Чи можна самостійно зняти тен в пральній машині Samsung? | Техніка\nГоловна » Ремонт » Техніка » Чи можна самостійно зняти тен в пральній машині Samsung?\nЧи можна самостійно зняти тен в пральній машині Samsung?\nЗаміна тена не так складна, як здається. Для цього не обов’язково викликати майстра додому або здавати свою техніку в ремонт. Отже, як поміняти тен в пральній машині Самсунг? Дана марка є однією з найпопулярніших серед російських споживачів. Ось на її прикладі і розберемося, де розташований і як зняти тен з пральної машини, щоб його поміняти.\nМожливі причини поломки елемента нагріву\nПрактично в будь пральній машинці існує нагрівальний елемент. Це необхідно для того, щоб технічний пристрій могло здійснювати процес прання шляхом наливу і самостійного підігріву води. Вид тена зазвичай нагадує подовжену трубку, невеликого діаметру, з одним або декількома вигинами і двома-трьома кріпленнями для болтів по краях.\nРозглянемо основні причини виходу з ладу тена в машинках Самсунг:\nУтворення накипу на поверхні;\nНеправильна експлуатація пральної машинки;\nПоява корозії металу;\nЗамикання внаслідок стрибків напруги в електромережі.\nРано чи пізно будь-якого технічного пристрою може знадобитися ремонт, пральні машинки Самсунг теж не виняток. Поломка нагрівального елемента, за статистикою, є однією з найпоширеніших. Це видатковий матеріал, тому заміна тена зазвичай буває стандартною процедурою у будь-яких агрегатів, що мають нагрівальний елемент в будові.\nЗіпсований тен не можна відремонтувати, його можливо тільки замінити на новий!\nЗаміна нагрівального елемента своїми руками\nЯкщо з якихось причин у вашій пральній машині Самсунг тен прийшов в непридатність, не варто панікувати. Для того щоб здійснити ремонт, майстер не буде потрібно. Заміну елемента нагріву води можна зробити своїми руками. Достатньо лише наявність деяких інструментів і хоч будь-яких навичок в спілкуванні з технікою.\nОзнаки поломки тена:\nСкло люка, через який здійснюється завантаження білизни, залишається холодним при пранні в будь-якому режимі;\nПрання не закінчується, машинка продовжує прати без завершення циклу;\nУ пральній машині Самсунг панель управління видає помилку на дисплеї;\nТехніка просто не працює при включенні.\nПочати ремонт випливає з ретельного перегляду деталей агрегату. Важливо перевірити, якщо візуально на тені виявлена накип, корозія або кіптяву, то причина збою в роботі техніки криється саме в поломці нагрівального елемента. Зазвичай він розташований під барабаном. Перш, ніж почати розбирати ваш агрегат, необхідно перевірити його і злити всю воду. Для цього використовуємо аварійне зливний отвір внизу, попередньо підставивши плоску ємність під слив, щоб зібрати воду. Після цього відключаємо техніку від електрики і каналізації. Далі знімаємо панель задньої стінки корпуса машини Самсунг. Після обережно від’єднуємо дроти, що йдуть до елемента нагріву, і послаблюємо кріплення тена до повного його вилучення. Обов’язково потрібно ретельно очистити всі з’єднувальні елементи кріплень від накипу та інших забруднень. Тільки після очищення здійснюємо монтаж і встановлюємо новий нагрівальний елемент в порядку, зворотному розбиранні пристрою.\nВажливо врахувати, що заміну деталей нагрівання слід проводити тільки на повністю ідентичні. Якщо замінити їх на подібні, просто підходящі за розміром, але неспівпадаючі за деякими характеристиками, то може статися замикання і, як наслідок, вже більш серйозна поломка.\nЯкщо у вас виникли які-небудь питання в процесі заміни запчастин прального агрегату, завжди є професійний майстер, до якого можна звернутися за допомогою. Ремонт подібного плану насправді буде коштувати не дуже дорого, приблизно 500 рублів. Ціни встановлює сам майстер, або фірма, яка здійснює ремонтні роботи пральних машин Самсунг.


Як вберегтись від передчасної смерті | Уляна Супрун | Блог\nПостійний контроль власного тиску та доступ до лікування\nВідмова від транс-жирів\nЦі три інтервенції можуть врятувати від передчасної смерті близько 100 мільйонів людей у всьому світі до 2024 року. Такий висновок науковці зробили після аналізу глобальних даних популяційних досліджень по цим факторам та оцінок ситуації ВООЗ. Ознайомитися детальніше з дослідженням можна тут.\nЗа розрахунками дослідників, збільшення доступу до регулярного лікування артеріальної гіпертензії на 70% потенційно може врятувати від передчасної смерті близько 39,4 мільйона людей. Скорочення споживання солі на 30% — 40 мільйонів смертей, відмова від транс-жирів — 14,8 мільйона. І це все протягом 25 років, якщо почати впроваджувати ці інтервенції вже зараз.\nВсі ці заходи допоможуть зменшити смертність від неінфекційних хвороб. Наразі вони є провідною причиною передчасної смертності у світі. Це передусім неінфекційні хвороби — рак, діабет, серцево-судинні, хронічні респіраторні, психічні захворювання. Близько 41 мільйона людей (71%) помирає саме від цих хвороб. В Україні вони складають майже 90% від усіх смертей.\nСитуація виглядає загрозливою, але насправді ризики можна зменшити в рази, якщо дотримуватися простих правил щоденно:\n➡ Постійно контролюйте власний тиск та за потреби приймайте ліки для його нормалізації\nРегулярне вимірювання артеріального тиску допоможе вчасно виявити проблему ще на початковому етапі, звернутися до лікаря та уникнути небажаних наслідків. Це важливо робити незалежно від віку, адже на артеріальну гіпертензію хворіють не тільки люди старшого віку.\nЛіки від високого тиску потрібно приймати не лише тоді, коли погано. Сьогодні не існує іншого способу запобігти ускладненням гіпертензії (інсульту, інфаркту, ураженню нирок, судинній деменції) крім дотримання здорового способу життя та регулярного(!) медикаментозного лікування.\nПостійний прийом ліків має нормалізовувати тиск. Вкрай важливо приймати призначені лікарем препарати, що допоможуть досягати вашого цільового тиску. За програмою "Доступні ліки", ви можете отримувати потрібні ліки безоплатно або з невеликою доплатою. Дізнайтеся більше тут.\nТут більше міфів про високий тиск.\n➡ Контролюйте споживання солі\nДенна норма солі для людини, яка не має серйозних проблем зі здоров’ям, становить 6 грамів. Це близько однієї чайної ложки. Для дітей норма ще менше: від 1 до 3 років — 2 грами на день, від 4 до 6 — 3 грами; а від 7 до 10 років — 5 грамів. Вихід за цю межу означає підвищені ризики серйозних хвороб. Передусім значно збільшує шанси мати високий тиск та псує здоров’я судин.\nЗ сіллю варто бути дуже уважним — її надмірне споживання визнано однією з найбільших загроз для здоров’я серед харчових чинників.\nЯк контролювати споживання солі?\nЇжте домашню їжу та будьте обережні з фаст-фудом. В останньому може бути дуже багато солі. Тому краще готуйте вдома. Це найкращий спосіб контролювати кількість спожитої солі.\nОбирайте продукти зі зниженим вмістом солі. Для цього читайте етикетку — якщо сіль знаходиться на початку списку інгредієнтів, то це означає її надмірний вміст.\nЗамініть сіль на прянощі.\nБільше порад про зменшення споживання солі тут.\n➡ Відмовтеся від транс-жирів в раціоні\nТранс-жири підвищують ризик атеросклерозу, хронічного запалення, ішемічної хвороби серця та ревматоїдного артриту. Вони калорійні і нічим не корисні та сприяють розвитку про-запального фону і обманюють імунну систему.\nЗапам’ятайте, що транс-жири — це маргарини в кондитерських виробах та соусах, солодощі з тривалим терміном придатності (кекси, круасани, тістечка), смажені страви (картопля-фрі та пончики), більшість напівфабрикатів (охолоджене тісто, піца, м’ясні та рибні вироби — рибні палички, котлети), чіпси, снеки, сухарики, горішки, попкорн.\nЯк від них вберегтися? Передусім, коли купуєте продукти — уважно читайте написи на етикетці. "Частково гідрогенізований жир" чи "рослинний жир" свідчать про те, що там є транс-жири. Також намагайтеся не смажити і не споживати багато смаженої їжі.\nПам’ятайте, що коли йдеться про збереження здоров’я, потрібно працювати регулярно і доволі сумлінно. Не буває так, що за одне тренування чи здоровий прийом їжі можна попередити чи вилікувати якусь хворобу.\n#абивибулиздорові піклуватися про себе треба постійно. Тому обов’язково візьміть до уваги ці прості поради.


