Ірина Вільде Метелики на шпильках Б'є восьма Повнолітні діти Коли серце, як на долоні - Сторінка 4\nДні бігли якоюсь нерівномірною ходою: раз дуже поволі, то знову навипередки з вітрами. Двадцятий липня визирав уже одним оком. Інколи по вечері за чаєм, коли балачки докочувались аж до кухні, мама любила кинути думку-дві й про забаву. Не знати, чи в повітовім містечку можна буде дістати леду? Вуйка Мухи щойно не видно. Навіть постіль у малім покою перетріпали вже на його приїзд. Дарка далі держалася домашніх порогів, як ластівка стріхи. Хоч тепер, коли після свого упокорення там, у саді Підгірських, виступила проти Костика на пробі у школі, властиво, могла знову без опущених очей приставати з „ними". Тим паче, що була там уже Ориська. Ориська завсіди могла бути тією останньою дошкою рятунку, що на ній ані добитись до берега, ані затонути не можна. Та надії, що покільчились були з першою візитою Лялі, запустили коріння й розрослися в іншому напрямі. Все пішло внівець, і Дарка почувала себе ще більше самотньою, як раніше. Перед тим бодай Ориську мала при собі. Про своїх наймолодших ляльок, що їх так без надуми й серця віддала на поталу Марці, боялася думати. Як би воно там не було — пережилося з ними прегарні години, був час звикнути, і тепер мусіло боліти серце над їх недолею. Правда, залишилася ще велика лялька в шафі, як королева на вигнанні. Дарка почувала, що завинила й перед нею. Хіба ж ляльки це вина, що їй, Дарці, доскочив ще один рік і ще одна класа? Нишком ушила ляльці нову суконку (хоч навіть порівняти її не можна було до того, що колись носила та лялька на собі), прибрала, причесала і, щоб не було багато балачки в хаті на ту тему, прикрила серветкою, як мерця. Залишилася хіба одна Марця. Брудна, із злодійкуватими очима, невірна й хитра, але жива істота і близька сусіда. Дарка могла цілу годину блукати в саді попри межу Марциного города, щоб тільки зарвати її на розмову. Могла перескочити через перелаз і прийти до Марці „в гості", але не хотіла вганяти тамту в гордість, що „школярка" її товариства шукає. Прецінь, Марцин дід був циган. Це кожний в селі знає. Марця показала свою розкудовчену, перетикану пір'ям голову з-за плота. Дарка підбігла до плота: — У нас буде забава, — закинула найцікавішу вістку, як аркан, довкола Марциного серця. Марця насторожилася. Звилася в клубочок на перелазі, як кітка. — А буде з музикою? — спитала охочо. — Ще не знаю… — завагалась Дарка, але зараз подумала, що будуть обидві „музичні слави" й спішно спростувала: — Що я кажу „не знаю"? Напевно, буде музика… Певно, аж до вас буде чути! — Може, й не буде чути… — засміялася зухвало Марця. — Або то я не вмію до вас на подвір'я прийти? А як піду у покої, то що — виженеш мене? Дарка на добре перелякалася: Марця готова свій жарт замінити у правду. Готова от так, як стоїть, прийти до вітальні і при всіх-всіх почепитися Дарці на шию. І нема що перестерігати чи просити, щоб цього понехала, бо зробить так, як з ляльками: зовсім щось протилежне. Дарка пустилася на підступ: — Гадаєш, що та забава — це щось дуже цікаве? Посходяться самі старі, та й будуть у карти лупити. Може, сама піду спати… Та Марця вже знайшла щось цікаве: — Дарко, а яке ім'я дадуть, як буде хлопець? Дарка розсміялася сердечно. — Ото дурна! Ти думаєш, що в нас хрестини будуть? Кого будемо хрестити… хіба кітку? Дурна, то на мої уродини така забава… — Ти сама дурна, — відрубала з місця Марця. — Дурна Дарка не знає, що її мама має дитину мати… Іди, помацай свою маму за черево, то будеш знати, хто дурний… Свиснула, як вуличник, і скочила по той бік плота. Так припадково довідалася Дарка про те, що відбирало їй сон, охоту до життя й їжі. Це були страшні дні: її мама мала мати дитину. Дарка не розуміла самого акту породу. Скільки б над цим не думала — загадка без розв'язки. Але під порогом свідомости товклося вже десь неясне передчуття, здогади, що їх навіяли недоскази служби й сусідок, статочних молодиць з соромливими очима й масними словами про те, якою дорогою дістається та дитина до лона матері. А це була безсоромність… безсоромність… безсоромність… І, власне, цього не могла мамі дарувати. Особливо мамі, своїй „мамусі", яку не боялася гріха до Матінки Божої порівнювати. Коли думала, коли уявляла собі, що та мама… Чим, хай хтось скаже, чим різниться тепер її мама від Олени, що мала дитину з парубком? І яким правом, власне, яким правом виповіла їй мама службу, коли сама не краща від Олени? Може, навіть гірша… бо Олена — проста мужичка і не має доньки, що вже до четвертої гімназійної буде ходити… На тата теж не могла дивитись. Гордила ним явно й уникала стрічі віч-на-віч. Видався їй тепер нікчемним, безсоромним облудником, що береться дітей виховувати, а сам творить щось таке, що аж голосно соромно назвати. Аж вірити не хотілося, що це той сам „золотий татусь" з-перед місяця… з-перед тижня ще. Тато… Все почувала до нього якусь дивну шану, що онесмілювала і клала наче перегородку між нею і татом. Може, це взялося ще з тих часів, як татко вчив її в школі, і вона, за звичаєм сільських дітей, зверталася під час науки до тата „прошу пана". Не раз думала тайком: „А, прецінь, це нічий, тільки мій татусь… мій золотий татусь… І якби я хотіла, то могла б навіть по лиці погладити татка…" І не раз відчувала просто болючу тугу притулитись лицем до татового лиця і хоч раз сказати татові одно з тих гарних, солодких слів, що обсипала ними маму щодня від ніг до голови. Але на дорозі все стояла та невидима перегорода. Бо цей татусь був теж і „паном", що питав її в школі таблички множення. Згодом підросла трохи і вже соромилася своїх „дитинячих, наївних" почувань до батька, хоч туги за дотиком татового лиця не визбулася тоді навіть, коли здала до четвертої гімназійної. Тепер мусіла дожити до того, щоб таке довідатись про татка. Світ від цього видався таким брудним, таким негідним того, щоб ходити по ньому, що не раз просила Ісуса, щоби забрав її до себе. Вночі не могла тепер спати. Все здавалось, що там за стіною, у спальні батьків, твориться щось нечувано гріховне. Схоплювалася, сідала, наслухувала. Від найменшого шелесту за стіною завмирало серце. Часом бралася її чиста розпука: хотіла схопитися, задуднити кулаками в двері й закричати, щоб аж сусіди побудилися: — Як вам не соромно!? Маєте вже таку велику доньку! Рано вставала роздражнена, якби в постійнім підгорячковім стані. Ходила й робила тепер все, як наомацки. Старалася вмовити в себе, що це все тільки злобна видумка Марці, але годі було. По мамі вже було так пізнати, що навіть без Марці була б догадалася всього. Мама тепер ходила повільніше й була до всіх ласкава. „Що за фальш — так усміхатись", — думала Дарка й воліла не ставати з мамою на розмову. Мама любила тепер годинами пересиджувати в спальні, примкнувши двері за собою. „Все ж таки соромиться", — пояснювала собі по-свому Дарка й була в душі рада з маминого упокорення. Раз якось влетіла Дарка до спальні, мабуть, за ножицями, і відразу, ну, в ту мить встигла запримітити, як мама сполохано шусьнула чимсь під капу ліжка. Дарка вдала, що не бачила нічого. Покрутилася по кімнаті і вибігла, якби нічого. По обіді, як мама вийшла до городу, Дарка закралася до спальні на перешуки. Під капою не було вже нічого, крім наперстка й білих ниток. Даремно перетрушувала нічні столики. Нарешті знайшла: під ліжком мами кошичок із полотном. Розгорнула й аж ахнула з дива: в кошичку було повно білих і рожевих сорочинок. Обережно, наче б це жива дитина, а не її сорочинка, підняла одну з них двома пальцями вгору й трохи не скрикнула: сорочинка була у сам раз добра на її велику ляльку, а не дитину. Поквапно зложила все, як було, і засунула під ліжко. Вийшла на ґанок така схвильована, що аж руки трусилися. Зворушило її й те, що те все таке малюсеньке… таке малюсеньке… Чула жаль (хоч знала, що воно мусить так бути) до мами за те, що мама не втаємничила її в цю роботу. Адже колись усе разом шили для ляльок: разом нараджувалися, добирали мережива, крої… і стільки було радости, скільки сонця при тім… Тепер мама усе те сама робить. І того дня вперше спитала себе: кого вона воліла б більше — братчика чи сестричку? І на таке просте питання не могла дати сама собі відповіді. Просто не знала, кого варт більше хотіти. Уявляла, що, як це буде хлопчик, то в хату прийде з ним багато кумедности. Адже ж за півтора року пошиють йому вже штанці, надягнуть татів капелюх на сам ніс, а Гафія приспівуватиме: „Шапко, шапко, куди йдеш, де дитину ти ведеш?"… З дівчинкою нові надії протирали очі: лялька, ця королева на вигнанні тепер, знову вернулась би до давніх своїх прав. Можна буде ввесь дім загатити ляльками — без найменшої небезпеки для своєї поваги: все це було б ніби для втіхи молодшої сестрички. Яке те все було б гарне й як весело було б мати молодших братчиків і сестричок! Якби… Якби… діти могли приходити на світ без того… сорому для батьків. Від того, що не спала по ночах, очі покотилися вглиб голови, залишаючи по собі тільки чорні кружева. Може, й на лиці марніше виглядала, бо бабця знову намагалася її якимись полинами годувати. — Прошу мене лишити… прошу мене лишити… мені нічого не бракує, — боронилася Дарка, хоч часом аж язик підносило, щоб хлюпнути в лице правдою, як помиями, бабці і мамі. Бабця не хотіла вірити Дарці і все снувалася за нею, то з молоком, то з зіллям-чаєм, як паламар з кадильницею за панотцем. — Не говори дурниць, як не розумієш, — гримнула зовсім несподівано бабця на Дарку, як та знову брала за свідка своє здоров'я й відмовлялася від молока. — Марнієш на очах, я вже говорила таткові сьогодні, що треба з тобою до лікаря поїхати. Дарка спопеліла: священик із-за ґрат сповідальниці і лікар — це були дві особи, яким навіть на Страшному Суді треба визнати правду. Краще, вже стократ краще скоритись перед бабцею, як перед зовсім чужим чоловіком. Але як? Як заговорити про цей страшний сором, що впав на їх дім? — Бабцю… — затялася… — бабцю… я бабці щось хочу сказати… тільки мені так соромно. Так страшенно… — але не докінчила, бо сльози, не дожидаючи дозволу, затопили в горлі дальше признання. Потім обняла бабцю за шию і з затуленими повіками, червона, аж спітніла, викинула поза фіртку серця: — Бабця знає… мамця буде мати дитину… я знаю, як дитина береться… і мені так соромно, що мамця… Мені жити не хочеться… як подумаю, що люди собі про маму подумають… Може, інакше думала, а інакше сказала, але бабця добре зрозуміла, бо тільки руки заломила. Дарка відразу зрозуміла, що згубила себе навіки. Бабця вийшла з кімнати, залишаючи Дарку саму на ліжку без одного доброго чи навіть злого слова. Дарка лежала горілиць на отомані й ждала на те, що мало зараз надійти. Була приготована, що влетить мама, тато, бабця, служба, сусіди, зробиться рух, зачнуть її проклинати, виженуть з хати, з села навіть… Та тепер було Дарці чогось так дуже „все одно". Лежала, як мерлець, що жде тільки, щоб уже раз зачинили віко труни, бо гробу все одно не оминути йому. Коли клацнула клямка, Дарка зложила скоренько навхрест руки на грудях і помолилася ще: — Ісусе, зроби так, щоб я заснула тепер і більше не збудилася. — Дарко!.. Дарцю!.. — це був голос мами. „Боже, — скавуліло щось у Дарці, — Боже, мама теж плаче…" — І в тій мінуті наче зійшло на неї якесь світло, що огріло й осяяло, розпорошуючи своїм блиском усі сумніви, всі врази, всі жалі й гніви. Наче золоті ворота відчинились перед Даркою, і вона враз із мамою ступила по той бік щастя й радости. Такої радости, що аж серце тане від неї. — Дитино моя… моя бідна дитино… Що за непорозуміння… — цілувала й плакала мама. Але коли б навіть тепер мама ані словечком не відзивалась, коли б навіть вийшла тепер з хати й більше не вернулась, то й так усе вже прощене й забуте. Бо любов — велика, надлюдська любов прорвала нагло всі греблі в Дарчинім серці й гатила почерез всі коридори серця, як весняна повінь. Потім лежали притулені одна до одної на мокрій від сліз подушці, а мама говорила: — А ти знаєш, чому ти народилася? Ану, чи знаєш?.. Ану? Бачиш — не знаєш! То мама тобі скаже: тому, що мамця з татком любилися… любилися і хотіли мати таку, сам раз таку дівчинку, як ти… А ти тепер, як татко з мамцею хочуть, щоб тобі не було нудно самій, щоб ти мала з ким жити, як ми повмираємо… тепер, як хочемо тобі подарувати маленького хлопчика, ти береш — і плачеш… І чи не смішно, Дарухо? Дарухо, а ти не хотіла б мати маленького братчика? Такого пузатенького, з кучерявою голівкою, що бігав би за тобою, як та чубатенька курочка, що була в нас, і на кожну річ питався б: „Дядя (бо він, прецінь, не зможе так виразно відразу говорити), а тьо-тьо? а тьо?" Правда, що хотіла б, щоб був у нас такий малий карапузик? Ага, смієшся? Значить, ти хочеш те саме, що мамця і татко? Ага, зловили ми тепер пташка! А тепер подумай, дитинко, ти вже в мами панна з четвертої гімназійної, подумай, як виглядав би за сто років світ… якби ані одна мама не вродила дитини? Знаєш, що тоді сталося б? Світ вигинув би! Прецінь, як ти виростеш, то теж будеш мати дитинку… А мамця буде її кликати внучкою… А твоя дитина буде теж мати дитинку… І так будемо жити всі навіть тоді, як нас на цвинтарі закопають. — Тепер скажи мамці в очі, замість плакати по кутках: ще гніваєшся на мамцю? Ну? Дарка чіпалася обіруч маминої шиї й визнавала щиро, як на сповіді: — Ні, мамухо, ні… І ніколи… ніколи… вже того в мене не буде… Тоді ввійшов татко до кімнати й спитав: — Де мої ластівки діваються?.. — хоч мусів від бабці вже довідатись, що Дарка з мамцею саме тут. Потім, як би відгадав, що так буде краще, сів між Дарку й мамцю. Одною рукою обняв мамцину, другою Дарчину шию. Заколихав обидві, пристав, цілував одну, то другу напереміну і знову колихав. Це був один з тих вечорів у родині, що так рідко трапляються, як перла в морі: можна інколи ціле життя витратити на розшуки і не мати такого вечора в житті. Мама хотіла конечно щось зробити добре для Дарки. Сміялася, що Дарка мусить скористати ще з тієї нагоди, поки вона ще одиначка в родині. Тому мама пішла за конфітюрами з морелів для Дарки. Дарка мала їсти й попивати водою, скільки душа забажає. Як залишилися самі з татком, татко взяв Дарку на руки, підніс (хоч із Дарки вже тягар собі!) вгору й поцілував в самі уста раз і другий. Тоді прийшло чогось Дарці на думку, що, можливо, татко так само тужив за цим поцілунком, як і вона… Можливо, так само не мав сміливости, а може… може, просто соромився… як мужчина… признатися, що аж так любить свою доню? І раптом видалося, що з неба, а, може, тільки з тієї ясности в душі, злетів янгол і розбив крильцем перегородку між татком і Даркою, що стільки років ділила одне від одного. Дарка закинула татові руки на шию, притулилася щільно до його лиця і сказала голосно, щоб і янгол з білим крилом міг почути й тішитись разом з ними: — Мій татусь… мій золотий татусь…\nПоки братчик барився в дорозі, Дарка сама бігала за мамою, як та чубатенька курочка, що була в них колись. Мама задумала зробити Дарці несподіванку над несподіванками й одного вечора показала їй те, що було в кошичку під ліжком. І хоч Дарка доторкалася вже раз того дива своїми руками, не могла і цим разом надивитись та начудуватись. Як би справді все перший раз оглядала. — Мій малюсенький… мій малюсенький… — шептала, цілуючи рукавчата сорочинки. Мигнуло їй питання Марці. Тепер Дарка признала, що воно було зовсім до речі. Чей же дитина мусить дістати якесь ім'я. — А як ми назвемо його? — спитала мами. — Він може вродитись нам зовсім несподівано, тоді що? Мама засміялася, поцілувала Дарку в куток поза вухо, а щойно потім відповіла: — Ти моя дорадниця велика… А так, як називався син Володимира Великого, тобі подобається? — Ярослав! — вгадала відразу Дарка, хоч Володимир Великий мав аж дванадцять синів. — Але ми будемо кликати його „Славчик", — застерегла собі Дарка. — Певно, — пристала відразу мама. І все могло б бути таке миле, якби мамині очі не були такі далековидні. Одного разу, хоч Дарка старалася тепер, Бог один знає, як старалася, все бути весела і пила по пів літра молока, мама не дала вивести себе в поле, й спитала: — Що з тобою, Дарчику? Що моїй дитині долягає? Ну? Чи не обіцяли ми собі говорити одна одній правду? Достеменно так, якби чоловікові притулив хто дуло револьвера до чола кажучи: „Життя або правду!" Кожний волів би вже правду дати, як життя, тому Дарка навіть не пробувала заперечувати здогадам мами. — Чогось мені так сумно… так сумно… мамухо… І чого? Я не знаю сама… Часом розпростерла б руки перед себе й втікала б так кудись… Хай мамуха скаже: перед ким мені втікати?.. А часом хочу втікати, якби хтось гонився за мною… Часом знову хочеться мені плакати, мамцю… Якось так, знає мамуха, якби тих сліз було повні ведра й треба… конечно треба наділляти трохи, щоб було легше двигати їх… — Ти, може, погнівалася з Орисею? — спитала мама таким самим голосом, як питає лікар, обстукуючи груди. — Я не гніваюся… ми не гніваємося… — відповіла за себе і Ориську. Але зараз же запитала себе: чи сказала мамі ту правду, якої мама просила в неї. Так, чи сказала мамі правду? Ні, дійсно, гніву не було між ними. Але й не було більше тієї сердечної, з одвертими раменами, щирости, що колись. Щось втиснулося між них. Щось зовсім нове, чого Дарка ані збагнути, ані стрясти з серця не могла. Мама питала далі: — Чому не підеш часом до Ориськи, ані Ориська сюди не показується? Бачиш сама, як тобі нудно без неї… — Мамухо, Ориська тепер вічно на пробах… то в школі проби, то Данко приходить до хати вчити її співу… Хай мамуха скаже: має вона час? Має? — боронилася Дарка, доки мама не сказала: — Для такої приятельки, як ти, мусить знайтися дрібка часу… Я знаю… Ориська — тиха дитина, але моя доня трохи загониста… Чи не наброїла ти чого в панства Підгірських, а тепер не хочеш туди показатись? А коли Дарка знову й знову боронилася, мама, щоби покласти край тій балачці, сказала: — Маєш ще сьогодні піти до Ориськи… хай я бачу, що між вами знов все по-давньому… Бо ж мама не може дивитись, як її доня ходить з перехиленою голівкою, як пташка з перебитим крильцем. І так воно сталося, що Дарка почала знову бувати на приходстві. Та мамині далековидні й чуйні очі, такі чуйні, що вміли порошинку на Дарчинім серці доглянути, цим разом помилилися! Бо по кожній візиті на попівстві до мішечка з піском десь там, у грудях, чиясь невидна рука досипала все кілька нових зерняток. І від цього було так тяжко, так тяжко, що інколи дихнути не було чим. Коли Дарка показалась там, чи над самим ранком, чи над самим вечором, усе заставала Ориську за фортепіяном. Дурний догадався б, чия це робота. Тільки його справа й тільки його воля. А та Ориська летіла на все, що він згадав, без думки й стриму. Та сама Ориська, що ще перед місяцем не вміла одного кроку зробити без Дарки, та Орися, для якої вона була стільки літ єдиним провідником по всіх закамарках будня, якій власними руками мусіла відчиняти кожну таємницю життя, тепер, заворожена ним, вимикається з-під опіки, ступає на власні ноги й іде… Іде за ним з зав'язаними очима, як його тінь, як сам відгомін його думки. Та це можна б ще переболіти. Це не було ще найважніше. Найболючіше було те, що Ориська та затуркана Ориська, змагає кудись, куди Дарка не матиме ніколи вступу. Ніколи Данко, хоч як подобались йому її коси, не прийде, не візьме за руку й не поведе туди, куди вже веде Ориську. Ніколи. Бо хоч би Дарка жбурнула всі скарби світа лихій долі до ніг, то та однаково не приверне їй слуху. А як же ж, Боже, як же ж могла б вона розцвістись, якби він нахилив так близько своє серце до неї, як до Ориськи. А що ж Ориська? Під теплим дощем його похвал вигулькнула раптом угору, як дичка. Дичка, дичка, що ніколи не зможе шляхетного овочу видати з себе! Живе й говорить тільки те, чим її надихав він. Повторяє слова, яких значення не розуміє. Бо він так говорить. Як папуга. Знаходить тепер тільки там щось варте, де сам пальцем вкаже їй на то. Сміятись хочеться! Звідки раптом така велика любов до того доробала-фортепіяна? Чей же Дарка ще пам'ятає ті сварки, які не раз велися у цьому домі, коло цього самісінького фортепіяна, тому тільки, що Ориська не хотіла вправляти на ньому! — Перестань уже раз бумкати! — відтягала Дарка Ориську від клавіятури. — Не може… Данко казав, що я повинна по чотири години денно вправляти… Це вже справді розлютило Дарку. Так розлютило, що не спам'яталася навіть, як вибухнула: — І пощо? Скажи мені, пощо? З тебе й так ніяка „слава" не буде… бо ти дурна… Так, навіть до музики задурна, хоч… усі кажуть, що маєш слух і голос… А та вже навіть ображуватись забула. Відповіла, як би нічого: — Мушу… багато грати… бо мушу набрати стилю… „Це ж папуга. Чиста папуга…" — подумала ще раз таке Дарка. І від цього наче легше на серці стало. Наче змаліла небезпека. Хіба можна таку дурну дівчину любити, хоч би й співала, як сам херувим? Раз зустрілась там віч-на-віч з Данком. Був у білих штанях і білій, з виложеним коміром, сорочці. Виглядав, якби щойно вернувся з-над берегу моря. Був такий гарний і чистий, що збирала охота понюхати його, як квітку. Подаючи Дарці руку, він сказав дослівно таке: — Тішуся, що бачу вас… Чому ніколи не показуєтеся ніде? Чому, властиво? Це не був уже той сам голос, що питав тоді, в той перлистий вечір, там, на ставищу. Дарка не відзивалася, бо й що мала сказати? Лише подивилася на нього. Але так якось подивилася, що він додав скоро: — Даруйте мені, це ми… повинні були прийти до вас. Потім знову замовкли всі троє, якби хто їм павутинням думки поплутав. Стало тихо, аж неприємно. Відізвався знову Данко: — Панно Оришко, прошу… заспівайте панні Дарці ту пісеньку, що ми вивчили недавно. І так, як він уміє, додав ще: — Дуже прошу. Ту, знаєте: „Коли розлучаються двоє…" І тепер сталося щось, чого досі не бувало: Ориська без одного слова встала й станула коло фортепіяна. І ця певність себе й цей послух, все те було його й від нього. Дійде до того (чому ні, може так статись?), що навіть те повітря, яким дихатиме Ориська, переходитиме насамперед через його руки. — Подайте мені голос, — попросила Ориська, ніби справжня співачка. Він ударив по клавіші й вона почала співати: Коли розлучаються двоє,\nЗа руки беруться вони…\nТа заледве Ориська проспівала дві перші стрічки, як Дарка знала вже, що їй нема чого більше по світі Божім крутитися: все щастя і так загорне Ориська. І не може навіть інакше бути. Хто так співає, тому повинні самі королі відчиняти брами й кидати квіття під ноги. Але за хвильку вже, наче хтось стягнув завіси Дарці з очей: та ж це обманство! Люди добрі, схаменіться! Бо це обманство! Папуга на половину, ні, на третину, четвертину, не відчуває того, що брешуть її очі й голос. Хтось наговорив вам неправди, безсердечно обманув вас, що люди серцем співають! Дивіться на Ориську! Дивіться всі на неї й зі свічкою шукайте в ній того серця, що співає! Це неправда, десять разів неправда, що ті, яким Бог не дав голосу, не мають, не можуть мати вже й чуття. Ориська скінчила й… засміялася. По такій пісні сміятись! І тоді стало ясно Дарці, як перед сходом сонця: той ворог, що простягнув руку по Данкове серце, — це не була Ориська. З нею могла б ще упоратися Дарка. З нею самою й її смаглявим, як у циганської дитини, личком теж. Навіть з тим голосом дала б ще собі раду. Небезпека, страшна небезпека, якої ані заворожити, ані ублагати не можна, насувалася з іншого боку. Данко спізнався вже з вічним бурлакою — музикою. Неспокійний, підступний бурлака, що невідомо коли застукає до його серця й потягне за собою в світ широкий. З обіймів рідної мами вирве й потягне. Сьогодні підшився під Орисине лице, завтра може й прийняти постать іншої жінки. А Ориська нічого не винна. Дарка обняла Ориську за шию й сказала щедро в своїй сердечності: — Ти дуже гарно співаєш, Орисько… Якби я так співати вміла, то гадала б, що світ мій… І цим наче знову закинула місток над їх дружбою. Тепер хотіла побігти чим скоріш до мами й розповісти, що з Ориською знову — по-давньому. Коли простягнула руку Данкові „до побачення", він сховав свою за спину й сказав щось, чого Дарка так не сподівалася в тій хвилині, як смерти. Данко сховав руку за себе й сказав: — Я піду з вами. Ориська зробила такі „великі очі", що сміятись хотілося. Все ж таки відпровадила їх аж поза браму. Може, була б і дальше пішла з ними, якби хоч одно було бодай словом натякнуло на те. Але вони, видно, воліли остатися самі, бо ані Данко, ані Дарка не попросили Ориськи, щоб ішла з ними. Як Ориська зникла за брамою приходства, Дарка відітхнула так вільно, як би там, у душі, були всі вікна й двері нарозтіж повідчинювані. Обернулася одверто всім лицем до Данка й перший раз за весь час їх знайомства черкнула своїми очима по самі береги його зіниць. Данко хіба не доглянув перелету її усміху, бо заговорив задумано про щось, що Дарці ані не при гадці було: — Хотів би я колись у житті виїхати в світ й подорожувати так, щоб щомісяця в іншім краю жити… Ви подумайте, що є десь у світі люди й міста, ріки, пустині, гори й моря, що про них ми навіть снити не можемо… навіть снити не можемо. Але я буду те все колись оглядати… о, напевно, буду! — Я не думаю про „світи", — признавалася Дарка. — Тепер думаю, як мені там у школі буде, які товаришки, які професори, яка моя пані буде, де я буду на станції?.. — Бо ви дівчина. Ляля така сама. Але я читав раз про таку дівчину, що сама по світі подорожувала… Може, й я таку знайду колись? — він засміявся тихенько, якби мишка захрупала. В одній мінутці проковтнув усмішку й знову задумався. — А вам… не жаль було б покидати дім, товаришів… ну, й знайомих? — запитала Дарка. Навала жалю підсувалась під саме серце: як можна, як можна так легко говорити про розлуку з усім і… всіма? Данко махнув тільки рукою: — Чоловік, як дійде до своїх літ, перестає жалувати за домом. І товаришів знаходить інших. Зрештою, я додому все писав би з дороги. Дарка зачепила рукою соняшник. Зірвала голівку, крутила в руці й не відповідала Данкові. За часочок все ж таки запитала ще: — Але гімназію будете ще тут кінчати? Три роки ще гімназії, а потім може таке зайти, що він загалом забуде про тих, що має в світ їхати. Може, навіть більше сам не схоче цього. — Розуміється… Може, загалом нікуди не поїду. Це тільки такі мої мрії… Читаю так багато різних книжок. Це закравувало вже на таке, що він навмисне хотів закаламутити спокій її серця. Що ж це значить: раз їде в світ за очі без найменшого жалю, без думки навіть, що хтось тут може минатися з туги за ним, а за хвилину нема вже навіть тієї певности, що загалом коли-небудь рушиться з дому? Чи не скидається це на іграшки з її серцем? І сердечний жаль передає тепер віжки в руки досаді, що жене Дарчиними думками, як навіжена. — Куди ви, властиво, йдете? Вам дорога не сюди, — починає свою скажену гру досада. — Я вас відпроваджую, Дарко. — Чи я боюся? Чи тепер ніч? Чи мене мають собаки обпасти, що я потребую провідника?! Данко не ображається, тільки дивується. Так щиро дивується, що трохи вже соромно за свою вибуховість. — Що вам, панно Дарко? Я вас не розумію… я сам знаю, що мені сюди не по дорозі… Але я люблю з вами поговорити… Ви не хочете цього? Він робить довгу перерву: жде відповідь. Аж серце в'яне, так дуже хочеться відіслати його тепер на балачки з тими, що мають музикальні вуха, а дурні, як чопи в бочках. Хочеться пригадати ту дівчину з книжки, що сама світ об'їхала: прошу, може, б з нею на розмову? Коли Дарка не може рішитися на відповідь, Данко запускається в дальші здогади: — Ви боїтеся, що можуть вас татко або мамця побачити зо мною? Я вгадав? Можемо обійти вуличкою попри олійню, хочете? Добре, Дарко? „Добре, добре, добре. Страшенно добре, Данку. Не питати, не дозволятись, не просити. Взяти за руку й потягти за собою, хоч би в саме пекло. Зробити так, Данку. Данку!!!" Данко все ще жде, що вона надумається. Дарка думає: „Як він мене не розуміє? Коли хоч ще одне слово, я піду… Хоч ще одне малюсеньке слівце… Одне словечко тільки, Данку!" Та Данко сказав уже все, що мав сказати. Тоді Дарка в розпуці, що він може тепер оставити її тут, серед вулиці, неждано для себе самої вибухає: — Ані татка, ані мамці не боюся. Але не хочеться мені з вами йти. Розумієте? „Як це сталося? Ради Бога, як це сталося, що вона сказала щось зовсім протилежне, до того, що хотіла? Але ж він не повинен повірити цьому, що вона говорить. Повинен знати, догадатись, відчути, зрозуміти, що це — неправда. Повинен насилу побігти за нею, хоч би вона камінням обганялась від себе, повинен побігти за нею. Дігнати й сказати в самі очі, що вона неправду, страшну неправду говорить". Та Данко не напирає, не заперечує, не говорить навіть багато. Червоніє злегенька, якби лиш сама тінь троянди впала на його лице, й каже смертельно поважно: — Перепрошую вас, панно Дарко… Дуже перепрошую… Я не буду більше навкучуватись вам… І навіть руки не подає. Струшує перед нею ясними, як доспіла диня, вершками своєї чуприни й відходить гостро, по-жовнірськи. Відходить, іде собі геть від неї на її власних очах, а вона не може знайти слова, якими привернути його знову до себе. Обертається за ним і стоїть, як дурманом напоєна. Сорому не має, що він може обернутися, не хотячи й побачити, як вона бовваніє отут серед вулиці. І сміятись може потім з дурної гуски. Та Данко не з тих, що обертаються за дівчатами. Іде рівненько перед себе, якби вже відчинялись перед ним ворота незнаних світів. Біліє на тлі зелені соняшників, щораз, то дальше, щораз, то дальше, як нездійсненна мрія.


