012, 00:02\nЗабрали сьогодні весільне плаття з магазину!\nВідтепер сукня, яку я називаю «Зефірина» вартістю 2800 гривень майже 3 місяці висітиме у моїй шафі:\n- Шоб щасливий наречений, який живе у одній квартирі з нареченою, випадково не знайшов красоту й не зрадів зарані.\n- Щоб щаслива наречена не затягала плаття – ну ви ж знаєте, раз поміряла, два поміряла, три поміряла…десять раз поміряла – і білосніжна матерія уже замацькана.\nА ще до мене у шафу прийшли туфлі за 500, фата за 250 гривень, підюпник з кільцями за 60 гривень. Діадему або віночок вирішили не брать – фата з бантиком – куди туди ще віночок? І кольє не вибрали – у магазині від 200 до 600 гривень, так собі, нічого оригінального. Ось подружка збирається у Чехію, там знайде собі справжню фальшивку від Сваровскі!\nА ще мені сподобався тренінг, який нареченим проводять у салоні:\n- Уявіть, що сідаєте у машину: плаття вправо, скрутили кільца під’юпника, сіли!\n- А тепер ідемо у туалет: кільця притиснули до боків, плаття вгору!\nЯк ти думаєш, я втрималася щоб усе це не перемірять?) Тільки туфлі не підійшли – на мою лапу 38 розміру 35 не налазить. А плаття мені пасує. Я обережно поміряла. Вобщем, награлася у наречену. Шрек злий. Плаття займає дофіга місця – десь третину шафи. Погрожує, що до літа зробить з нього москітну сітку) Але то не страшно! То йому таке возмєздіє за те, що я виходила заміж у персиковій кофточці і чорно-білих полосатих штанях. Єдина красота, що на мені тоді була – золоті босоніжки і обручка з діамантами. Це ми так зекономили на весільну подорож – майже 3 тижні у Голандії. Так шо особо на нього й не наїжджаю,так тільки, час від часу культивую почуття провини)))\nПідбиваємо підсумки: плаття-фата-туфлі-підюпник – 4 110 гривень. Кафе теж уже найняли – у центрі – 9 тисяч на 20 осіб. Заява у ДРАЦС – 200 грн розпис плюс 7 фото (впарили їм). Виходить, 13 тисяч 310 гривень за 3 місяці до весілля уже люди угрохали.


Мустафа Джемілєв прокоментував справу проти заступника голови Меджлісу Ільмі Умерова » Слово і Діло\nРосія змушує кримських татар залишити півострів – Джемілєв\n16 травня 2016, 09:04\nМустафа Джемілєв, народний депутат України й лідер кримськотатарського народу заявив, що Російська Федерація має намір очистити Крим від татар.\n«Єдина мета – залякати, змусити людей мовчати. Є ще друга мета – змусити кримських татар залишити Крим. Вони так само, як і в сталінські часи, хочуть бачити етнічно такий чистий російський Крим», – заявив Джемілєв.\nВін також прокоментував порушення кримінальної справи російською ФСБ щодо Ільмі Умерова, заступника голови кримського Меджлісу. «У окупантів такий страх перед кримськими татарами, що вони не зважають на жодні норми та закони. Звинувачення Ільмі Умерова в тому, що він закликав до посягання на територіальну цілісність Російської Федерації – це абсурд. Він просто казав свою точку зору як громадянин України, так і як син свого народу. А наш народ повністю не визнав цю окупацію», – сказав Джемілєв.\nНагадаємо, російські силовики продовжують проводити обшуки кримських татар.


Хто шукає ідеальних співробітників і скільки за це платять | GlobalStaff\nХто шукає ідеальних співробітників і скільки за це платять\nЩо ж готує ринок праці фахівців з персоналу? На які зарплати вони можуть розраховувати?\nКількість вакансій для ейчаров різних спеціалізацій не стає значимо менше, а з огляду на традиційний спад, властивий другого кварталу кожного року, засмучуватися у кадровиків приводу немає взагалі.\nКількість вакансій у сфері HR-фахівці - Бізнес-тренери\nв 2017-2018 рр.\nГоловний роботодавець для HR-фахівців - столиця. Головні офіси великих компаній і держструктур активно потребують професіоналів «людської сфери». Далі зазвичай йдуть міста-мільйонники. Несподіванка - по 2% вакансій в Запорізькій і Донецькій областях.\nСтруктура вакансій і резюме, розміщених на сайті rabota.ua в сфері HR-фахівці - Бізнес-тренери, по регіонах (в серпні 2018 роки)\nЩо стосується спеціалізацій, головний «улюбленець» роботодавців - менеджер по роботі з персоналом. Їм належать 47% всіх ейчаровскіх вакансій, рекрутерам нині дістається тільки кожна п'ята вакансія, хоча ще рік тому співвідношення було не таким разючим. Зате підвищується роль інженерів з охорони праці - 10% вакансій відкриті саме для цих фахівців. І це означає, що виробнича сфера не економить на таких важливих кадрах. Якщо говорити про найбільш конкурентних для ейчаров професіях - психологів, фахівців з навчання персоналу і інспекторів відділу кадрів - частка вакансій в цих спеціалізаціях істотно менше, ніж частка резюме.\nСтруктура вакансій і резюме, розміщених на сайті rabota.ua в сфері HR фахівці - Бізнес-тренери, за напрямами (в серпні 2018 роки)\nЗарплати в сфері HR\nДоходи ейчаров - не самий ласий шматок зарплатного ринку, з багатьох професій очікування кандидатів перевищують пропозиції роботодавців. Наприклад, у психологів - майже в два рази. Тому абітурієнтам варто тричі подумати, перш ніж вибирати шлях психолога.\nСередні зарплати фахівців в сфері HR-фахівці - Бізнес-тренери (у 2 кварталі 2018 роки\nУправління професійною кар'єрою: можливості та перспективи для молодих фахівців\nЯк вибудувати черга з бажаючих працювати у вашій компанії


Неповнолітній вночі обкрадав магазини | ВолиньPost\nУ Старій Вижівці піймали місцевого мешканця, який разом з напарником ще у грудні минулого року в нічну пору впродовж тижня обікрали два продовольчі магазини.\nТоді зловмисники в селі Рокита з магазинів, які належать підприємцям Людмилі С. і Роману В., винесли цигарки, солодощі, мінеральну та солодку воду і презервативи. Всього поцупили товарів на суму понад п'ять тисяч гривень.\nПричому горілки і коньячних виробів злодії чомусь не чіпали.\nЗа цими фактами злочинів було порушено кримінальну справу. Проводилось розслідування. Але правоохоронці вийшли на слід крадіїв тільки нещодавно.\nНачальник райвідділу УМВС України в області майор міліції Андрій Капустін повідомив, що в ході оперативно-розшукових заходів були встановлені особи, причетні до злочину. Це – місцеві мешканці Іван К. та Іван Х., який, до речі, ще неповнолітній.\nОдного з них затримано. Інший – знаходиться в розшуку. Місце перебування його встановлюється.\nЗлодіям «світить» до шести років позбавлення волі.