17 січня на Донбасі: 8 порушень режиму тиші - Патріот Донбасу\n17 січня на Донбасі: 8 порушень режиму тиші\nПресцентр штабу ООС у ранковому зведенні інформує про 8 фактів порушення режиму припинення вогню російсько-терористичними збройними формуваннями у п’ятницю, 17 січня. Ворог знову обстрілює наші позиції із забороненого Мінськими угодами озброєння, серед якого міномети калібрів 120 та 82 мм. Також окупанти відкривають вогонь з гранатометів, кулеметів та інших видів стрілецької зброї.\nДоба 17 січня минула без втрат серед наших захисників.\nРосійські окупанти 5 разів відкривали вогонь в районі відповідальності ОТУ “СХІД”. Обстріли із заборонених мінометів (82 мм) двічі зафіксовані поблизу Павлополя. Також під ворожий вогонь потрапили позиції підрозділів Об’єднаних сил неподалік населених пунктів: Красногорівка, Широкине та Василівка.\nНезаконні збройні формування РФ та контрольовані ними бойовики тричі порушили режим тиші в районі відповідальності ОТУ “ПІВНІЧ”. Двічі з ворожого боку фіксувалася мінометна вогнева активність поблизу Оріхового. Крім того окупанти обстрілювали позиції наших захисників неподалік Луганського.\nСьогодні, 18 січня, російські окупаційні війська відкривали вогонь зі стрілецької зброї поруч з населеним пунктом Піски, внаслідок чого один з українських захисників отримав поранення.


Де на Тернопільщині найнижчий рівень народжуваності? - 0352.ua\nДе на Тернопільщині найнижчий рівень народжуваності?\n21:00, 22 листопада 2015 р.\nУ січні-вересні 2015 року в області народилася 8261 дитина, в тому числі в міських поселеннях – 3738 дітей, у сільській місцевості – 4523 дитини.\nПро це «Номер один» повідомили в Головне управління статистики Тернопільській області.\nКількість народжених у порівнянні з січнем-вереснем 2014 р. зменшилася на 613 дітей або з 11,1 до 10,3 особи в розрахунку на 1000 осіб наявного населення.\nНайвищий рівень народжуваності був у Бучацькому та Кременецькому районах (по 13,1‰), найнижчий – у Чортківському районі (7,7‰).\nНароджуваність у міських поселеннях залишається вищою, ніж у сільській місцевості (відповідно 10,5 і 10,2 народжених на 1000 осіб наявного населення).\nТернопільщина статистика народжуваність


Кримська Свiтлиця :: Текст статти "Дарина КАЛИНЯК: «УКРАЇНО КОХАНА, ПОЗБИРАЙ НАС ЗІ СВІТУ…»"\nДарина КАЛИНЯК: «УКРАЇНО КОХАНА, ПОЗБИРАЙ НАС ЗІ СВІТУ…»\nВІРШІ З ЧУЖИНИ\nЯкось до редакції газети «Кримська світлиця» завітала одна з наших читачок і принесла ошатно видану книжечку віршів та гуморесок авторки Дарини Калиняк.\nНа обкладинці – кетяг червоної калини, на якому виблискують крапельки роси, чи іммігрантської ностальгійної сльози. Книжечку видано не в Україні, а в італійському місті Салерно 2008 року. Презентує її читачам українсько-італійська культурна асоціація «Калина».\nЗі вступних статей до книжечки автора проекту Ольги Тарасюк та голови прес-служби асоціації «Калина» журналістки Наталії Згодько, трохи дізналися про авторку книги «З італійського зошита» Дарину Калиняк та про життя наших співвітчизників, котрі через складну економічну скруту і свою, власну, і нашої молодої незалежної держави України, змушені були податися в чужі країни на заробітки.\nДарина Михайлівна Калиняк народилася 1955 року в м. Чорткові, що на Тернопільщині. Ще у шкільні роки захопилася віршами, брала участь у створенні шкільного літературного альманаху. Мріяла про журналістику, але склалося так, що закінчила торговельний технікум, вийшла заміж, працювала на пошті. Але про вірші не забувала: писала, відвідувала заняття літературного об’єднання. Коли усім стало дуже скрутно – і державі, і громадянам, тоді й зародилася в душі Дарини Калиняк думка про заробітки. Адже її друзі і знайомі та незнайомі люди масово виїжджали за кордон у пошуках кращої долі. Так у житті Дарини Калиняк з’явився і розпочався «італійський» період.\nОсь як про свої поневіряння на чужині вона розповідає журналістці Наталії Згодько: «Звикала важко: мовний бар’єр, ностальгія. Ви ж знаєте, що тут бувають тільки погані і дуже погані роботи. Дуже жаль дивитися, як розумні, освічені, інтелігентні українці працюють на будівництві, прибиральницями, доглядальницями. Звичайно, дуже важко було, особливо спочатку. До року всі плачуть. Іноді, просто вже немає сил, здається, витерпіти. Але ж не можна весь час плакати! Ось тоді, коли плач переходить у крик душі, мене навідує муза – пишу вірші…».\nУ збірочці Дарини Калиняк майже всі вірші перейняті сумом за родиною, котра лишилася вдома, в Україні, за друзями, за квітучими вишнями і рідною піснею, за Україною.\nЧимало поетичних рядків написано про нелегку долю заробітчан, про важкі пошуки роботи, про стосунки, що по-різному складаються між земляками, про різне ставлення до робітниць їхніх роботодавців, про обман та користолюбство «і своїх, і чужих», про залицяльників, про кохання.\nУ цих творах – чи це сумні ліричні вірші, чи смішні історії, підсилені гротескним перебільшенням – усе життя заробітчанське.\nДоглядаючи стареньку сеньйору, пані Дарина думає про те, що краще могла би доглядати свою онуку. «Хто з нас хоч інколи на чужині не думав про це? В кого з нас не боліла душа, розмірковуючи про те, що тут, в Італії, ми вчимося терпіти примхи людей, біля яких працюємо, і чого не вміли, можливо, раніше, доглядаючи наших немічних бабусь чи матерів?» - розповідає Дарина Михайлівна журналістці Ользі Тарасюк.\nДарина Калиняк знаходить у собі сили ще й записувати вірші, які народжуються в її душі. Але ж для віршів потрібні читачі чи, бодай, слухачі? Виявляється, з останніми проблем менше. Дарина Михайлівна приходить до міського парку, де збираються наші українські заробітчани, читає їм свої вірші та гуморески. Одних розвеселить, підніме настрій, інших змусить знов линути подумки в Україну…\nДарина Калиняк не лише захоплюється поетичною творчістю. Вона, як і належить жінці-українці, вишиває рушники та серветки, в’яже, любить вирощувати городину. На балконі в італійській квартирі зробила цілий город, де ростуть і петрушка, і кріп, і хрін, перець… А поряд з українським зіллям – південний теплолюбивий лимон, розмарин, апельсин. Уміє пречудово засолювати огірки, помідори, квасити капусту…\nІ як би не складалося життя Дарини Калиняк – вона мріє про той день, коли повернеться додому в Україну, побачить свою внучку, походить рідними стежинами…\nТа хіба ж вона така одна зі своїми мріями і сподіваннями? Їх, на жаль, не десятки, а сотні тисяч!\nУкраїно-ненько, коли ж ти станеш такою, якою вони, оці люди, котрі вимушені були їхати на чужину в пошуках кращої долі, вимріяли тебе, якою хочуть тебе бачити, любити, вибудовувати і відроджувати?! Всели ж у них віру та надію, а любові їм не позичати – вона у них ніколи не відцвітала у душі.\nЛюбі читачі! Почитайте ці вірші з чужини Дарини Калиняк, які вам багато на що відкриють очі, про багато чого розкажуть. Вони - щирі, вони до болю щемкі і бентежні, їх не можна читати без болю в душі.\nА людям, які допомогли Дарині Михайлівні в Італії видати цю книжечку, хочеться сказати сердечне спасибі. Спасибі, що підтримуєте одне одного там, на чужині, що признаєтесь, не цураєтесь, що організували українсько-італійську культурну асоціацію «Калина», що випускаєте книги, не забуваєте рідну мову, культуру.\nНаше слово, наша пісня, як писав наш великий духовний пророк Тарас Шевченко, справді ніколи не вмре, не загине! А отже буде вічним і наш терплячий роботящий талановитий український народ, який рано чи пізно збереться до купи на своїй землі, у своїй Україні – вільній і незалежній. Дай, Боже!\nредактор відділу літератури і мистецтва «Кримської світлиці».\n«УКРАЇНО КОХАНА, ПОЗБИРАЙ НАС ЗІ СВІТУ…»\nЩО СКАЗАТИ МЕНІ ПРО СЕБЕ?\nпід блакитним небом.\nНе оглянулася - прожила.\nПрацювала, кудись спішила.\nВсе було на життєвій ниві.\nі вірні, й фальшиві.\nБули злети, і були падіння,\nта на все вистачало\nБог давав його, скільки треба.