Біля Вашингтона пройшов український фестиваль\n22 вересень, 2009\nМинулими вихідними на території українського православного собору св. Андрія Первозваного, що неподалік Вашингтона, пройшов сьомий щорічний український фестиваль. Щороку він збирає дедалі більше гостей, серед яких – не лише українці. Цього року на фестиваль з`їхалося кілька тисяч гостей, у тому числі чимало американців. Що саме їх туди привело? Нагода познайомитися з українською культурою і звичаями.\nПротягом вихідних гості насолоджувалися природою, куштували українські страви, слухали українські пісні. Гасло «Купуй українське» на фестивалі говорило про себе скрізь – починаючи від їжі і закінчуючи національним одягом, вишитими рушниками. І хоча присутність всього цього є традиційною для таких заходів, цього року фестиваль пройшов по-особливому, адже познайомитися з українською культурою та звичаями прийшло чимало американців. І це зрозуміло – у переддень фестивалю про нього писали такі відомі газети як Вашингтон Пост, Вашингтон Таймз та український англомовний тижневик The Ukrainian Weekly.\nПро ціль фестиваю розповів голова його Організаційного комітету Андрій Філіпов:\n«Наша ціль завжди є, щоби навчити американців про українські традиції, мистецтво, українську їжу та напої. І щоби їм було приємно тут бути. Щоби вони познайомилися з українцями і зрозуміли, що ми гарний нарід і у нас гарні люди».\nЦьогорічною особливістю стало й те, що розваги були організовані не лише для дорослих, але й для дітей. Останні мали нагоду погратися на встановлених для них майданчиках. Також спеціально для дітей сюди привезли поні і, звичайно ж - чимало солодощів.\nАндрій Філіпов наголосив на бажанні Організаційного комітету пропонувати дітям особливі розваги:\n«Нашим бажанням було, щоб діти почували себе тут приємно, щоб хотіли тут бути. І як діти приходять, то й батьки приходять. І фестиваль буває більш успішним».\nЗагалом над проведенням фестивалю працював не лише Організаційний комітет, але й багато волонтерів. А це близько пів сотні людей.\nукраїнський фестиваль - вашингтон\nЯ впевнений, що Україна отримає американські літаки - Тарас Чмут, фонд "Повернись живим" (8820)\nПутіна на саміті "Великої двадцятки" не чекають – AP (4607)