\nЩо мені ще сказати про себе?\nВинна держава у тому,\nЩо ми далеко від дому\nНа чужині працюєм,\nМову нерідну чуєм,\nПерем, прибираєм, шиєм,\nВікна, підлоги миєм,\nХворих людей доглядаєм...\nНа чужині страждаєм.\nЗупинка на Ананіні.\nЗ автобуса - перший крок.\nВітер холодний осінній\nПронизує до кісток.\nП’ята година ранку.\nДощ. За комір тече.\nКладу на жіноче плече.\nВітер, немов пір’їнку,\nЗриває намоклий берет.\nЗгадую дім, Україну\nЙ з валізою йду вперед.\nНа роздоріжжі спиняюсь:\nКуди повернути, йти?\nБоже! До Тебе звертаюсь,\nДорогу мені просвіти!\nПривезіть мені, хлопці, калину\nХай вона біля дому моєї\nЯ підлию її так, як рожі\nІ вона приживеться. Весною\nЯ присяду під нею послухать\nЗахмелію від співу\nі буде здаватись мені,\nЩо не в Римі я - вдома,\nБуде легше терпіти розлуку\nмені в чужині.\nВізьміть мене з собою, журавлі!\nХоча земля ця,\nначе справжній рай,\nКалина, хата, вишня у селі...\nНесіть мене з собою, журавлі,\nДо дому рідного хоча б на мить!\nсерце так болить\nНа теплій, щедрій\nта чужій землі.\nЯК ПТАШКА БЕЗКРИЛА\nВідійти не можу від неї\nЇї кличу сеньйора Нелля,\nДумками ж додому лину.\nЯ співаю їй колискову,\nБо вона ж, як мала дитина.\nТак стараюсь вивчити мову,\nА вона ревнує до сина.\nПодаю їй до ліжка їсти,\nЯк лінується з нього вставати.\nВона любить смачно поїсти\nЙ після того мене ображати.\nВ хаті я, наче пташка безкрила,\nЩо не може в небо злетіти.\nБоже, дай здоров’я й сили,\nЩоби хвору сеньйору терпіти.\nЦвітуть на терасі\nрозкішні кущі –\nЧервоні і білі рожі,\nХоч їх купають не часто дощі\nІ світанкові роси.\nКоли світанок, як добрий сусід,\nСтукає тихо в віконце,\nЯ їх підливаю\nй дивлюся на схід –\nТуди, звідки сходить сонце.\nДалеко там, - Україна моя.\nДодому чекає родина.\nНе рідна мені італійська земля,\nХоч тепла вона і гостинна.\nУ НАЙВАЖЧІ ХВИЛИНИ\nдо тебе звертаюся, прошу:\nПоможи мені, мамо,\nдостойно нести мою ношу.\nРідна мамо, до мене зійди\nіз небес на хвилину\nІ підтримай мене в чужині,\nсвою грішну дитину.\nМені дуже потрібні порада\nтвоя й допомога,\nЯ до тебе звертаюсь в біді\nі до Господа Бога.\nЗнаю я, що мені ще до тебе\nТи посидь біля ліжка мого,\nпоки гояться рани.\nТільки ти одна, мамо, зумієш\nЯк нелегко мені в чужині,\nяк я мушу терпіти.\nБачиш ти, що мене не щадять\nтут ні бурі, ні грози.\nЯ покажу тобі лиш одній\nБачиш ти, як нелегко до мене\nприходять тут гроші,\nПоможи мені, мамо, достойно\nнести мою ношу.\nБувають хвилини такі,\nЩо хочеться вовком вити.\nКоли не знаєш, як жити.\nЩо пішки пішов би додому.\nБувають хвилини такі\nВ Італії, в домі чужому.\nТАК ХОЧЕТЬСЯ ДОДОМУ\nтак болить душа,\nЩо пішки б я пішла вже\nАле коли в кишені пусто,\nТо ж треба ще терпіти\nЙду на Піраміди до церкви\nЩоби зустріти українців\nв дружнім колі.\nТой вихідний чомусь\nЩо і незчуєшся, як він\nБез мене внуки у Тернополі\nГрядки на дачі бур’янами\nБез мене знову вишні\nАле вони мене з Італії чекають.\nНа газ, на воду, на світло\nЦіни угору йдуть.\nБез матерів ростуть.\nУ бур’янах поля.\nЧому така бідна держава,\nКоли багата земля?\nНадія, що нові міністри\nСкерують все на добро.\nЖінки повернуться в місто,\nПовернуться в рідне село.\nНадія, що економіка\nНадія на нову владу\nВ жінок українських живе.\nЯ ПОЛЮБИЛА ОСТІЮ\nЯ полюбила Остію за те,\nЩо бачу тут людей\nз усього світу,\nЩо тут мімоза в лютому цвіте,\nА в пальми увесь рік\nЩо не страждаю тут від\nКоли надіну платтячко просте\nІ ходжу в ньому в будь-яку\nЩо море тут мені шумить\nЯ полюбила Остію, проте\nМої думки летять на Україну.\nдля мене віднині\nВ Римі далекому\nв сеньйори діти,\nХоча могла би\nА я - докупки -\nдочці на хату.\nТерплю, як можу,\nГуляє містом осінь пізня,\nКружляє з вітром листопад.\nЛіта летять, як з клена листя,\nЛіта летять на заробітках.\nОх, які довгі ночі й дні!\nТут друзі є, тут - дві сусідки!\nТільки усе це - в чужині.\nЧужа земля. Вона не гріє.\nТак само, як чужі слова.\nТривога, сум і ностальгія...\nВід них кружляє голова.\nСрібні нитки уже в волоссі\nНа голові кругом чола.\nЩе не зима, а пізня осінь\nУ дім непрошена зайшла.\nБоже, дай нам здоров’я,\nЩоб стерпіти всі муки.\nДо дітей, до онуків.\nТій землі поклонитись,\nДе батьківські могили.\nДай великої сили!\nМи, як вівці без стада,\nРозбрелися по світу.\nМи усі твої діти.\nНа чужині нам сняться\nВишні в білому цвіті.\nТи - єдина на світі.\nБоже, дай нам дожити\nДо тієї години,\nЩоб нужда вже не гнала\nУкраїнок в чужину.\nЩоби сім’ї з’єднались,\nЩоби діти маленькі\nЧоловік зміг обняти\nСвою любу дружину,\nЩоби не покидали\nБільше ми Україну.\nПозбирай нас зі світу.\nЄ у тебе лани і поля,\nЄ квітуча і щедра земля,\nТільки люди чужі і мова не та,\nТому ім’я твоє – чужина.\nВ ній лиш сльози,\nО матінко мила, Господи мій,\nЯк тяжко в чужині одній.\nКругом гори лише височать,\nІ пташки тут співають не так.\nТому плаче-ридає душа,\nВ чужині я – немов сирота.\nНавіть плакать не можна мені\nУ далекій оцій стороні,\nЩоб не чули люди чужі,\nБо в них серце й душа кам’яні.\nВже на скронях густа сивина.\nПостаріла я тут не з добра.\nУ всіх бідах ти винна одна –\nЧужина, чужина, чужина.\nПрошу, Боже, Тебе, поможи\nІ зі мною мій жаль розділи,\nДай терпіння і мужності дай,\nЩоб у рідний вернутися край.\nТам, де діти, де рідні мої,\nДе співають пісні солов’ї,\nДе земля моя рідна, свята,\nДе не буду я більше одна.\nПрошу, Боже, Тебе я щодня,\nБережи її вдень і вночі,\nЩоб зраділи ми зустрічі всі.\nЗнову неділя, я дзвоню додому -\nІ стискається серце моє.\nЧую близько твій голос,\nТа не бачу обличчя твоє.\nЗабуто про відчай і втому.\nРідний голос дитячий дзвенить.\nВ ці хвилини я хочу додому\nІ серце ще більше болить.\nЗабула про все,\nщо хотіла спитати,\nТільки слухаю милі слова.\nХоч би встигла ти, доню,\nХоч би довшою\nкожна хвилина була.\nМуки такої не зичу нікому,\nКоли плаче далеко дитина твоя.\nЯк можна словами\nсвій біль передати?\nЦе, донечко, доля моя і твоя.\nПостiйна адреса статтi: http://svitlytsia.crimea.ua/?section=article&artID=7066


Олександр Норчук: Військовий? Медик? Ні, Актор! - Преса - Новини - ТЕАТР імені Марії Заньковецької\nЗустріч з провідним актором театру імені Марії Заньковецької, заслуженим артистом України Олександром Норчуком декілька разів переносилась в силу його зайнятості, адже він зараз задіяний в багатьох проектах, як на сцені у Львові так і на телезйомках в Києві. І лише завдяки вихідному нам вдалось зустрітись в затишній кав’ярні в центрі Львова.\n– Олександре, під час підготовки до інтерв’ю ми шукали інформацію про вас, про ваше минуле і як виявилось її практично немає. Як таке могло статись, адже Ви один з провідних акторів найкращого театру Західної України ? Тож давайте спробуємо разом розібратись, хто такий Олександр Норчук.\n– В нас якось так сталось, що мас-медіа не добираються до театру. Раніше про наших старших акторів і писали, і книги про них виходили, а зараз, може всі сподіваються, що вся інформація вже є, і тому ніхто не цікавиться акторами, не збирає нової інформації. А ще біда в тому, що ми дуже мало їздимо на гастролі. Колись театр Заньковецької не вилазив з гастролей - схід, центр, захід весь, ну на захід ми ще зараз на день-два їздимо, але колись ми місяцями були на гастролях, люди нас знали по всій країні, нас знали за межами України. Зараз з цим складніше. Хоча минулого року театр побував на великих гастролях в США і це було дуже успішно.\nЯ родом з Хмельниччини, там є таке прекрасне село Грузевиця, за мого дитинства там були величезні торфорозробки, село старе, йому вже більше 400 років, говорять, що його заснували за часів Богдана Хмельницького, коли він під час походу зупинявся і залишав поранених козаків в тих краях на лікування. От вони те село і заснували.\nВ мене є сестричка рідна, вона юрист, батьки теж не з мистецьких кіл. Правда батькова сестра актриса, вона працює в Хмельницькому театрі, але якось так сталось, що я ніколи і не знав про те, що вона актриса. Тому свій шлях я вибирав сам, дуже довго вибирав, особливо в старших класах, я хотів і те і се. Батько хотів, щоб я був військовим, мама хотіла, щоб я був лікарем. А я вибрав те, що вибрав, і ще жодного разу не пошкодував про це. Я вибрав професію, яка фактично поєднує всі мої бажання та бажання батьків, адже доводиться і лікаря грати і військового, масу комедійних ролей, всілякого потрошки.\n– Після того, як у 1999 році ви закінчили Київський державний інститут театрального мистецтва імені Івана Карпенка-Карого то одразу потрапили до Львова ?\n– Тут теж трапилось дивовижне везіння. Ми всі знаємо театр ім. Заньковецької, які тут люди працюють і працювали, тут в ті часи була своя студія, і мені педагоги ще в Карпенка казали, що ми можемо допомогти тобі з львівським ТЮГОМ, а от з Заньковецької навряд. Але так сталось, що в мене була викладачка Євгенія Олександрівна Гулякіна, яка викладала в нас сценічну мову, а її чоловік був ректором в Карпенка Карого. Якось він зустрівся з Федором Стригуном і каже, що там хлопчик випускається, дуже хоче саме в театр Заньковецької, а Стригун сказав, нехай приїжджає, подивимось. От так мене подивились і взяли, вже 20 років в театрі.\n– За цей час ви зіграли багато ролей, чи є якась, яка стала найважливішою для вас ?\n– Перша важлива для мене роль – це роль Тараса Шевченка в виставі «Державна зрада», я дуже шкодую, що цю виставу вже списали і не грають, вважаю, що в Україні досі не було такої потужної постановки про Кирило-Мефодіївське товариство. Історія написана, до речі, американцем українського походження Реєм Лапікою. Не знаю де автор знайшов матеріали і як він це зробив, але він зробив неперевершену історично-літературну композицію про те, як відбувався суд над Кирило-Мефодіївцями. Він показав як Тарас Шевченко мучився в казематі зі своїми Думами. Вистава так і була поставлена, що на сцені відображались всі його Думи, які ходили навколо нього і повторювали його тексти. Для мене це була знакова роль. Крім того, я зіграв її в 25 років, в березні тоді вийшла прем’єра, практично на мій день народження, це був мені такий подарунок долі.\nДо того в мене вже були ролі в театрі, було багато вводів на ролі акторів, які в силу обставин покинули театр на той час. Був період коли мене за один місяць ввели в 8 нових вистав, зранку до вечора репетиції, я не розумів що відбувається. Там такий персонаж, тут інший і це все треба було бігом зробити, бо вистави мусили йти, адже глядачу не поясниш що немає актора. Вистава мусить відбутись.\nДалі було багато різних ролей: Сава Чалий, Невольник, Кропивницький в виставі «Марія Заньковецька». От зараз зіграв Назара Стодолю. Я раніше грав в цій виставі роль Гната, але, враховуючи ситуацію з Олесем Федорченком, довелось зіграти Назара. Я дуже переживав що я вже застарий, але режисер вирішив що я ще зможу, потягну. І на мою думку, ще стягнув. Не знаю як, але режисер сказав що все добре, та й відгуки від людей теж чув, що все добре, напевно вдалося. Хоча це дуже важко враховуючи ситуацію.\n– Чи важко взяти роль до якої ти не готувався, скільки часу це займає ?\n– Мене ввели в роль Назара Стодолі за три репетиції. Враховуючи що вистава ставилась майже півроку, то три репетиції - це нічого. Але я дуже дякую своїм партнерам і режисеру Федору Миколайовичу за те, що вони зробили все можливе, щоб ця вистава була.\n– Чи всі ролі у вашій акторській кар’єрі вдавались вам? Чи можливо було таке що от не йде і все?\n– В мене було декілька таких ролей, на сцені маю на увазі. Це був, до речі, як не дивно «Невольник», я не знаю чому, було кілька моментів в виставі, які я не міг, чи мені бракувало практики, скоріш за все, я ніяк не міг їх відчути. Це дуже важко коли ти вдаєш ситуацію, яку ти переживаєш. Це зараз - «Саша ти можеш це зробити», а тоді, враховуючи брак емоцій, було важко прожити такі ролі.\nТому актор, він як губка, він мусить вбирати в себе все що навколо. Нас цьому вчили ще в інституті: «Ви маєте багато спостерігати, дивитись що відбувається на вулиці, не пропускайте такі речі, це потім вилиється у ваші образи на сцені».\nОт чому люди приходять в зал і часто пізнають себе в тих чи інших ситуаціях. Бо це все акторські спостереження. Люди працюють, живуть, а ми спостерігаємо за цим і віддзеркалюємо на сцені.\nІ тому я кажу, були ролі, це будь-яка роль, це не прив’язуючи до кількох ролей, які вдались чи не вдались, це колосальна праця. Часом буває, що режисер щось ставить і таке враження, що він сам не знає що ставить, що з того вийде, і ти мусиш це грати. Грати те, що не\nзнає ніхто, але актори і до цього пристосовуються на превелике диво.\n– У Вас протягом одного тижня багато різних ролей на сцені, це різні образи, долі, люди. Наскільки це важко перелаштуватись з однієї ролі на іншу ? Щоб не бути схожим ?\n– Я прагну, щоб я не був схожий в ролях з однієї вистави на другу. Можлива не завжди це виходить, тому що один тиждень можуть йти підряд різні вистави. Вони різні, ти реально не встигаєш переключитись. В мене бувають такі випадки, якщо ми граємо якусь драму, то я ще ніч після того погано сплю, і на другий день ще є відчуття, а в той же вечір наступного дня треба грати комедію. Можливо воно десь перегукується, це не без того. Бо що таке підготовка до вистави? Наприклад, той самий «Назар Стодоля», я тиждень готуюсь, прокручую діалоги, я вже себе налаштовую. То ми актори між собою сміємося, що ми як відеомагнітофон – касету поміняв і все, але насправді це ж не так, це треба цілий організм перебудувати на якийсь інший лад.\n– Це ж важко постійно жити, переживати свою роль. Чи можливо відіграв роль і пішов додому, відключився?\n– Є різні актори, є такі, що як прийшов на такому якомусь урагані, роль відіграв і побіг, а хтось це все ближче бере до серця, живе цим. І, звичайно, все залежить від ролі, бо коли ти відіграв епізод і до кінця вистави відійшов - це одне, а коли ти відіграв велику роль впродовж всієї вистави - це основа, на яку все населяється як на одну голку, між цим є велика різниця.\nЯ належу до таких акторів, які і до того і після того переживають. Але після, в мене відбувається своєрідна сатисфакція, я щось віддав глядачу, а взамін отримав позитивні емоції залу, які покривають ці всі затрати сил та енергії.\n– До речі, по акторах дуже видно хто і як віддавався виконуючи свою роль, особливо в кінці вистави.\nЄ таке. І це багато від чого залежить. І від самих акторів, і від матеріалу, і від глядача. Якщо цікавий матеріал, то й глядач буде відповідно реагувати і актори краще викладатись. А часом доводиться грати таке, що і люди не розуміють що відбувається, от потім на поклонах і враження відповідні.\n– А як вам львівський глядач ?\n– Дуже різний. Дуже вибагливий. І це не дивно. Бо Львів – це мистецьке місто, тут багато театрів. Люди мають з чим порівнювати, люди ходять в різні театри, в філармонію, в нас багато всіляких гастролей відбувається, мають з чим порівняти. І тут не йдеться про те щоб вгодити, йдеться про те, щоб показати ще якусь сторону медалі. У Львові навіть на одну і ту саму виставу можуть по різному реагувати різні люди.\nА загалом дуже тішить, що завжди ходять. Подобається не подобається, люди завжди ходять до нас в театр. Ми знаємось з іншими акторами, з інших обласних центрів, і там дуже тяжко з цим. Навіть в моєму рідному Хмельницьку дуже тяжко. Там, по-перше, дуже мало прем’єр, вони ставлять одну прем’єру в рік, а в нас 4-5. Ми приїхали до них на один день на гастролі, нам кажуть, - «так у вас повний зал, а ми вже забули, що таке повний зал». Так що, тут велике спасибі львівській публіці, вони завжди шанували, і шанують наш театр.\n– Але ж є різний глядач. Одні сидять переживають, інші по телефонах говорять.