Кубок УЄФА Євро-2012 виставлять на Майдані в Києві - новости Украины, Спорт - LIGA.net\nКубок УЄФА Євро-2012 виставлять на Майдані в Києві\nКубок Анрі Делоне, який дістанеться переможцю чемпіонату з футболу Євро-2012, в п'ятницю, 11 травня, урочисто прибуде до столиці України, де протягом вихідних буде виставлений на загальний огляд на площі Незалежності. Про це повідомляє прес-служба КМДА.\nОрієнтовно о 15:15 11 травня розпочнеться вуличний парад, який пройде по вулиці Хрещатик до площі Незалежності. А о 19:00 на Майдані на честь прибуття Кубка відбудеться концерт за участю груп "С.К.А.Й", "Крихітка", ТНМК, "Воплі Відоплясова" і співачки Гайтани.\nНа вихідних усі бажаючі зможуть сфотографуватися з кубком з 10:00 до 20:00 на площі Незалежності. Крім того, шанувальників футболу чекають різні розважальні заходи, демонстрація яскравих моментів з історії чемпіонатів Європи, матчі на міні-полях, конкурси та багато іншого.\nУ конкурсах будуть розіграні кілька квитків на матчі Євро-2012. Якщо будуть сприятливі погодні умови, поруч з кубком Анрі Делоне увечері 12 та 13 травня розташується 35-метрова повітряна куля у формі трофея.\nПісля Києва Трофі-тур відправиться в Івано-Франківськ (14 травня), Харків (15-17 травня), Донецьк (18-20 травня), Дніпропетровськ (21 травня), Львів (23-25 травня), а завершиться турне 26 травня на березі Чорного моря в Одесі.\nВ Україні заповітний трофей прибуде після подорожі по польським містам у рамках Трофі-туру "Зустрічай кубок".


Про медичні новації та осучаснення медзакладів\nЗаклади охорони здоров’я інформатизуємо на Черкащині. Простіше кажучи, ми впроваджуємо там електронну чергу, електронні картки пацієнтів, електронну книгу скарг тощо. Це нова якість обслуговування і дуже важливий захід у межах реформи медицини, що ініційована Президентом України й Урядом.\nНагадаю, на Черкащині діє програма інформатизації сфери охорони здоров’я області на 2015 – 2020 роки. Першопрохідцем у запровадженні автоматизованої системи супроводу пацієнтів став обласний кардіоцентр. Нині ця практика шириться на райони.\nКілька років тому ми обрали Золотоніський район «пілотом» локальних реформ у сфері охорони здоров’я. Тоді за нашої ініціативи фахівці із громадської організації «Рух реформ» комплексно її проаналізували. На основі цього, після обговорень, була розроблена програма розвитку галузі. Завдяки злагодженій взаємодії влади на всіх рівнях, зокрема й нардепів звідти, вдається успішно їх утілювати. Хто був у тамтешньому Центрі первинної медико-санітарної допомоги, Центральній районній лікарні – бачив різницю. Тепер це заклади європейського зразка та приклад для решти районів.\n– Про осучаснення медзакладів\nУ продовження теми додам, що якісні зміни в медичних закладах – серед наших першочергових завдань. Звісно, вони не можливі без переоснащення. Завдяки децентралізації на місцях нині є ресурс для змін. Водночас ми комплексно підходимо до цього питання.\nДля прикладу: є таке джерело співфінансування розвиткових проектів як Державний фонд регіонального розвитку. Щороку ми обов’язково подаємо туди медичні проекти. Торік оновили флюоропарк області. Цьогоріч створюємо п’ять скринінгових центрів «Здоров’я жінки» на Черкащині. Вони будуть оснащені всім необхідним задля своєчасного виявлення та лікування онкологічних хвороб у жінок.\nДо речі, про співпрацю на різних рівнях і її результат. Віднедавна в арсеналі обласного онкодиспансеру є найсучасніший лапароскопічний комплекс для операційного відділення з комплектом інструментарію. Його ми придбали коштом обласного й місцевих бюджетів. Це обладнання, за словами фахівців, суттєво покращить якість проведення оперативних втручань. Якщо після звичайної операції ще потрібно, як мінімум, кілька тижнів відновлюватися, то з цим комплексом уже за 3-4 дні пацієнта можна виписувати. Як називають самі лікарі, це – «гуманна хірургія».\nМи вже придбали подібне лапароскопічне обладнання також в обласну лікарню, в обласну дитячу лікарню. Налагодили прямі стосунки з німецьким виробником, без посередників, що дозволило заощаджувати бюджетні кошти.\nПро дорожні ремонти\nПро землю, розвиток і спорт\nПро “екстренку”, пільги та інвестиції\nПро школу для підприємців, інвестиції та оздоровлення дітей


У Чернівцях під ОДА мітингують на підтримку блокади торгівлі з ОРДЛО (ФОТО) » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nУ Чернівцях під ОДА мітингують на підтримку блокади торгівлі з ОРДЛО (ФОТО)\nПід стінами ОДА в Чернівцях триває мітинг.\nБлизько ста людей вийшли підтримати затриманих учасників блокади торгівлі з ОРДЛО.\nВолонтери і активісти зібралися для того, щоб висловити протест з приводу розгону блокади ОРДЛО та скоординувати подальші спільні дії.\nПрисутні вимагають скликання позачергової сесії обласної ради, місцева влада підтримала позицію активістів з приводу недопущення торгівлі з террористами. Окрім цього, активісти хочуть націоналізувати Чернівціобленерго і Чернівцігаз.\n"Будемо писати вимоги. Будемо вимагати позачергову сесію. Ми повинні підтримати блокаду ОРДЛО", — сказала представниця протестувальників Ольга Кобевко.\nДо мітингувальників почали приходити представники влади. Людям обіцяють, що депутати оперативно зберуться на позачергову сесію.\nФото Тараса Полатайка\nТеги - ОДА, мітинг, Чернівці, блокада\nHаписав: Член Жопозиции, Коментарів: 0, Новин: 0, 14 березня 2017 07:28\nщо за вирус пидкосив Чернивци?Самэ бильшэ зло цэ тарифы и барыги!