\nСкажімо так, мені здається це культура поведінки. В нас трошки публіка відвикла від цього всього. В нас відвикли вдягатись в театр, колись вдягались якнайвишуканіше, бо йшли в театр, а зараз можуть в спортивних костюмах приходити. А про телефони - це стара історія не один раз це відбувається. Там ж попередження перед виставою є, і як його можна не почути ? Ти коли в образі ти його минаєш, це все, але ти ж чуєш, ти ж людина в першу чергу, а ще коли на весь зал починають відповідати. І таке буває. Не цікаво вийди, для чого заважати? Але мені здається, що це більш дозволяють собі заїжджі, адже на вистави ходять і туристи.\nНаприклад, один раз ми грали «Безодню» Ореста Огородника і, коли був момент в фіналі з хлібом, найболючіший і найсуперечливіший момент в виставі, коли Орест Павлович Гарда розламує хліб і каже до цього сепаратиста Саші, якого я граю: «Хліба хочеш?», то хтось з залу голосно сказав російською мовою: «Давно би так!». Ясно, що це люди не зі Львова, ну але ми для того зрештою і є, щоб нести культуру в маси, може і навчаться колись. Так що мобілки, це не найстрашніше явище.\nА ще наші львівські школярі на виставах ведуть себе жахливо. Колись на моїй пам’яті була вистава «Для домашнього вогнища» по Франку, то мусили опускати завісу. Я тоді сидів в залі, дивився виставу. Це була денна вистава, сиділо дві школи, то вони вже так шуміли, що жах, актори один одного не чули на сцені. А потім, на одному важкому монолозі так почали шуміти, що це просто катастрофа, і пані Леся Бонковська закінчивши монолог вийшла на авансцену і сказала в зал: «Мені вас шкода» і опустили завісу. Виставу так і не дограли. Правда, це було трохи давно, але зараз мало що змінилося. До речі, з сіл культурніших дітей привозять на вистави, ніж наші міські. Чи то міські такі балувані, чи я не знаю. Але це така дивна тенденція.\n– У Вас вже є величезний досвід, чи не планує спробувати себе в ролі сценариста чи режисера ?\n– Я думаю, що це все ще попереду, ще чекає. Виставу не знаю, а от в кіно я можливо б себе і спробував.\nЯ давно хотів поступати на кінорежисуру, але все нема часу, це ж треба сесії їздити здавати, а в мене зараз багато проектів, репетиції, зйомки.\n– Так, знаю, що ви почали зніматись в кіно. Розкажіть про свої враження від цієї сторони мистецтва.\n– Український продукт кіновиробництва тільки зараз почали знімати, до того тут товклись здебільшого приїжджі з Росії весь час, те саме робилось і в Києві. Для наших акторів не було роботи. Зараз все змінилось, і нарешті є пропозиції для наших акторів. Також імпонує що з’являється україномовний продукт, це дуже добре. Мені в Києві приємно чути, коли кажуть: «а в цьому щось є». Вже якщо українською мовою не дублюється фільм, то щось бракує. Це тому, що люди почали повертатись до коріння. А те, що почали знімати кіно українською мовою, це взагалі прекрасно. Тому що ти ніяк інакше не достукаєшся до людей як через мас-медіа, кіно, телебачення, інтернет, щоб люди згадали свою мову, культуру, історію.\nЯ вважаю, що на даний момент треба знімати історичне українське кіно, щоб люди знали з чого починалось, щоб люди знали де їхній початок. Зараз, наприклад, знімають фільм «Король Данило», це прекрасно. Шкода правда, що держава це активно не фінансує. На якісь глобальні речі не знаходять кошти, а на якусь дурню дають.\nТакож дуже чекаю прем’єру фільму «Екс». Там знімались актори з нашого театру і я теж знімався. Це фільм Сергія Лисенка, оператор Сергій Михальчук - той, що знімав «Поводир». Фільм заснований на реальних фактах про Львів 30-х років, Львів під Польщею.\nТеатр і кіно дуже відрізняються одне від другого. Ніколи про це не думав, але зараз з цим стикнувся, це в рази менше емоцій, міміки, жестів. В театрі ти маєш репетиції, на все півроку, а в кіно нема, там прорепетирували сцену і за другим разом знімають. Мені дуже було важко перші знімальні дні. Мені режисер казав «менше, менше міміки, ти не на сцені, одного погляду твого вистачає, не треба ось цього всього». Це була катастрофа, але зараз, ніби навчився. Так якось потроху потиху звиклось. Вже чую що роблю якісь впевненіші кроки. Думаю, що в подальшому буду якийсь людяніший. Кіно - це зовсім інша наука.\nТому я бажаю всім нашим акторам пройти через цю школу, тому що зараз українське кіно почали знімати і думаю, що будуть проекти, будуть запрошувати, але вони мають бути готові до цього, це теж треба вміти робити.\nМаринюк Андрій, Гал-інфо, 11.10.2018


Розвиток культури на українських землях у XVIII ст. - Історія України. З поглибленим вивченням історії. 8 клас. Власов\n§ 40. Розвиток культури на українських землях у XVIII ст.\nРозвиток української культури XVIII ст. відбувався у досить складних і суперечливих умовах. Українські землі були поділені між сусідніми державами. На кінець століття терени України входили до складу Австрійської та Російської імперій. Імперські уряди здебільшого проводили колонізаторську політику, спрямовану на знищення української мови, культури та ідентичності. Русифікація та панування кріпосницьких відносин негативно позначилися на розвитку української культури. Проте, незважаючи на зовнішні впливи, у XVIII ст. спостерігалося її піднесення.\n1. Розвиток освіти, природничих і математичних знань\nНаприкінці XVIII ст. в Російській імперії було здійснено загальнодержавну реформу освіти. На Лівобережній та Слобідській Україні впроваджували нові типи шкіл - головні й малі народні училища. Чотирирічні головні народні училища, що їх відкрили в Києві, Чернігові, Новгороді-Сіверському, Харкові, Катеринославі, мали навчати дворянських дітей. У повітових містах було створено дворічні малі училища. Царські реформи перетворили освіту в Україні на привілей вищих верств населення, вона набула станового характеру. Крім того, нові школи царський уряд використовував як потужний засіб впливу на українське населення, адже навчання в них провадилося тільки російською мовою.\nГоловним осередком освіти, науки й мистецтва залишалася Києво-Могилянська академія. Проте у другій половині XVIII ст. заходами імперського уряду її було перетворено на становий духовний навчальний заклад, а 1817 р. взагалі закрито.\nКиївська академія мала вирішальне значення для становлення й розвитку української науки, культури й літературного процесу в XVII-XVIII ст. У ній сформувався один із центрів філософської думки слов’янського світу. В академії навчалися літописці С. Величко, Г. Грабянка, історики М. Бантиш-Каменський, М. Берлінський, художники І. Мигура, Г. Левицький, Л. Тарасевич, композитори М. Березовський, А. Ведель, архітектор І. Григорович-Барський. Її вихованцями були гетьмани України.\nКиївська академія сприяла становленню української літературної мови, тут склалася поетична школа. Професори академії написали десятки курсів поетики, у яких розробили теорію українського поетичного мистецтва. У Київській академії виник і розвивався український театр. Для нього писали драми, діалоги й інтермедії.\nКиєво-Могилянська академія надавала студентам і медичні знання. Офіційно клас медицини було відкрито лише в 1802 р. Вихованці академії ставали знаними медиками, засновниками лікувальних закладів. Так, доктором медицини Лейпцизького університету був українець Нестор Максимович-Амбодик. Він працював у госпіталях Петербурга й Кронштадта, був основоположником вітчизняного акушерства, ботаніки й фізіотерапії. Данило Самойлович, доктор наук з епідеміології, військовий лікар під час російсько-турецької війни, був почесним членом двадцяти академій. Разом із колегою Є. Мухіним він не лише описав епідемії чуми та холери, а й запровадив щеплення від віспи та інші заходи для боротьби з цими захворюваннями.\nУ XVIII ст. в Україні зростала зацікавленість природничими науками. Професори Києво-Могилянської академії використовували у лекціях знання з астрономії, фізики, біології, медицини. Значну увагу приділяли фізиці, розділами якої були, зокрема, рух, космологія тощо. З’явилися курси натурфілософії - попередниці природознавства. У другій половині XVIII ст. в академії було відкрито класи чистої математики (алгебра й геометрія), а також змішаної математики, де викладали цивільну й військову архітектуру, механіку, гідростатику, гідравліку, оптику, астрономію тощо.\nПеребудуйте твердження на проблемне запитання й дайте на нього аргументовану відповідь.\nКиєво-Могилянська академія в другій половині XVII - першій половині XVIII ст. була одним із найвпливовіших центрів освіти, науки, видавничої справи в Україні та Росії. Назвіть відомих вам вихованців Києво-Могилянської академії.\nДещо інакшою була ситуація із системою освіти на Правобережжі та західноукраїнських землях. У селах і надалі працювали дяківські школи, проте потужний наступ католицизму призвів до закриття більшості братських шкіл. Польська влада підтримувала лише єзуїтські та уніатські школи, що отримували фінансування з ордену єзуїтів. Під патронатом ордену діяли Львівський, Перемишльський та Кам’янецький колегіуми.\nВажливим осередком освіти й науки в західноукраїнському регіоні був Львівський університет, заснований ще у 1661 р. Діяльність цього закладу суворо контролювала польська влада, навчання велося латиною, тож це не сприяло розвитку української національної культури в краї. У 1787-1809 рр. при Львівському університеті діяв тимчасовий навчальний заклад - «Studium Rutenum» («Студіум рутенум»), який офіційно називався «Провізоричний науковий інститут у руській мові». Заклад було засновано указом австрійського імператора Йосифа ІІ у 1787 р. і призначався він для підготовки греко-католицьких священників.\nУ «Studium Rutenum» діяло два відділи - філософський і богословський, навчання здійснювалося церковнослов’янською мовою. Викладачів до закладу обирали на конкурсній основі, перевагу надавали тим, хто мав власний переклад підручника. Вступати ж до «Studium Rutenum» могли кандидати, які досягли сімнадцятирічного віку, вміли читати й писати українською мовою, а також мали довідки про стан здоров’я та походження з Галичини.\nЗбільшення кількості студентів, що володіли латиною й могли навчатися у Львівському університеті, спричинило зниження зацікавленості молоді до «Studium Rutenum» та поступового його закриття.\nВипускник Львівського університету І. Франко писав, що «на початку XIX ст. не всі студенти Галичини розуміли “язичіє” (тобто українську мову), саме вони й просили, аби їм викладали польською мовою», що і стало причиною закриття «Studium Rutenum». Поміркуйте, чому склалася така мовна ситуація на українських землях. Чим вона була спричинена? До яких наслідків могла привести у майбутньому? Яку роль відігравав «Studium Rutenum» для збереження національної ідентичності українського народу?\n2. Розвиток гуманітарних наук. Григорій Сковорода\nРозвиток природничих наук відбувався в тісному зв’язку з розвитком філософії. Усі відомі церковні діячі, учені, поети висловлювали філософські ідеї або у трактатах, або у творах інших жанрів. Найвидатнішим філософом та поетом України другої половини XVIII ст. був Григорій Сковорода.\nГригорій Сковорода (1722-1794) - видатний український філософ, богослов, поет, педагог. Навчався в Києво-Могилянській академії. Мав яскраве музичне обдарування, був запрошений співати до царського палацу. Полишивши службу в придворній капелі, повернувся на навчання до Києво-Могилянської академії. Незабаром вирушив у складі дипломатичної місії за кордон. Слухав лекції у кількох європейських університетах. Повернувшись в Україну, був домашнім учителем та викладачем Переяславського і Харківського колегіумів. Викладав курс поетики, використовуючи найпрогресивніші європейські досягнення, які багато в чому суперечили традиційним поглядам. Це викликало невдоволення керівництва колегіумів. Не бажаючи поступатися переконаннями, Г. Сковорода облишив викладання. Останні 25 років життя мандрував Україною, проповідуючи серед народу. Підсумовуючи побачене й пережите, Г. Сковорода заповів написати на своєму надгробку: «Світ ловив мене, та не впіймав».\nФілософські ідеї Г. Сковороди втілені в його літературних творах. Найскладніші з них - філософські трактати. Прагнучи поширити свої думки серед українського народу, мислитель винайшов для популярного викладу філософських ідей оригінальний спосіб. Він утілював їх у мистецькій формі - у віршах та байках. Збірник поезій Г. Сковороди «Сад божественних пісень» складається з 30 віршів. Байки зібрані в книгу «Байки харківські». Твори Г. Сковороди не були надруковані за його життя, проте їх знали українці, поширювали у списках, пісні співали кобзарі, а байки переказували.\nПриміщення в Переяславському колегіумі, де працював Г. Сковорода. Сучасне фото\nПомешкання Г. Сковороди у Переяславському колегіумі. Сучасне фото\nПрочитайте текст джерела й дайте відповіді на запитання. 1. Як Б. Хмельницький, на думку поета, прислужився утвердженню ідеалів свободи? 2. Чому Г. Сковорода вважав свободу найбільшим щастям?\n«Що є свобода? Добро в ній якеє?\nВольності отче, Богдане-герою!»\nГ. Сковорода. «De libertate» («Що є свобода»)\nІсторичні твори другої половини XVIII ст. часто несли в собі державницькі ідеї. До найвизначніших тогочасних пам’яток належить «Розмова Великоросії з Малоросією», автором якої був перекладач Генеральної військової канцелярії Семеон Дівович. Він сформулював ідею, що за українсько-московським договором 1654 р. Українська держава не увійшла до складу Московії, а зберегла свої права і вольності, й надалі залишаючись рівноправною державою. Відтак, автор розглядав Військо Запорозьке і Московію як дві окремі держави.\nВиходець із середовища козацької старшини, знаний поет і драматург Василь Капніст емоційно відреагував на ліквідацію козацького устрою та запровадження кріпацтва Катериною ІІ «Одою на рабство» (1783). Автор не лише оплакав уярмлення Вітчизни, а й різко негативно висловлювався щодо політики царату в Україні.\nВершиною політичної думки XVIII ст. вважається твір невідомого автора «Історія Русів». Автор наголошував на історичній відмінності й протистоянні між Руссю та Московією, підкреслював історичну тяглість української нації від Русі-України й до козацької Гетьманщини. Окремо було підкреслено рівноправність руської й козацької еліти з польською шляхтою і російським дворянством. Наскрізною в «Історії Русів» є ідея, що найбільшою цінністю для народу є свобода.\nПрочитайте текст джерела й дайте відповіді на запитання. 1. Чи погоджуєтеся зі словами автора? Чи вважаєте його думку хибною? Відповідь обґрунтуйте. 2. Чому автор перекладу вважав, що книга приходить до українців у вирішальні часи? 3. Як гадаєте, чи актуальна ця праця для українського сьогодення? Чому?\n«Історія Русів - це первісна частина ракети, яка запустила нас з вами в космічний безмір історії народів і держав. Дуже багато ми не знаємо про себе - ця книжка має властивість нам дещо розтлумачувати. І вперше, і вдруге, і втрете. Ми гірші, аніж ми думали про себе в найприкріший час петрівчаної ночі, але ж ми і кращі, аніж видаємося собі в мить золотої ейфорії. Ми тверді, пругкі, відчайдушні, сентиментальні і романтичні. Часом надто жорстокі, а часом слиняві лінюхи і надзвичайно безалаберні люди. Ця книжка для того, щоб ми стрепенулись. Вона приходить до українців завжди у вирішальні часи. Зайве твердити, що зараз саме така пора».\n«Історія Русів». Переклад і передмова І. Драча. 1991 р.\n3. Розвиток музичної культури України\nКиєво-Могилянська академія була провідним осередком музичної культури, де навчання музики й співу вважалося обов’язковим предметом. Ще в 50-х роках XVII ст. тодішній ректор академії Лазар Баранович організував спеціальну музично-хорову школу. Хор студентів налічував близько 300 осіб і був найкращим київським хором.