4 серпня 2020 года\n4 серпня, 23:58\nКораблі з України в Бейруті...\nСин померлої лікарки готує позов до суду.\nЗМІ: В.о. глави АМПУ з дружиною не задекларували нерухомість у Німеччині на 13 млн\nВ.о голови державної Адміністрації морських портів України Олександр Голодницький і його дружина Алла Мельохіна не задекларували нерухомість у Німеччині вартістю понад 400 тисяч євро. Про це йдеться в документах, що опинилися в розпорядженні “Економічної правди“.\n“Слуги народу” хочуть ввести нове покарання за домашнє насильство\nНародні депутати від партії “Слуга народу” пропонують карати за домашнє насильство виконанням громадських робіт, а виручені кошти направляти постраждалим. Про це написала заступник глави фракції Євгенія Кравчук на своїй сторінці в Facebook.\n4 серпня, 23:43\nУвечері 4 серпня столицю Лівану Бейрут сколихнули два вибухи, один із яких був надпотужним. У результаті тисячі людей зазнали поранень, а понад 60 осіб загинули. У зв’язку з інцидентом багато країн світу висловили співчуття.\n4 серпня, 23:37\n“Не знаю, як моя вулиця щойно перетворилася на військову зону”. Наслідки вибуху в Бейруті. Відео\nУ вівторок Бейрут сколихнув потужний вибух. Багато людей постраждало від розбитого скла та повалених балконів. Про це очевидці повідомили Reuters. На відео видно, як деяким водіям авто вдалося вижити, після того як вибух перегорнув їх авто на автострадах.\n4 серпня, 23:34\nВелика кількість ВНЗ нині випускають юристів.\n4 серпня, 23:30\nПотужний вибух прогримів у Бейруті, столиці Лівану. Загинули щонайменше 63 людей, відомо про понад 3 000 поранених. В МЗС повідомили, що наразі інформації про загиблих або потерпілих громадян України немає.\n4 серпня, 23:29\nГлави деяких держав пропонують надати гуманітарну допомогу Бейруту.\nВибух в столиці Лівану забрав життя генсекретаря однієї із найвпливовіших партій країни.\n4 серпня, 23:26


радянський гірський інженер, один з останніх ветеранів Першої світової війни\nЗ 14 грудня 2007 року після смерті 116-річного українця Григорія Нестора Михайло Кричевський був найстарішим жителем Україні. В останні роки життя був єдиним ветераном Першої світової війни, які проживали на території колишнього СРСР.\nМойсей Юхимович Кричевський народився в Костянтинограді (за іншими даними в Карлівці, нині - Карлівського району Полтавської області Україна) четвертою дитиною в небагатій єврейській родині (батько працював керуючим млином у герцога Мекленбург-Стреліцкого, потім прикажчиком; мати була домогосподаркою). Навчався у початковій єврейській школі, в 10 років був відданий підмайстром до шевця. У 1917 році закінчив із золотою медаллю комерційне училище в містечку Кобиляки Полтавської губернії (де жив з 1912 року) і був негайно мобілізований. Після навчання в Київському військово-інженерному училищі, в листопаді 1917 року, в юнкерському чині військового інженера-прапорщика був спрямований на австро-німецький фронт у Кошице.\nПісля демобілізації в тому ж 1917 році поступив в Катеринославський гірничий інститут (диплом отримав у 1926 році), в 1924 році отримав розподіл на Донбас на шахту Сніжне.\nМихайло Юхимович Кричевський був найстарішим членом Донецької обласної єврейської громади. Вся його довге життя пов'язана з долею Донецького краю і з гірничодобувної галуззю. Михайло Юхимович працював гірничим інженером на різних шахтах Донбасу, з кінця 1920-х років завідував відділом механізації шахти Риковка (згодом - Калинівка) у Сталіно, в середині 30-х років там же був призначений завідувачем кафедрою гірничих машин в Інституті підвищення кваліфікації кадрів для гірничої промисловості, а перед війною спрямований до Харкова начальником відділу Всеукраїнського гірничого інституту. Під час Великої Вітчизняної війни був відправлений у трудармію на Урал в шахту імені Чкалова під Тагілом.\nЗ 1946 року і до виходу на пенсію в 1972 році працював науковим співробітником у Донецькому науково-дослідному гірничому інституті (ДонВУГІ). Є автором багатьох винаходів та двох книжок-довідників по догляду за гірничими машинами. За видатні успіхи у відновленні зруйнованих донецьких шахт і винахідництво (вугільний комбайн «Кіровець», врубова машина «ДТ») був удостоєний ордена Трудового Червоного Прапора (1947) та інших урядових нагород.


Україна прагне бути в європейському тренді щодо розбудови якості вищої освіти - НАЗЯВО вже робить важливі кроки для цього | Кабінет Міністрів України\nУкраїна прагне бути в європейському тренді щодо розбудови якості вищої освіти - НАЗЯВО вже робить важливі кроки для цього\nМіністерство освіти і науки України, опубліковано 11 червня 2019 року о 20:07\nПитання забезпечення якості вищої освіти зараз є світовим та, зокрема, європейським трендом. Для України також є дуже важливим розбудовувати свою систему забезпечення якості вищої освіти, й одним з ключових кроків у цьому напрямі є абсолютно новий підхід до акредитації освітніх програм вишів. Про це йшлося в межах однієї з дискусій міжнародної конференції «Розбудова системи забезпечення якості вищої освіти в Україні», що пройшла сьогодні, 11 червня 2019 року, в Києві.\n«Торік на Конференції міністрів освіти країн-членів підписантів Болонського процесу ключовим словом було довіра. До отриманих ступенів, наукових результатів, публікацій, якості підготовки випускника, викладацької діяльності тощо. Але це довіра, що базується на якості. В європейському просторі вищої освіти питання якості зараз на першому місці. Й для нас воно є не менш важливим», – зазначив заступник Міністра освіти і науки Юрій Рашкевич.\nВ Україні ключова роль у побудові системи забезпечення якості вищої освіти належить Нацагентству з забезпечення якості вищої освіти, роботу якого вдалося перезапустити на початку цього року. Агентство вже зробило кілька знакових кроків, зокрема запропонувало абсолютно новий підхід до акредитації освітніх програм вишів. Відповідне Положення вже пройшло громадське обговорення і наразі перебуває на етапі затвердження.\n«Акредитація освітніх програм – це не тільки перевірка відповідності Ліцензійним умовам та стандартам вищої освіти. Іншими словами – це не перевірка довідок чи документів, контроль залишкових знань студентів. Оскільки акредитація безпосередньо пов’язана із контролем якості навчання та викладання, Нацагентство під час її проведення має з’ясувати здатність ЗВО забезпечувати якісний освітній процес. Тому робота акредитаційної комісії буде спрямована на оцінку якісних показників. Члени зустрічатимуться з управлінцями, викладачами та студентами певної програми, щоб зрозуміти, наскільки усвідомлено вони включені в організацію освітнього процесу, наскільки він відповідає критеріям, представленим у Положенні. Кількісна частина буде в звіті самооцінювання, що частково буде пов'язаний з Ліцензійними умовами», – розказав голова НАЗЯВО Сергій Квіт.\nВін також наголосив, що процес акредитації відбуватиметься без жодних паперів, лише он-лайн. Усі необхідні НПА, рекомендації та інструкції будуть розміщені у вільному доступі на сайті НАЗЯВО.\n«Хочу звернути увагу на ті питання, що стосуються системи внутрішнього забезпечення якості освіти. Зовсім не страшно, якщо ЗВО ще не має якихось внутрішніх документів чи не запустив певні процедури, передбачені Положенням про акредитацію. Критерії акредитації є досить широкими. В їхніх межах ЗВО можуть надавати будь-які аргументи на свою користь, зокрема, документального характеру згідно з принципом університетської автономії. Головне, щоб ЗВО реагували на зауваження та вели діалог з експертами Нацагентства. Ми бачимо своє завдання в тому, щоб допомагати вишам в їхньому якісному зростанні», – додав Сергій Квіт.\nДо дискусії також долучилися Збігнєв Марчіняк, голова Національної ради науки та вищої освіти Республіки Польща, держсекретар Міністерства науки і вищої освіти в 2009-2012 роках, та Чарльз Кларк, експерт Британської Ради, Міністр освіти Великої Британії в 2002-2004 роках.\nНагадуємо, що МОН запустило серію відеороз’яснень для вступників у заклади вищої освіти.\nНаш сценарій – зрозумілі зміни і нова якість життя, – Володимир Гройсман


ЩО ПОТРІБНО УКРАЇНІ. «Прожиті три роки (після Майдану. — Д. В.) минули як десять. Головні виклики попереду. Треба навчитися протистояти агресивній риториці старих і нових популістів, які успішно мімікрують під нову хвилю. Країні потрібні не вожді, а лідери. Ті, хто зможе запропонувати не золоті гори вже завтра, а кров, піт і сльози». То думка політолога Тараса Березовця.\nНАШИМ ТОВСТОСУМАМ У ПРИКЛАД. Письменниця Оксана Думанська, одна з авторок книжки «Шептицький від А до Я» каже, що найбільше її вразив аскетизм митрополита. Скажімо, він ощадливо витрачав гроші у поїздках, не замовляв таксі, подорожував третім класом, коли навідався до Канади. Він вважав, що не має права на комфорт, коли по Першій світовій війні стільки сиріт потребувало найелементарнішого. Натомість підтримував українське підприємництво, давав стипендії молодим митцям, щоб вони могли навчатися у Празі, Парижі, Кракові. Митрополит запросив до Львова Олексу Новаківського і зафундував йому малярську школу, бо був великим прихильником живопису.\nА ХТО Ж МИ ТАКІ? Цікавий історичний факт нагадав Петро Масляк, учений, громадський діяч, публіцист: «Виявляється, що після війни французи стратили всіх головних колабораціоністів, які співпрацювали з німцями, а дрібніших (їх було дуже багато) засудили на 30 років з конфіскацією майна. А самі продовжували й далі вишукувати прихованих зрадників, що зачаїлися. Ось у цей період деякі «демократи», в яких у самих було рильце в пушку, підняли галас про надто жорстоке покарання колабораціоністів. На це їм один французький філософ відповів, що нація, яка не хоче карати своїх зрадників, є дебільною і нежиттєздатною, а французи до таких націй не належать. А ми? У нас в парламенті засідають відверті колабораціоністи, через яких гинуть наші хлопці на Донбасі. І нічого. У нас процвітають банки країни-агресора. І нічого. То хто ж тоді ми такі?..»\nКОНТРАКТНИКІВ БІЛЬШАЄ. З початку нинішнього року контракт на службу у Збройних силах України уклали вже майже 64 тисячі осіб, з яких близько 7200 — офіцери. Число контрактників планується поступово збільшити до 80% від кількості рядового, сержантського і старшинського складу. У пріоритеті — набір молодших командирів, комплектування ЗСУ бойовими посадами у складі екіпажів та обслуг. Водночас військовослужбовців строкової служби скеровуватимуть у небойові військові частини та підрозділи забезпечення.\nМАСШТАБИ ЗРАДИ. За інформацією Служби безпеки України, після анексії Криму Росією понад 1300 військовослужбовців різних підрозділів перейшли на бік окупанта. Голова СБУ В. Грицак зазначив, що ведеться реєстр цих осіб і робиться все можливе, щоб притягнути їх до відповідальності за зраду Батьківщини.\nНАРОЩУЄМО ОБСЯГИ. Експорт вітчизняної продукції до країн Євросоюзу зріс на 5,2% у період з вересня минулого року до серпня поточного. А в жовтні Єврокомісія ухвалила пропозицію розширити тарифні квоти для української сільгосппродукції: меду і круп, оброблених томатів, виноградного соку, вівса, пшениці й борошна, кукурудзи та ячменю.\nНЕ ТІЛЬКИ ТОМУ, ЩО МОСКОВСЬКА… Проблема УПЦ(МП), на думку відомого журналіста Віталія Портникова, «аж ніяк не тільки в тому, що це — московська церква. Проблема УПЦ(МП) в тому, що це — олігархічна церква. Що вона перебуває в нерозривному зв’язку зі своїми «спонсорами», які перетворили церкву з релігійної спільноти в бізнес-групу і політичне співтовариство». А заява синоду УПЦ(МП) щодо кримінального провадження проти нардепа Вадима Новинського, на думку журналіста, «це зовсім не заява церковної громади, чиї ієрархи думають про Бога і паству. Це заява групи підприємців, які намагаються захистити одного зі своїх покровителів укупі з власними інтересами».\nВЕЛИКЕ СІМЕЙСТВО НОБЕЛІВ. У Дніпровському університеті імені Альфреда Нобеля на Міжнародному Нобелівському конгресі виступив із промовою внучатий племінник Альфреда Нобеля Мікаель Нобель. Він зокрема розповів, що сімейство Нобелів наразі дуже велике — налічує близько 400 осіб. «У Альфреда було два брати — Людвіг і Роберт. Сам Альфред Нобель ніколи не був одружений, і у нього не було дітей. Мій прадід — Людвіг Нобель, тому я внучатий племінник Альфреда. Близько десяти років я очолював товариство родини Нобелів», — пояснив М. Нобель. І додав, що в цій великій родині він, напевно, єдиний, хто займається науковими дослідженнями та присвятив своє життя боротьбі за мир. За словами вченого, існує деяка помилка, що Альфред Нобель, винахідник динаміту, боровся за мир. Встановити премію борцям за мир його спонукала Берта фон Зутнер, активістка руху за мир. Вона й отримала першу Нобелівську премію миру.\nЯЛИНКА З ЧИСТОГО ЗОЛОТА. Деревце, що важить 19 кілограмів і коштує два мільйони доларів, виставили на вітрині однієї з ювелірних крамниць у Токіо. У такий спосіб відзначили 90-річчя з часу заснування популярного у Японії бренду. Населення цієї країни — майже 127 мільйонів осіб. З них 2,5 мільйона сповідують християнство. Це — третя основна релігія у цій країні (після синтоїзму та буддизму).


Секрети сайтів міськрад Слов’янська, Артемівська і Красного Лиману | Сильні громади\n11.06.2015\tComments 0 Moderator\t4381 Views\nЕксперти руху «Сильні громади Донеччини» здійснили перший етап дослідження відкритості міських рад Донецької області – оцінка сайтів міських рад, їх наповнення та доступності інформації. Результати сайтів міськрад Артемівська, Слов’янська та Красного Лиману показують, що міськрадам ще треба добре попрацювати над відкритістю та прозорістю.\nЕксперти руху визначили критерії для оцінки вмісту сайтів міських рад, які розподілили на 4 основних блоки: міська рада; структурні підрозділи та виконавчі органи місцевої влади; сесії міської ради; доступ до актів та важливої інформації. Ці критерії відображають прозорість та інформаційну відкритість міської влади, готовність місцевих еліт до нових демократичних процесів. Проаналізувавши детальніше сайти Слов’янської, Артемівської та Краснолиманської міськрад стає зрозумілим, що повне виконання вимог законодавства є поки що занадто складним процесом для органів місцевого самоуправління Донеччини.\nДля об’єктивності аналізу ми умовно поділили критерії за ступенем важливості на «легкі», «середні», «важкі», та «надважкі». Перейдемо до детальнішого аналізу по кожному з виділених блоків.\n1 блок – Міська рада\nТак на сайті Слов’янської міської ради наявний список депутатів, інформація про їх належність до фракції, інформація про основне місце чи рід зайнятості депутатів, про належність до постійних чи тимчасових органів міськради. Проте інформація про прийомні годин місцевих депутатів, їх переходи по фракціях, біографічних даних секретаря та депутатів міської ради відсутні. Такий факт створює певний загадковий ореол навколо депутата і громада не знає, хто її представляє і як до них звертатися за допомогою. А це аж ніяк не збільшує довіру до влади. Подібна ситуація і на сайті Артемівської міської ради. Тут також фрагментарна інформація про депутатів міськрад, не висвітлено їх фракційної приналежності та переходів по фракціям. Але в Артемівську є інформація про адреси та часи прийомів місцевих депутатів. У Красному Лимані також є інформація про депутатів, часи їх прийому, біографічні дані, але не в повному обсязі та місце роботи, і відсутня інформація про доходи цих депутатів. Висвітлення такої інформації є дуже важливим, оскільки кожен депутат підзвітний громаді. На нашу думку, це покращить діалог діалог між владою та мешканцями міста.\n2 блок – Структурні підрозділи та виконавчі органи місцевої влади\nПроблеми виникли і з інформацією, що стосується структурних підрозділів міськради. До прикладу, на трьох сайтах є такі відомості: про виконавчі структурні підрозділи міської ради, про проекти рішень і ухвалені рішення виконавчого комітету, про часи прийому міського голови та його заступників. У свою чергу, на сайті Слов’янської міської ради показана надзвичайно важлива інформація щодо декларацій про доходи міського голови та його заступників, чим Артемівськ похвалитися не може. Проте на сайті Артемівської міської ради є інформація про персональний склад виконавчого комітету, біографія міського голови, чого немає на сайті Слов’янська. Спільним недоліком трьох сайтів є відсутність біографій заступників міського голови.\n3 блок – Сесії міської ради\nСайти досліджуваних міст надають інформацію про ухвалені на минулих сесіях рішеннях. Недосконалим є інформування громадян про порядок доступу до сесій міської ради та час майбутньої сесії, що ускладнює співпрацю громади з міською радою. У Слов’янську відкриті відомості про проекти рішень до майбутньої сесії, але немає інформації про минулі сесії, а в Артемівську та Красному Лимані – навпаки.\n4 блок – Доступ до актів та важливої інформації\nТа окрім недоліків та прогалин сайти міських рад мають і багато відкритої та важливої інформації. Так, регламент міської ради, порядок отримання доступу до публічної інформації, відомості про хід люстраційних процесів, положення та відомості про діяльність Громадської ради висвітлені на сайтах у повному обсязі.. Це свідчить про те, що керівництво міських у містах намагається відповідати новим вимогам та йти в ногу з часом. Якісним показником є те, що у Слов’янську повністю відкритий доступ до бюджету міста, дивує чому Артемівська та Краснолиманська міська рада не вважає за потрібне відкривати таку інформацію. У свою чергу, в Артемівську на сайті міської ради розміщений генеральний план міста, у Слов’янську та Красному Лимані ж його немає.\nЦе лише перше дослідження сайтів міських рад, аде експерти “Сильних громад Донеччини” відстежують ситуацію в динаміці. Ми повернемося до цієї теми за кілька місяців і порівняємо, що змінилося на сайтах органів місцевого самоврядування. Також ми звернемося до міських рад з пропозицією вдосконалити функціонування сайтів та розмістити передбачену законом інформацію.\nКоординатори проекту «Сильні громади Донеччини», Центр UA, Середа Марія, Пиріг Катерина\nPrevious Депутати Дружківки реорганізували інтернат, незважаючи на протест жителів\nNext Невловимий Солод буде спійманий!\nTags АртемівськБахмутКрасний ЛиманЛимансайти міськрадСлов’янськ\nCategory Бюджети, закупівліВідвідуваність засідань і комісійДокументи міськрадДоходи депутатівКерівництво містаНовиниПідзвітністьПрийом громадянПрийом громадян посадовими особами


БАЛТА З ЧИСТОЮ ДУШЕЮ | Головна | Новости | Трибуна\nГоловна - БАЛТА З ЧИСТОЮ ДУШЕЮ\nСтарообрядницький храм Введення Пресвятої Богородиці, побудований за проектом Б.О. Кольцова дев’ять років тому, є однією з прикрас нашого міста. Борис Онисимович - людина творча, незвичайна, художник, іконописець. Його картини відомі далеко за межами району та області, виставлялись у Вінниці та Києві, а ікони зберігаються у старообрядницькому храмі Балти.\nНаша недавня зустріч відбулась, коли він у свої «трохи за сімдесят» працював на висоті понад 5 метрів під куполом храму. Не могла не поцікавитись:\n- Борисе Онисимовичу, чим Ви займаєтесь?\n- Встановлюємо під головним куполом храму на арках (благословенних Владикою Київським і всієї України Савватеєм місця) 24 ікони Божої Матері, які я написав спеціально для цього. Ікони також були освячені: минулого року на наше престольне свято Введення Пресвятої Богородиці: у храм приїздив владика з іншими священнослужителями. Тоді ж освятили й куполи, встановлені на пожертву Романа Кольцова.\n- Скільки часу пішло на написання ікони Божої Матері?\n- Чимало. Але й кріпити їх на такій висоті теж потребує часу, терпіння і, головне, вміння. Виручає Ваша освіта та досвід інженера-будівельника?\n- Так. Усі образи надійно кріпляться за допомогою болтів. Усі ікони Богородиці різні, тому церква наповнюється особливою благодаттю. Працюю, як бачите, не один, мені дуже допомагають мої однофамільці, молоді люди Юрій та Влад. Контролювати роботи, які ведуться на такій висоті, велика відповідальність, але маю більш як сорокарічний досвід інженера-будівельника, працював на багатьох відповідальних ділянках будівництва, тож завжди слідкував за дотриманням техніки безпеки. Навіть один метр вище підлоги вважається висотою і потребує дотримання певних вимог. Обмежується й вік людини, якій дозволено працювати на висоті - від 18 до 50 років. Мені вже понад двадцять років не можна цього робити, але Господь оберігає і дозволяє завершити те, що роблю за його допомогою. Одночасно з основними роботами робимо й косметичний ремонт фасаду, підправляємо, підфарбовуємо. Я проектував цей храм, керував його будівництвом. Він для мене рідний; хочу зробити все, що можу, для нього, для прихожан.\n- Бачу, Ваша дружина і вірна помічниця Олександра Михайлівна, як завжди, підтримує всі Ваші починання й фінансові витрати?\n- Моя люба Олександра, мій вірний помічник, завжди підтримує мене у всіх моїх справах. Без неї було б дуже важко. Поділюсь з вами секретом: оздоблення для ікон робила вона. Це для мене теж велика допомога, завдяки якій мені не доводилось відволікатись від основної роботи з написання ікон. У нас вже «солідний» вік, намагаємось збільшити плід справ своїх перед Всевишнім. У нас багато добрих людей в общині. Завжди приходять, допомагають, коли є потреба. Чималу фінансову допомогу надав В.М.Бабанський. По завершенні робіт буде відслужений подячний молебень, під час якого поіменно згадаються всі, хто робив пожертви.\n- На видному місці у храмі знаходиться ікона Балтської Божої Матері. Тепер у міста є своя ікона. Це теж Ваша робота?\n- Так. На ознаменування будівництва церкви мені було благословення написати Балтську Богородицю. Я вирізав з липи оклад для ікони, і тепер вона - на почесному місці в храмі. Це особлива святиня, яка оберігатиме не тільки старообрядницьку общину, а й Балту.\n- Що для Вас є найважливішим у житті?\n- Для мене головне - вірувати в Бога, не оступитися й померти православною людиною. Коли людина вірить душею і серцем, коли є у неї плід трудів її, легко помирати.\n- У Вас плід чималий. Ви продовжуєте писати картини?\n- Щодня. Але поки працюю в церкві, на мене чекає незавершена «Свята Катерина». Одна з останніх моїх закінчених робіт – «Ведмежий кут». Майже як у Шишкіна. Але у мене зображено п’ять ведмедів – два дорослих і три маленьких, які граються поруч. Тему мені підказала одна людина. Мовляв, відобрази, як людина бореться з ведмедем. Я довго уявляв, як це відбувається: людина бореться з ведмедем без ножа чи сокири. Просто один на один. Зробив до 20 ескізів олівцем. Подивився і подумав: так не повинно бути. Ведмідь – це частка природи, людина – теж. У природі все має бути врівноваженим, у ній кожному є своє місце. Ми зобов’язані берегти природу, нашу землю і бути толерантними по відношенню до братів наших менших. Серед людей теж не повинно бути такої боротьби. Місця під сонцем вистачить всім. І «ведмежий кут» - теж під сонцем. Я відкинув ідею боротьби людини з природою і написав дружбу великих і малих ведмедів. Написав не темний, глухий ліс, а світлу місцевість у ньому і назвав її «Ведмежий кут». Ця робота мені дуже подобається. Можливо, не така назва має бути, бо це ведмеже царство, царство природи.\n- Ви вже давно не виставляли в Балті своїх картин. Чи буде у балтян можливість побачити Ваші роботи?\n- Хотілося б наступного року на свій 75-річний ювілей влаштувати таку виставку. На жаль, Ви знаєте, що допомоги в організації попередніх виставок я не отримував. Мріяв про спеціальне приміщення, де б можна було влаштовувати постійно діючі виставки не тільки моїх робіт. Був готовий облаштувати приміщення за власний кошт, але тодішнє керівництво міста не підтримало. У всіх свої турботи. Але у церкві є 25 ікон, написаних мною. Хіба це не постійно діюча духовна виставка? Хіба її можна порівняти з іншими?!\n- У Вас чимало картин, присвячених Балті. Якою Ви її бачите?\n- Чистою. Найбільш важливою є не зовнішня чистота міста, а чистота сердець і душ людей, які в ньому живуть. Саме з цього треба починати, з внутрішнього очищення кожного. І тоді все інше прикладеться, люди й не помітять, як у Балті стане чисто й затишно. Все зміниться, розквітне наше місто, а незнайомі люди вітатимуться між собою і радітимуть, як при зустрічі зі старими знайомими. Думка матеріальна. Не треба жалкувати говорити комусь добрі слова. У доброї людини очі світяться теплом і добротою. Що візьмеш із собою, коли підеш? Залишаються лише ім’я і добрі справи людини. Пам’ять людська зберігає добро. Ті, про кого дуже швидко забувають, забирають з собою і своє ім’я.\nРазместил: Mila | Дата: 06.08.2009\nСредняя оценка: 4.91/12 Всего голосов: 12