\nМузичні класи відкривали й у колегіумах. У 1729 р. вийшов указ про створення співацької школи у Глухові. Наступного року школа почала діяти. Це був перший спеціалізований заклад музичного профілю. За гетьманування К. Розумовського Глухів став музичною столицею України. Тут, при дворі гетьмана, діяли професійний оркестр та оперний театр, основу репертуару яких становили найкращі зразки західноєвропейської музики. Поширення музичних знань сприяло становленню української професійної музики.\nМузичну культуру України неможливо уявити без імен Артема Веделя, Максима Березовського та Дмитра Бортнянського. Усі троє з раннього дитинства виявили величезний музичний талант, мріяли про високе мистецтво, творили його, заживши найвищих оцінок слухачів, проте ніхто з них не був гідно влаштований у житті. Лише один - Д. Бортнянський - не знав злиднів. Після навчання в Глухівській співацькій школі Д. Бортнянський потрапив до Петербурга. Удосконалював освіту за кордоном. Написав понад сотню творів хорової духовної музики, багато світських творів різних жанрів. Хоч би яку музику він творив, вона завжди мала в собі українські мотиви.\nМеморіальна дошка Артемію Веделю. Скульптор І. Гречаник. Київ. 2008 р.\nМ. Березовський після навчання потрапив до Болонської академії, невдовзі отримав там звання академіка-композитора і став членом Болонського філармонійного товариства. Перебуваючи в Італії, поставив оперу «Демофонт».\nЗовсім юний А. Ведель, навчаючись у Києво-Могилянській академії, був знаний як найталановитіший київський диригент і віртуозний виконавець музичних творів. Ще до закінчення академії його забрали до Москви. Протягом кількох років А. Ведель керував хором московського генерал-губернатора. Уславився як автор хорових церковних концертів.\n4. Особливості розвитку архітектури\nІконостас Спасо-Преображенської церкви в с. Великі Сорочинці\nУкраїнська архітектура середини - другої половини XVIII ст. розвивала надбання попереднього періоду. Панівним архітектурним стилем на землях Лівобережної, Слобідської та Південної України залишалося козацьке бароко. Найвідомішою спорудою доби є збудована впродовж 1718-1730 рр. Спасо-Преображенська церква в с. Великі Сорочинці на Полтавщині, зведена коштом миргородського полковника (незабаром гетьмана) Д. Апостола.\nУнікальна церква з семиярусним іконостасом - єдиним збереженим на українському Лівобережжі. Іконостас займає всю ширину храму (23 м) і складається з головного іконостаса й двох іконостасів у бічних вівтарях, налічує понад 100 ікон.\nТроїцька соборна церква в Самарі. Архітектор Я. Погребняк. 1773-1779 рр.\nНеперевершеною пам’яткою дерев’яного храмового будівництва є Троїцька соборна церква у Самарі (сучасний Новомосковськ Дніпропетровської обл.). Це найбільша й найвища споруда XVIII ст. (близько 65 м), єдина збережена дев’ятизрубна церква з дев’ятьма банями в Україні. Будували її впродовж 1773-1779 рр. за проєктом народного майстра Якова Погребняка на замовлення самарської старшини й духовенства.\nМайстер довго не міг утілити свій задум - храм йому уявлявся дев’ятибанним, з однією банею в центрі, проте так, щоб з усіх чотирьох боків було видно по три бані. Зрештою, він подався в плавні й залишався там доти, доки його не осяяло, як саме належить зводити церкву. Аби переконати замовників у можливості реалізації свого задуму, будівничий створив мініатюрну модель храму. Ще однією цікавою особливістю будівництва було те, що церкву споруджено без жодного цвяха, - такою була умова замовників, які вважали, що не можна вбивати цвяхи у храм Спасителя - Ісуса Христа, який був цвяхами прибитий до хреста.\nУ тогочасному церковному будівництві дерево й надалі залишалося основним матеріалом. І саме в дерев’яній архітектурі козацької України найяскравіше втілився національний колорит. Тож зрозуміло, чому на початку ХІХ ст. її було заборонено в Російській імперії указом Синоду.\nМурована церковна архітектура Лівобережжя зазнала російського впливу. Відому Андріївську церкву в Києві збудовано за проєктом петербурзького архітектора (за походженням - італійця) Бартоломео Растреллі, а церкву Різдва Богородиці в Козельці на Чернігівщині звів петербурзький майстрер Андрій Квасов.\nСеред українських майстрів найвизначнішим архітектором доби був Іван Григорович-Барський. Архітектурну діяльність він розпочав наприкінці 40-х років XVIII ст. з будівництва міського водогону на Подолі, центральною спорудою якого став павільйон-фонтан Феліціан (Самсон) на майдані перед будинком магістрату.\n1. Вознесенська церква в Березні на Чернігівщині. Архітектор О. Шолудько. 1759-1761 рр. Фотографія початку XX ст.\n2. Андріївська церква в Києві. Архітектор Б. Растреллі. 1747-1762 рр.\n3. Церква Різдва Богородиці в Козельці. Архітектор А. Квасов. 1752-1763 рр.\nУ 60-70-х роках XVIII ст. І. Григорович-Барський був найпопулярнішим київським будівничим, без його участі не зводили жодну будівлю на Подолі. Він спорудив, зокрема, надбрамну церкву Кирилівського монастиря, Покровську церкву й церкву Миколи Набережного. Окрім того, збудував кам’яну церкву Святих Антонія та Феодосія Печерських у Василькові, поблизу Києва, церкву Покрови Богородиці в Охтирці, Трьох Святителів у Лемешах.\nНа Правобережжі й західноукраїнських землях архітектура розвивалася під впливом західноєвропейських традицій. У будівництві католицьких та греко-католицьких монастирів та костелів простежуються риси західноєвропейського бароко. Характерною пам’яткою такої архітектури є костел монастиря домініканців у Львові, споруджений 1745-1749 рр. за проєктом Яна де Вітте.\nНайвизначнішою пам’яткою церковного будівництва тієї доби став собор Святого Юра у Львові. Він є символом українського Львова. Храм закладено 1744 р. за проєктом львівського будівничого - підприємця німецького походження Бернарда Меретина. Фундатором Святоюрського собору був греко-католицький митрополит Атанасій Шептицький.\nРоздивіться зображення культових споруд на с. 364-366, що їх зводили на західноукраїнських теренах та у Гетьманщині й дайте відповіді на запитання. 1. Поміркуйте, чому вони так різняться між собою. 2. Чому на території Західної України не був поширений стиль козацького бароко? 3. З чим була пов’язана мода на запрошення іноземців-архітекторів для спорудження будівель в Україні? 4. Створіть проєкт екскурсії визначними пам’ятками архітектури Києва, спроєктованими І. Григоровичем-Барським. Придумайте назву екскурсії, прокладіть маршрут, знайдіть фотографії і цікаві факти про архітектурні об’єкти. Врахуйте, що тривалість екскурсії має становити одну годину.\nПокровська церква на Подолі в Києві. Архітектор І. Григорович-Барський. 1766 р.\nСобор Святого Юра у Львові. Архітектор Б. Меретин. 1744-1762 рр.\nКостел монастиря домініканців у Львові. Архітектор Я. де Вітте. 1745-1749 рр.\nУспенська соборна церква Почаївської лаври. Архітектори Г. Гофман, П. Полейовський. 1771-1783 рр.\nВідомою пам’яткою доби є також Успенська соборна церква (1771-1783) - головний храм і найвиразніша споруда архітектурного ансамблю Почаївської лаври (нині м. Почаїв Тернопільської обл.). Він споруджений у стилі європейського бароко за зміненим проєктом Г. Гофмана. Собор і досі вражає величністю й монументальністю.\nКласицизм в архітектурі характеризується світлими барвами, строгими й чіткими архітектурними формами, відмовою від пишного оздоблення. В його основі - регулярна система в забудові міст, стриманість і простота форм, наслідування художніх зразків античності.\nВ останні десятиліття XVIII ст. в Україні поширився стиль класицизму. Одним із перших (і водночас найвідомішим) класицистичним палацовим комплексом був палац і парк у Качанівці на Чернігівщині.\nКачанівка. Сучасне фото\nУ 1794 р. колишній гетьман К. Розумовський повернувся до Батурина, плануючи створити тут грандіозний палацово-парковий комплекс. Ансамбль мав складатися з палацу, двох флігелів та парку пейзажного типу.\nРоздивіться зображення палаців у Качанівці та Батурині, дайте відповіді на запитання й виконайте завдання. 