«Брати Гадюкіни» виступлять хедлайнерами рівненського фестивалю «Бульба-Фест» | Новини\n«Брати Гадюкіни» виступлять хедлайнерами рівненського фестивалю «Бульба-Фест»\nУже незабаром, 17-18 серпня, рівнян та гостей міста у парку «Хімік» збере четвертий всеукраїнський фестиваль «Бульба-Фест». І вже стали відомі хедлайнери фесту!\nУ перший день, 17 серпня, о 19:00 гостей свята розважатиме легендарний український рок-гурт «Брати Гадюкіни». На другий день, 18 серпня, о 17:00 на всіх чекає виступ Волинського державного академічного народного хору із народними піснями, оркестровими номерами, танцями та вокально-хореографічними композиціями.\nГоловне фото skyup.com.ua\nфестиваль Бульба-Фест Брати Гадюкіни розваги вихідні відпочинок новини новини Рівного новини Рівненщини Рівненщина


Як правильно пасинкувати помідори у відкритому грунті: поради та приклади | Сад і город\nЯк правильно пасинкувати помідори у відкритому грунті: поради та приклади\nГоловна › Сад і город › Як правильно пасинкувати помідори у відкритому грунті: поради та приклади\nПасинкування помідорів – обов’язкова процедура при формуванні куща. Пасинками називають вегетативні бруньки в пазухах листків. Під час зав’язі плодів нирки активізуються і починають рости. Розгалужений кущ не дає томатам визрівати. Проведення процедури залежить від сорту.\nЯк правильно пасинкувати помідори: загальні принципи\nНа врожайність томатів впливають регулярний полив, періодична підживлення органічними добривами та пасинкування. Після підрізування побічних пагонів кущ і плоди правильно формуються і розвиваються.\nПеред тим як пасинкувати помідори, варто переконатися в необхідності видалення пагонів\nНесвоєчасне видалення пасинків призводить до наступних наслідків:\nзбільшення терміну дозрівання;\nзменшення маси плодів;\nзагущення посадок, поширення хвороб;\nобламування гілок під великою кількістю плодів.\nПроцедура проводиться у дорослої рослини, що ввійшов у силу. Алгоритм формування куща залежить від сорту помідорів, швидкості дозрівання та кліматичних особливостей регіону. Наголос робиться або на кількість врожаю, або на якість плодів. Для відкритого грунту краще вирощування в 2-3 стебла, для теплиці — 1.\nЯк пасинкувати помідори: інструкція\nПравила проведення пасинкування залежать від виду томатів. У детермінантних сортів ріст припиняється самостійно. На кущі подібного виду залишають 2-3 додаткових стебла, розташованих близько до верхівки. Індетермінантні сорти ростуть безперешкодно, побічні листя доведеться прищипувати протягом сезону.\nПравила, як пасинкувати помідор при вирощуванні у відкритому грунті:\nчас: для процедури вибирають ранкові години — менше ймовірність зараження через ранку;\nдовжина паростків: видаляють пагони 2-3 см в довжину, довгий відросток прищипують зверху;\nінструменти: дії проводяться пальцями або ножицями, інструмент потребує дезінфекції;\nбезпека: використовують рукавички;\nакуратність: відростки не кидають на землю поруч з кущем.\nПагони видаляються частково, рекомендується зберегти пеньки в 1-2 див. У високорослих сортів під місцем обриву залишають 3-4 листків.\nМолочай кімнатний — рослина з отруйним молочним соком\nЗнову виведені супердетерминантные сорти і гібриди не вимагає пасинкування. У цих видів формується запрограмоване кількість зав’язей, після чого зростання зупиняється. На території Росії переважно використовуються детермінантні види томатів. Регулярне пасинкування збільшує врожайність або якість плодів.


Зеленський перестав орієнтуватися на свій рейтинг і сповзати в бік інтересів олігарха, – експерти | Politerno\nPoliterno > Статті > Україна і світ > Зеленський перестав орієнтуватися на свій рейтинг і сповзати в бік інтересів олігарха, – експерти\nЗеленський перестав орієнтуватися на свій рейтинг і сповзати в бік інтересів олігарха, – експерти\nУ кінці березня президент Володимир Зеленський, а разом із ним і вся країна, опинилися у Бермудському трикутнику проблем. В Україну прийшла пандемія коронавірусу, через яку держава опинилася на межі глобальної кризи. Подолати її з мінімальними втратами нацекономіка зможе лише за допомогою грошей Міжнародного валютного фонду (МВФ). А той натомість висунув офіційному Києву умови — прийняти закон, що забороняє повернення виведених із ринку банків їх ексвласникам, а також запустити у країні ринок землі.\nЩоб вирватися з проклятого трикутника, Зеленському та його команді в особі парламентської фракції партії Слуга народу (СН) довелося в один день — 30 березня — провести відразу три позачергових засідання Верховної Ради. Володимир Зеленський із зусиллями продавив через парламент законопроекти, що розчищають шлях до співпраці з МВФ.\nТе, що багатьом з боку здалося гасінням непередбаченої пожежі, експерти називають тектонічним зрушенням у політиці Зеленського. Президент нарешті перестав орієнтуватися на свій рейтинг і сповзати в бік інтересів мільярдера Ігоря Коломойського, взявшись за посилення співпраці із західними партнерами.\nІ з цієї дороги йому, судячи з усього, вже не звернути, якщо Зеленський не хоче довести країну до ручки. Навіть три екстрених засідання ВР не замінять собою структурних реформ, які Україні дуже потрібні. Адже дефіцит держбюджету в цьому році може вирости з планованих 2% ВВП до 10%, за підрахунками Центру економічної стратегії (ЦЕС). ВВП країни зараз дорівнює $135 млрд. Європейська бізнес-асоціація оцінює потребу в екстреному фінансуванні на рівні $10−13 млрд.\nЦе досяжна цифра, і все знаходиться в руках Зеленського і його «Слуг народу». МВФ, за попередніми домовленостями, згоден надати Україні до $8 млрд, а ще якесь фінансування можна залучити у Світового банку і Європейського союзу. Однак ті очікують від України одного: структурних реформ.\nЗеленський і СН прийшли до влади в минулому році якраз під акомпанемент обіцянок кардинально модернізувати країну. Дев’ять місяців тривав так званий турборежим роботи монобільшості у ВР, однак звільнення Кабінету міністрів Олексія Гончарука змусило багатьох засумніватися в тому, чи виживуть довгострокові плани того уряду: зростання економіки на 40% за п’ять років, залучення $50 млрд інвестицій, реформа трудового законодавства і державної системи медицини, боротьба з поганими кредитами в банківському секторі.\nПісля введення карантину в середині березня стало зрозуміло, що амбітні плани доведеться відкласти мінімум на рік. Новий прем’єр Денис Шмигаль днями заявив, що в 2020-му українська економіка замість зростання стиснеться на 4,8%. І уряду доведеться боротися з падінням промвиробництва, скороченням ділової активності і зростанням безробіття.\n«Позитивним є те, що Зеленський в цій ситуації вибрав Україну і її інтереси, а не інтереси Коломойського», — підкреслює Володимир Дубровський, старший економіст експертного центру Case Ukraine. Ухвалення законів про банківський ринок і про ринок землі, а також призначення ліберального міністра фінансів Сергія Марченка (це теж встигла зробити Рада 30 березня) повинні стати початком масштабної програми порятунку України від кризи.\n«Вибору просто немає, і Зеленський це прекрасно розуміє, — вважає політолог Володимир Фесенко. — Він нормально ставиться до теми співробітництва з МВФ, хотів поторгуватися, але не вдалося».\nТака очікувана земля\nВранці 31 березня Україна прокинулася з легальним ринком сільськогосподарської землі. Пізно вночі з понеділка на вівторок депутати проголосували за законопроект, що дозволяє продаж землі, а також використання її як застави для отримання банківського кредиту.\nРівно о 00:42 259 народних обранців натиснули зелені кнопки зі своїх робочих місць, голосуючи за цей документ у другому читанні і в цілому. До 206 голосів членів фракції СН (з 248 можливих) додалися 23 голоси Європейської солідарності Петра Порошенка, 13 голосів фракції Голосу, 12 голосів групи Довіра і 5 голосів від позафракційних депутатів. Тільки ця ситуаційна коаліція змогла проштовхнути ринок землі. Батьківщина Юлії Тимошенко і ОПЗЖ Юрія Бойка — Віктора Медведчука не дали ні голосу за.\nЗеленський відчуває, що втрачає контроль над своєю фракцією, а тому активно взявся за реформи, вважає Анатолій Октисюк, політичний аналітик експертного центру Дім демократії. «Стратегії у Зеленського немає, є лише короткострокові тактичні ходи», — говорить він.\nОСОБИСТА УЧАСТЬ: Президенту довелося особисто брати участь в роботі ВР 30 березня, щоб забезпечити прийняття парламентом всіх потрібних законів\nФракція Голосу спочатку поставила умову: вона підтримає закон про ринок землі, але тільки якщо будуть враховані її редагування. Останніми завідував Ярослав Железняк, депутат від Голосу. «Ми дуже переживали, що голосування за землю буде провалено, — зізнається він у розмові з НВ. — Зате тепер стало зрозуміло, що монобільшості більше немає і потрібні голоси інших фракцій».\n«Голос прямо говорив: дайте нам цю перемогу», — розповів на умовах анонімності один з депутатів від СН, який при голосуванні підтримав ринок землі.\nДо цього Рада два з половиною місяці розглядала 4 тис. правок до земельного проекту, які вносила навіть фракція ОПЗЖ — давній противник ідеї вільного обігу земель і прихильниця ідеології «Земля — це народна святиня, яку не можна продавати».\n«Слугам» не вистачало голосів з тієї причини, що багато депутатів фракції не з’явилися на голосування за закон про ринок землі пізно ввечері. «Деякі депутати через хворобу вирішили не працювати», — пояснює поведінку колег Юрій Камельчук, депутат від СН. Він розповідає, що Дмитро Наталуха, член фракції СН і керівник комітету економічного розвитку, довго і напружено переконував фракцію голосувати за ринок землі.\nНеобхідність співробітництва з МВФ не всіх «Слуг» переконала — депутати хотіли зрозуміти, що ринок землі дасть економіці країни. Джерело у фракції СН розповіло, що Наталуха лише в останній момент став прихильником земельної реформи, а до цього і сам в ній сумнівався.\nЄвгенія Кравчук, заступник голови фракції СН, не бачить проблеми в тому, що довелося скористатися голосами інших фракцій. «Головне, як казав футбольний тренер Валерій Лобановський, це результат на табло», — говорить вона.\nКомпромісу вдалося досягти завдяки тому, що в закон депутати внесли обмежувачі. Так, ринок почне працювати лише з 1 липня 2021 року, фізособи не зможуть придбати більше 100 га, державні і комунальні землі на продаж не підуть до 2024 року, юрособи можуть долучитися до процесу лише з 2023 року (їх обмеження — до 10 тис. га). А іноземні гравці отримають можливість купувати українську ріллю лише після того, як таке право їм надасть національний референдум.\nВсесвітній банк підрахував: більш ліберальна реформа ринку землі призвела б до інвестицій в український аграрний сектор на рівні 2% ВВП щорічно, що розігнало б на такий же показник і зростання економіки. А з нинішніми параметрами ефект буде трохи скромніший — від 0,5% до 1,5% ВВП.\nПрийнятий формат відкриття ринку не дозволить поки що отримати суттєвий економічний поштовх, вважає Гліб Вишлінський, виконавчий директор ЦЕС. «Поштовх відбудеться тільки з нішевими господарствами, де потрібні тривалі інвестиції на відносно малих площах, — це, наприклад, садівництво і виноградарство», — вважає експерт.\nВирішальну роль у голосуваннях 30 березня зіграв Зеленський: він особисто приїхав у Раду і, надівши маску, пояснював депутатам, що вони повинні підтримати запропоновані проекти. «Тільки президент утримує нашу фракцію від розвалу, — відверто зізнається джерело в СН. — Після звільнення Андрія Богдана з посади голови Офісу президента [ОП] комунікація депутатів з ОП значно ускладнилася».\nБагато представників фракції СН говорять про те, що частину їхніх колег не лякає можливий дефолт, — мовляв, це звільнить країну від боргів. Але таких депутатів меншість. «Ми приймали закони не для МВФ, ми приймали їх для країни, — пояснює Кравчук. — Вони потрібні Україні: для стабілізації економічної ситуації, для побудови цивілізованої економіки».\nТеорія і практика банківської справи\nЗа кілька годин до голосування за землю депутати прийняли в першому читанні ще один закон, про який наполегливо просив МВФ. Його підтримали 267 депутатів, і знову слугам довелося скористатися підтримкою Голосу і Євросолідарності. Документ відомий як «антиколомойський банківський закон».\nДокумент під номером 2571-д має непросту історію. Його підготував уряд Гончарука, проте Рада не поспішала його приймати. Коли почалася пандемія коронавірусу і стало ясно, що без підтримки МВФ Україні не закрити бюджетний дефіцит в цьому році, парламентарії повернулися до обговорення проекту.\nЗа регламентом Ради депутати не можуть голосувати за законопроекти уряду, який пішов у відставку. Тоді Железняк, депутат від Голосу і перший заступник голови фінансового комітету Ради, запропонував простий хід: нехай уряд Шмигаля переподасть законопроект Гончарука в парламент. Прем’єр погодився і подав у Раду точну копію документа, написаного командою Гончарука.\nМАСКИ-ШОУ: Депутати масово намагалися дотримуватися режиму індивідуального карантину – були в масках і рукавичках\n«Обговорення закону про банки йшло легше, ніж обговорення закону про землю, — розповідає Железняк. — На етапі дискусій відверто проти були лише Батьківщина і група За майбутнє [в неї входить Ігор Палиця, давній партнер Коломойського]».\nЗакон визначає долю банків, які були націоналізовані або виведені з ринку. Їх колишні власники не зможуть повернути їх ні за яких умов. Що стосується фінансової компенсації, то колишні акціонери можуть на неї претендувати лише в тому випадку, якщо на момент націоналізації або виведення з ринку активи банку перевищували його зобов’язання, що підтверджено міжнародним аудитом.\nУхвалення такого закону було необхідне, щоб Коломойський не отримав контроль над ПриватБанком, найбільшою фінансовою установою країни, який був націоналізований Мінфіном Олександра Данилюка в 2016-му.\n«Звичайно, для нас було і залишається важливим співробітництво з МВФ, Євросоюзом і США, співпраця у сфері економіки, — зізнається Кравчук, заступник голови фракції СН. — У кризовій ситуації ми не будемо розкидатися можливостями отримати дешеві кошти. Якщо у противників співпраці з МВФ є $8 млрд, нехай нададуть їх в розпорядження держави».\nКоломойський давно намагається повернути ПриватБанк або хоча б отримати за нього компенсацію. І ці спроби не безуспішні: в квітні 2019-го Окружний адміністративний суд Києва задовольнив позов мільярдера проти Нацбанку і Кабміну, визнавши протиправною націоналізацію Привату і скасувавши її. Крім того, олігарх вимагав відшкодувати йому збитки на рівні 29,4 млрд грн за втрачені при націоналізації активи.\nАле прийнятий в першому читанні закон забороняє повернення найбільшого банку країни олігархові, що ратує за дефолт України, а також чітко дає зрозуміти, що за негативного показника капіталу колишній акціонер не може претендувати на компенсацію. Міжнародний аудит показав, що діра в ПриватБанку на момент його націоналізації становила $5,5 млрд. Частину цієї суми держбанк намагається повернути за допомогою позовів у Високому суді Лондона і американському штаті Делавер.\n«Законопроект суттєво обмежує вплив українського „судочинства“ на суперечки навколо ПриватБанку, — підкреслює Віталій Шабунін, керівник Центру протидії корупції. — Точніше, проект ставить це судочинство в істотні межі».\nНапередодні голосування за «антиколомойський» закон в партійному чаті фракції СН стали ходити «прохання»: не підтримуйте проект, оскільки він невигідний Україні. У меседжі говорилося про те, що Коломойський — великий бізнесмен, з яким немає сенсу воювати.\nАле Зеленський особисто пояснив своїй фракції: якщо депутати підтримають документ про банки, Україна протягом двох тижнів отримає перший швидкий транш від МВФ на $1,75−2 млрд, причому прямо в бюджет країни, а не в золотовалютні резерви Нацбанку.\n«Позиція щодо цього закону — маркер на політичну відповідальність», — впевнена Вікторія Подгорна, депутат від СН. При економічній кризі, викликаній світовою пандемією коронавірусу, немає іншого шляху, окрім як співпрацювати з МВФ. Фонд оголосив про готовність витратити на порятунок світової економіки $1 трлн, і в чергу за цими грошима вже вишикувалися близько півсотні різних країн.\n«Зараз я думаю, що війни [між Коломойським і Зеленським] не буде, — впевнений політолог Фесенко. — Охолодження, можливо, посилиться, але обидві сторони не зацікавлені у війні». Одна з причин для перемир’я — те, що телеканалу 1+1, що належить Коломойському, необхідно шоу Квартал 95, яке зробило знаменитим Зеленського і яке легко може піти на телеканал Україна Ріната Ахметова, додає політолог.\nУ команді Кабміну заміна\nНайважчими питаннями під час позачергових засідань Ради стали кадрові призначення. Депутати зі складнощами, з другої спроби призначили Сергія Марченка міністром фінансів, а Максима Степанова — міністром охорони здоров’я. З першого разу голосів не вистачало. У підсумку допомогли фракція Голосу і група Довіра.\nЧИСТОТА РУК: Успіх голосувань 30 березня багато в чому забезпечила фракція Євросолідарності (на фото зліва – спікер ВР Дмитро Разумков, в центрі – прем’єр Денис Шмигаль, праворуч – лідер Євросолідарності Петро Порошенко)\nМарченко замінив на посаді Ігоря Уманського, який пропрацював головою Мінфіну менше місяця. Відомий в минулому критик МВФ, Уманський почав свою політику з того, що запропонував прем’єру Шмигалю звільнити голів Митної і Податкової служб — Максима Нефьодова і Сергія Верланова. Глава уряду відмовився це зробити. Це й призвело до звільнення Уманського, якого також критикували американські експерти.\n«Марченко — досвідчений професіонал з хорошою репутацією», — підкреслює Вишлінський, виконавчий директор ЦЕС. Будучи заступником Данилюка в Мінфіні в 2016—2018 роках, він працював над скороченням зайвих бюджетних витрат, але при цьому не показав себе схильним до особистої конфронтації. Крім того, Марченко був ідеологом середньострокового планування держбюджету, що розв’язує Мінфіну руки в борговій політиці.\nПід час свого першого публічного виступу Марченко порадив українцям забути про слово «дефолт» і перестати ним розкидатися, як розмінною монетою. «Марченко має достатній досвід для такої роботи, він цінує свободу і вміє розмовляти з представниками Заходу, що дуже важливо, адже у нас переговори з МВФ», — каже Кравчук.\n30 березня нову посаду отримав хірург за освітою і колишній голова Одеської облдержадміністрації Максим Степанов — він став новим міністром охорони здоров’я, змінивши на цій посаді Іллю Ємця. Ємець запам’ятався Україні тим, що був радикальним прихильником посилення карантинних заходів в країні і зажадав від Кабміну ввести режим надзвичайної ситуації по всій країні.\n«Ємець не спрацювався з Міністерством охорони здоров’я, та й публічна комунікація у нього була така собі, — пояснює Марина Бардіна, депутат від СН. — Сподіваюся, Степанов перезапустить МОЗ і налагодить комунікацію в складну коронавірусну еру».\nКоронавірусна ера загрожує стати найбільшим випробуванням для України за останні 10 років. Виходити з кризи країна збирається за допомогою МВФ, який добре вміє використовувати метод батога і пряника. «Нехай і в останній момент, нехай і під тиском МВФ, але важливі рішення прийняті, а це критично для економічної макростабільності в Україні», — резюмує Октисюк з Дому демократії.\n«Загроза дефолту і розвалу економіки виявилася сильнішою, ніж погрози Коломойського», —погоджується з ним Вишлінський.\nУкраїнські ВВП-варранти і ОВДП вже подорожчали на тлі прийнятих Радою рішень.\nАле бій за гроші МВФ ще не закінчено. «Антиколомойський» закон через тиждень чекає друге читання, і його остаточне прийняття може стати черговим випробуванням для монобільшості і Зеленського. Крім того, серед українських експертів ходять наполегливі чутки, що прийнятий Радою документ щодо землі, що містить обмеження, не задовольняє МВФ. Втім, знайти офіційне підтвердження такої інформації на момент здачі цієї статті НВ не вдалося.\nТегиМВФКоломойськийЗеленськийСлуга народуВерховна Рада 9 скликання\nПопередня « Ситуацію в Україні британський журналіст порівняв з піснею групи The Kinks “Смерть клоуна”\nНаступна Коронавірусний хаос: до чого готуються в Росії »


Moblin — Вікіпедія\nLinux Foundation, Intel\n2.1/ 4 листопада 2009\nMoblin (скорочення від мобільний Лінукс) — спеціалізований Linux-дистрибутив, призначений для запуску на ультрапортативних пристроях, оснащених процесором Intel Atom. Як основа для графічного інтерфейсу розробники Moblin використовують напрацювання Open Source-проєкту GNOME Mobile, які вони адаптують для невеликих екранів нетбуків. Графічний інтерфейс користувача розрахований на нетбуки з діагоналлю екрану від 7 до 12 дюймів і ґрунтується на бібліотеці Clutter, що активно використовує ресурси відеокарти.\nПроєкт Moblin був ініційований Intel в 2007 році, і пізніше переданий у ведення Linux Foundation, але інженери Intel як і раніше беруть участь в розробці.\nКомпоненти Moblin працюють поверх інфраструктури ОС, що дозволяє легко адаптувати їх для будь-якого Linux дистрибутиву. До ініціативи Moblin приєдналися такі проєкти і компанії, як gOS, Mandriva, Turbolinux, Novell, Ubuntu/Canonical, Fedora тощо. Проєкт Moblin став засобом для об'єднання зусиль розробників зі створення програмного стека і різних програмних компонент для субноутбуків і мобільних інтернет пристроїв (MID).\nmoblin.org [Архівовано 9 липня 2009 у Wayback Machine.] — сайт проєкту\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Moblin&oldid=35671114\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 00:36, 10 травня 2022.


Кампанія 1916 р, на Східному фронті. (om.net.ua - сайт Освітніх Матеріалів та рефератів)\nКампанія 1916 р, на Східному фронті\nБойові дії на Східному фронті 1914-1916\nПитання 30. Вступ СРСР до Ліги націй і встановлення дипломатичних відносин в США. Питання про Східному фронті.\nКампанія 1863 стала в ході війни переломною\nКампанія 1915 року на Східному фронті.\nКампанія 1914 на Східному фронті.\nУчасть Росії у війні.\n1914 червень 28- Вбивство в Сараєво ерцгерцога Фердинанда сербським націоналістом\n23 липня 1914 р. Австро - Угорщина пред'явила Сербії ультиматум\n28 липня 1914 р. Австро - Угорщина оголосила війну Сербії\n30 липня 1914 р. Росія почала мобілізацію\n1 серпня 1914 р.. Німеччина оголосила війну Росії (новий стиль).\n6 серпня 1914війна Росії була оголошена Австро-Угорщиною.\nРоль Східного фронту. У військових діях на Східному фронті проти Росії брали участь армії Австро-Угорщини, Німеччини, Туреччини, Болгарії. Російські армії (до 1915 року їх чисельність досягла 5,6 млн) боролися в Східній Пруссії, Галичині, на Кавказі, на Балтійському і Північному морях.\nУ початковий період війни 1-а і 2-а російські армії, очолювані генералами А. В. Самсонова та П. К. Ренненкампф,просунулися на східно-прусській напрямку, але до середини вересня були змушені відступити. В Галичині був зайнятий Львів і блокована фортеця Перемишль. Ситуація на Східному фронті змусила німецьке командування перекинути частину військ із Західного фронту, що полегшило становище Франції і дозволило їй відстояти Париж.\nвересень 1914 битва на р. Марні - Німецькі війська зазнали невдачі і перейшли до оборони.\nПочалися військові дії на Кавказі (провал турецького наступу). Стало очевидним, що війна набуває затяжного характеру.\nУ 1915 р Німеччина на Західному фронті перейшла до позиційної війни, сконцентрувавши всі зусилля на Східному фронті. Мета полягала в тому, щоб розгромити російські армії і вивести Росію з війни.\nтравень 1915 німці вперше використовували хімічні отруйні речовини\nтравень 1915 -під час війни на сторону Антанти вступила Італія.\nОстаннє Німеччини і Австро-Угорщині не вдалося, але Росія зазнала серйозних втрат, залишила Галичину, Польщу, Литву, частину Латвії та Білорусі. Війська відчували гостру нехваткувооруженій.\nВ серпні пост Верховного головнокомандувача зайняв Микола II, що, на думку сучасників і істориків, було його великою помилкою. Відтепер відповідальність за військові невдачі лягала безпосередньо на нього.\nНа Східному фронті війна набула позиційного характеру. Німеччина розгорнула широкий наступ на Західному фронті, його метою було взяття Парижа. За наполегливе прохання союзників Росія активізувала свої дії в Галичині\nтравень 1916 р наступ військ Південно-Західного фронту під командуванням генерала\nА. А. Брусилова.Знаменитий Брусиловський прорив поставив на грань військової поразки Австро-Угорщину, змусив Німеччину зняти війська із Західного фронту. Стратегічна ситуація в цілому не змінилася.\nсерпень 1916 ру війну на боці Антанти вступила Румунія.\nВійна затягувалася, до початку 1917 р втрати російських армій склали 2 млн. Убитими і\n5 млн. Пораненими.\nСЕРЕДНЯ КАТЕГОРІЯ - MEDIUMWEIGHT - 0.20g, 0.25g «-- попередня | наступна --» Війна і російське суспільство.


Всеукраїнська школа онлайн: Зеленському нагадали його восьмимісячну обіцянку ліквідувати ОАСК - Центр Протидії Корупції\nГоловна Новини Всеукраїнська школа онлайн: Зеленському нагадали його восьмимісячну обіцянку ліквідувати ОАСК\nВсеукраїнська школа онлайн: Зеленському нагадали його восьмимісячну обіцянку ліквідувати ОАСК\nЕксперти Центру протидії корупції” та “Автомайдану” провели для президента України Володимира Зеленського урок про необхідність ліквідації Окружного адміністративного суду Києва. На домашнє опрацювання президенту представили онлайн-спецпроєкт, у якому зібрані найбільш кричущі приклади свавілля суду: http://oaskfails.antac.org.ua/.\n«Мені в цілому ніхто ручний не потрібен. Готовий розібратися з цим питанням. Готовий підписати указ, який допоможе справедливості й з приводу окружного адмінсуду… Немає питань», — казав Зеленський на пресконференції 8 місяців тому, однак досі нічого не зробив.\n“Зеленський уже понад рік Президент України. Однак ОАСК досі має всі ті повноваження, якими може нівелювати будь-яку реформу, допомогти корупціонеру чи допомогти знищити фінансову систему України. І за рік не було подано законопроєкту, який би такі повноваження в ОАСКу забрав. Тобто за всі скандальні рішення цього суду відповідає особисто Зеленський”, – коментує голова правління Центру протидії корупції Віталій Шабунін.\n2019 року, коли Зеленський уже мав повноваження розформувати ОАСК, суд неодноразово ставав ньюзмейкером завдяки навалі резонансних судових рішень. Наприклад, ОАСК повертав “Приватбанк” олігарху Ігорю Коломойському або ж забороняв перейменування Української православної церкви Московського патріархату. У ЗМІ наголошували, що такі дії суддів поставили під сумнів роботу української влади загалом.\nМало того, улітку 2019 року троє суддів Окружного адмінсуду Києва засвітилися на аудіозаписах, що стали причиною для оголошення їм підозр у низці злочинів. Зокрема, під керівництвом голови ОАСК Павла Вовка були створені штучні умови для перешкоджання роботі тодішньої Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ВККС). Проте справа цих “служителів Феміди” рухається дуже в’яло.\n“Мабуть, ОАСК зараз відомий кожному українцю через свої зашкварені рішення. Хоча його досить просто зупинити – президент цього не робить. Сьогодні ми зробили все, щоб він не міг казати про необхідність розібратися. Надалі теж будемо продовжувати говорити про одіозні рішення ОАСКу, а також готові проводити уроки на інші теми для президента”, – коментує активістка Автомайдану Катерина Бутко.


Євромайданівці пікетують телеканали та помешкання продажних суддів | Новини\nЄвромайданівці пікетують телеканали та помешкання продажних суддів\n14:52, 7 грудня 2013 р.\nАктивісти Євромайдану окрім адмінбулівель почали блокувати телеканали та помешкання «продажних» суддів. Географія Євромайдану у Києві розширюється. Мітингувальники охопили пікетами увесь Київ – усі ключові будівлі. Про це з місця подій інформує кореспондент 032.\nЯкщо протягом останніх днів найбільше пікетували органи державної влади – генпрокуратуру, кабмін, адміністрацію Президента, Верховну раду України, то сьогодні вже почали пікетувати будівлі телеканалів. Про це і сцени на Євромайдані повідомив лідер ВО Свобода Олег Тягнибок.\nЗа його словами формуються колони мітингувальників по дві-три тисячі кожна. Люди будуть пікетувати будівлі телеканалів, які не об’єктивно висвітлюють події, що відбуваються в столиці, або ж замовчують їх.\nЗокрема йдеться про основні вимоги мітингуючих до влади, а також висвітлення незаконних дій зі сторони правоохоронних органів. Окрім того, Олег Тягнибок повідомив, що вже відомі адреси проживання «продажних» суддів, які винесли незаконні рішення щодо ув’язнення мирних пікетувальників, затриманих на майдані 30 листопада та 1 грудня біля адміністрації Президента. Їхні помешкання за словами Олега Тягнибока також будуть пікетувати.\nНагадаємо, на вулицях усього Києва, а також у соціальних мережах активісти масово поширюють інформацію про суддів, які виносять незаконні рішення, а також провокаторів та організаторів масових заворушень та Євромайані 30 листопада та 1 грудня.


«Повстанське танго» на стадіоні «Арена-Львів» - Журнал Віче\n«Повстанське танго» на стадіоні «Арена-Львів»\nУперше за участю провідних військових оркестрів України у Львові відбувся фестиваль української патріотичної пісні, присвячений Дню незалежності України та 60-річчю УПА.\nДо Львова з’їхалося 250 військових музикантів, які протягом двох днів грали на вулицях і площах, створюючи гарний настрій та викликаючи оплески львів’ян і гостей міста. Музиканти помітно оновили свою програму, лунали твори українських композиторів.\n22 серпня на стадіоні «Арена-Львів» відбувся гала-концерт. Було розповсюджено 20 тисяч безкоштовних запрошень. Перед глядачами виступили Зразково-показовий оркестр Збройних Сил України (Київ), а також оркестри Військово-музичного центру Сухопутних військ ЗС України (Чернігів), Центру військово-музичного мистецтва Військово-повітряних сил (Вінниця), Центру військово-музичного мистецтва Військово-морських сил України (Севастополь), Західного територіального центру військово-музичного мистецтва (Львів) та Академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (Львів). Головний військовий диригент Збройних Сил України полковник Віктор Пащенко, який керував дійством, на прес-конференції сказав, що заходів такого масштабу у військово-музичних колективах досі не було.\nРазом з оркестрами співали Руслана і Павло Табаков, Заслужена хорова капела «Трембіта», Заслужена академічна чоловіча хорова капела «Дударик» та інші колективи. Апогеєм концерту стало виконання пісні «Повстанське танго», присвяченої героям національно-визвольного руху.\nА тим часом у Міністерстві оборони України вже була відповідна директива згідно з цьогорічною програмою скорочення частин Збройних Сил, які не займаються бойовою підготовкою. Тобто?.. Неможливо уявити собі, що цей фестиваль військових оркестрів став їхньою лебединою піснею.\nФото надано регіональним медіа-центром Міністерства оборони України (м. Львів).


Скільки коштують тури в Туреччину - ціни на тури в серпні 2021 | РБК-Україна\nНа море за 150 євро: під кінець літа путівки до Туреччини продають за рекордно низькими цінами\nСереда 25 серпня 2021 13:10\nФото: Відпочинок у Туреччині, Бодрум (booking.com)\nСкільки коштують тури на курорти Середземного та Егейського морів\nКурорти Туреччини цього літа були заповнені іноземними та місцевими туристами вщент. Але до початку навчального року завантаженість готелів в курортній країні традиційно знизилася - і з України з'явилися бюджетні тури.\nВ останні дні серпня і на початку вересня українські туристи можуть відпочити на Середземному і Егейському морях Туреччини за рекордно низькими цінами – це вдалий час застати літню погоду і заощадити на путівках.\nРекорди за кількістю туристів зростають\nМіністерство культури і туризму в Туреччині порахувало іноземних гостей цього року, повідомило видання turizmgunlugu.\nЗа 7 місяців 2021 року загальна кількість іноземців, які прибули в країну, склало 10 млн 88 тисяч осіб. Це рекордні показники в порівнянні з 2020 роком, але все одно значно менші, ніж за аналогічний період в 2019 році (24 млн 693 тисяч гостей прибули з січня по липень, і трохи більше 45 млн туристів - за весь 2019 рік).\nФото: Пляжний сезон в Туреччині триває і восени (unsplash.com/atif zafrak)\nРаніше це видання повідомляло, що тільки в аеропорт Анталії з початку 2021 року прилетіли 4 млн 352 тис.пасажирів, а пік припав на останній місяць літа – майже мільйон туристів прилетіли за перші два тижні серпня.\nУ рейтингу країн за найбільшою кількістю туристів виділили три країни: Росія (807,7 тисяч прибуттів), Німеччина (744 тис.пасажирів), Україна (345 тис. мандрівників). Трохи менше за перші 7 місяців прибуло туристів з Франції та Нідерландів.\nНа вересень "розібрали" дві третини місць у готелях\nТурецькі готелі на морських курортах заброньовані на 80% на вересень. За словами Сурурі Чорабатира, президента Турецької Федерації готельєрів (TUROFED), заповнюваність на таких узбережжях, як Анталія, Бодрум і Чешме становить 100%.\nФото: Курорт Кемер на Середземному морі (booking.com)\nНа більш прохолодному узбережжі Егейського моря готельєри також задоволені своїми вересневими бронюваннями, пише видання turizmajansi.com. У той час як заповнюваність готелів в липні і серпні досягала 90-95%, у вересні бронювання вже дійшли до 60-65%. Про це розповів Якуп Демір, президент асоціації туристичних готелів Чешме.\n"Раннє відкриття шкіл показує невелике зменшення резервації. Вересень зараз знаходиться в діапазоні 60-65 відсотків. До початку вересня ці цифри збільшаться ще більше – більшість бронювань здійснюються за 3 дні. Раніше відпочинок планували за 1-2 місяці, а тепер умови можуть змінитися в будь-який момент", - зазначив готельєр.\nСкільки коштує відпочинок в кінці серпня\nНа сайтах гарячих путівок на останній тиждень серпня з'явилися пропозиції відпочити на курортах Туреччини за ціною від 4219 гривень (135 євро) з людини за 7 ночей (3* готель в Мармарисі зі сніданками, з вильотом 29 серпня) і від 5 тисяч гривень на інших курортах в готелях категорії 3-4* з харчуванням "все включено" і авіаперельотом. Середня ціна таких бюджетних турів - від 350 євро на двох.\nФото: Приклад вартості турів до Туреччини в кінці серпня (скріншот РБК-Україна)\nМи перевірили вартість тижневого відпочинку для двох з авіаперельотом і страховкою при розміщенні в готелях з харчуванням "все включено" у провідних туристичних компаній на дати з 28 серпня і вибрали найнижчі ціни.\nУ мережі туристичних агентств "Поїхали з нами" 7 ночей в 3* готелі в Аланії стартують від 11 426 гривень, в 4* в Мармарисі можна провести відпустку за ціною від 12146 гривень, в 5* готелі найдешевший тур – від 16737 гривень в Аланьї з вильотом 30 серпня. У 5* в Бодрумі можна відпочити від 22 тис.гривень.\nУ компанії Farvater тижневий відпочинок на двох в 3* готелі в Сіде можна провести за ціною від 10022 гривень (310 євро) з вильотом 28 серпня, в Кемері – від 11 тис.грн (341 євро), в Аланії – від 11151 гривень. В 4* можна провести тиждень за ціною від 10960 гривень в Кемері, на 350 гривень дорожче – в Белеку. У 5* готелі в Аланьї тиждень обійдеться від 15486 гривень, в Сіде і Кемері – від 17102 гривень (529 євро).\nДо слова, для поїздки в Туреччину необхідно пред'явити на вибір: сертифікат про вакцинацію, негативний ПЛР-тест (за 72 години) або експрес-тест на антиген (за 48 годин).\nНагадаємо, ми писали, що туристичний бум на курортах Туреччини триватиме у вересні.\nТакож ми розповідали про новий тренд серед українців: чому туристи активно їдуть на "європейські" курорти Туреччини.


Привітання міського голови з Днем Збройних Сил України | Турківська громада\n» Новини » Привітання міського голови з Днем Збройних Сил України\nДата: 06.12.2021 08:08\nНа жаль війна не буває без жертв, і серед наших земляків є й ті, хто віддав свої життя за мир на рідній землі. Пам’ять про них назавжди залишиться в серцях жителів нашої громади. Я висловлюю щирі співчуття рідним і близьким загиблих героїв.\nА також дякую матерям, які виховали справжніх патріотів, які без остраху вдягли військову форму, і в цей час на передовій боронять нашу землю. Доземний вам уклін та людська шана.\nЯ глибоко переконаний, що українські Збройні Сили є і будуть справжньою національною гордістю, гарантуватимуть стабільність та суверенітет України. І в цей святковий день, сердечно вітаю всіх військових зі святом і висловлюю щиру вдячність українським військовим, які сьогодні стоїть на бойовому посту, захищаючи територіальну цілісність та національні інтереси країни.


На Донбасі знешкоджено ворожу засідку | Український тижневик Міст\nНа Донбасі знешкоджено ворожу засідку\nПро успіх українських розвідників розповідає у середу, 30 січня, прес-центр Операції Об’єднаних Сил (ООС). Виявивши на Докучаївському напрямку засідку супротивника, наша розвідгрупа уміло її захопила. Особовий склад супротивника, як вказано у повідомленні, було нейтралізовано. Окрім того дісталися й трофеї – зразки озброєння.\nЗа успішне виконання бойового завдання бійців розвідувальної групи представлено до нагород.\nА з оприлюдненого того ж дня фронтового зведення дізнаємося, що учора російські окупаційні війська вісім разів порушили режим припинення вогню, в тому числі тричі із забороненого Мінськими угодами озброєння. Бойові дії відбулися поблизу Авдіївки, Богданівни, Гнутового, Новомихайлівки. Кримського, Катеринівки, Луганського та хутора Вільного. Жоден український військовослужбовець не постраждав.\nНаші підрозділи відкривали вогонь у відповідь. За даними розвідки, минулої доби убито чотирьох окупантів, ще шестеро отримали поранення. Крім того, знищено військову вантажівку «КамАЗ» з озброєнням та матеріально-технічними засобами ворога.\nСвітлина: зброя з ворожої засідки.