1. Знайдіть спільні й відмінні риси у зовнішньому вигляді цих будівель. 2. Поміркуйте, що впливало на появу споруд у стилі класицизму на теренах України?\nПалац Кирила Розумовського в Батурині. Сучасне фото\nРозташований на терасі високого лівого берега Сейму, палац К. Розумовського вже понад 200 років є окрасою та символом Батурина - колишньої резиденції гетьманів Лівобережної України. У забудові втілено риси античної архітектури: головний фасад споруди прикрашено портиком із восьми колон іонійського стилю. У цокольному поверсі планували розмістити гардеробні кімнати та комори, на першому поверсі - бібліотеку й кабінети, на другому - зали для урочистих прийомів та парадну їдальню, на третьому - спальні. Інтер’єр прикрашали ліпниною, розписами та плафонами, картинами та скульптурами найкращих майстрів тієї доби. Зі смертю графа будівництво припинили. Зображений на фотографії палац набув такого вигляду лише 2008-2009 рр. Нині палац Розумовського - пам’ятка архітектури, що є частиною Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця».\n5. Розвиток скульптури\nСамобутністю відзначалася й скульптура. Скульптура - здебільшого дерев’яна, різьблена - прикрашала насамперед католицькі храми Правобережжя та Західної України. Найвідомішим скульптором другої половини XVIII ст. є Йоганн Пінзель. На жаль, його творів, авторство яких документально підтверджено, збереглося дуже мало. Серед небагатьох збережених та задокументованих робіт митця є постаті святих Лева й Афанасія на другому поверсі фасадної стіни та скульптурна композиція «Святий Юрій Змієборець» на фасаді собору Святого Юра у Львові. Пам’ятка належить до найвизначніших зразків монументальної барокової скульптури. Кінна статуя Юрія Змієборця сповнена динаміки та емоційної виразності. Вершника зображено в нестримному русі. Він мчить, сповнений непохитної рішучості здолати зло, уособленням якого є повержений і простромлений списом змій.\nСкульптурна композиція «Святий Юрій Змієборець» на фасаді собору Святого Юра у Львові. Скульптор Й. Пінзель\nСкульптурна група Св. Лева й Афанасія на фасаді собору Святого Юра у Львові. Скульптор Й. Пінзель\n6. Своєрідність образотворчого мистецтва\nПереважна більшість пам’яток малярства другої половини XVIII ст., пов’язаних із творчістю майстрів Лівобережжя, втрачена. Серед уцілілих дослідники називають ікони з Вознесенської церкви в селищі Березні на Чернігівщині, збудованої в 60-х роках XVIII ст. Це ікони «Моління», апостолів й унікальний образ Трьох Святителів. Колорит величного «Моління», побудований на градаціях відтінків золота посеред скромніших вкраплень інших кольорів, створює ілюзію сяяння зображених постатей. Березнянські ікони - це останні, вершинні, твори релігійного малярства українського Лівобережжя.\nПортрет Павла Руденка. Художник В. Боровиковський. 80-ті роки XVIII ст.\nМоління. Ікона з Вознесенської церкви в Березні. Близько 1762 р.\nЦікавими є декілька вцілілих миргородських ікон В. Боровиковського.\nУ світському малярстві в другій половині XVIII ст. розвивався портретний живопис. Найчастіше художники зображували меценатів Києва та Лівобережжя. До таких зразків належать портрети Івана та Якова Шиянів. Ці мистецькі традиції втілено й у портреті полтавського бургомістра П. Руденка роботи В. Боровиковського.\nВикористовуючи рубрику «Музей на дивані» в електронному додатку до пдручника, підготуйте презентацію однієї з пам’яток образотворчого мистецтва України XVIII ст. Результати представте в класі.\n7. Церковне та релігійне життя\nУ XVIII ст. в Україні вся система релігійних організацій, православних і уніатських, залишалася фундаментом духовного життя українського народу. Водночас православна церква, підпорядкована російському царату, поступово ставала знаряддям русифікації українців.\nЗа вказівками російських імператорів було ліквідовано всі особливості української церкви (у звичаях проведення церковної служби, у святах, читанні богослужбових книг та ін.) - вона була уніфікована з російською. Майже всі українські богослужбові книги винищували, а друкарні українських монастирів мали друкувати книги за московським зразком. Було заборонено українські переклади Святого Письма, будівництво церков в українському стилі тощо. На високі церковні посади уряд намагався призначати лише росіян.\nВодночас царизм погіршив і матеріальне становище української церкви. У 1786 р. за указом Катерини II уряд відібрав у монастирів маєтки та землі разом із прикріпленими селянами. Чимало монастирів було закрито, а решті уряд значно скоротив фінансування. Реформа негативно позначилася на шкільній справі та друкарстві, які були тісно пов’язані з монастирями. Це був дуже жорстокий удар по Києво-Могилянській академії, позбавленій відтоді матеріальної бази. Боляче вдарила реформа і по всій українській культурі.\nНестабільним було становище уніатської церкви на Правобережжі та в Галичині. Під керівництвом кількох енергійних єпископів греко-католицька церква склалася в окрему релігійну організацію, відмінну і від православ’я, і від католицтва. Почалося піднесення культурного рівня нижчого духовенства, розгорнулася його освітня діяльність. За короткий час населення Галичини звикло до унії, визнало її як національну церкву та захисника національних інтересів.\nОдразу після Першого поділу Речі Посполитої на Правобережжі розгорнулася боротьба за «повернення» населення у православ’я. Після Третього поділу цей процес значно прискорився. Катерина II видала низку указів із вимогою переходу українців-уніатів у православ’я. В результаті у православ’я «добровільно» перейшли 2300 церков, було ліквідовано всі василіанські (уніатські) монастирі. На Правобережжі уряд майже не втручався у взаємини поміщиків та селян, віддавши останніх цілком на милість панів, які могли на власний розсуд карати й милувати кріпаків, зокрема й піддавати утискам на релігійному ґрунті.\nПаїсій Величковський. Невідомий художник. XVIII-XIX ст.\nПаїсій Величковський (1722-1794) - український церковний діяч, богослов, філософ, письменник. Навчався у Києво-Могилянській академії. Деякий час перебував у Києво-Печерській лаврі, був гравером Києво-Печерської друкарні. 1743 р. помандрував у Молдову, а 1746 р. - на Афон, де жив майже 17 років. Проживаючи на Афоні, а пізніше у Молдові підтримував зв’язки з Кошем Запорозької Січі. Згуртував навколо себе освічених людей, які займалися перекладом і переписуванням книг, організував друкарню. За його ініціативи при монастирях було створено школи для підготовки перекладачів церковнослужбової і богословської літератури. Видав 1773 р. слов’янську граматику та «Медичні поради по людських хворобах» молдовською мовою.\nВИСЛОВІТЬ СЛАСНУ ДУМКУ ЩОДО ЗАПРОПОНОВАНИХ ТВЕРДЖЕНЬ\nРозвиток культури українських земель у XVIII ст. відбувався під впливом зовнішніх чинників унаслідок перебування українських земель у складі різних держав.\nНайбільшим осередком освіти й науки Наддніпрянської України залишалася Києво-Могилянська академія, яка виховала цілу плеяду відомих учених, політиків, культурних діячів.\nНа Правобережжі та західноукраїнських землях вагомий внесок у розвиток освіти, науки, збереження української культурної спадщини зробив «Studium Rutenum».\nРозвиток української філософії у XVIII ст. пов’язаний з іменем Г. Сковороди, який обстоював ідеї гуманізму, свободи й рівності.\nЦентром розвитку української музичної культури стало Глухівське музичне училище, вихованці якого прославляли український народ на найвідоміших сценах Європи.\nВ архітектурі та скульптурі XVIII ст. й надалі домінував стиль бароко, маючи суттєві відмінності на західноукраїнських теренах та землях Гетьманщини. У другій половині XVIII ст. в архітектурі та скульптурі зароджувалися риси класицизму.\n1. Згрупуйте прізвища відомих українських історичних діячів за сферою їхньої діяльності (науковці, політичні діячі, композитори, архітектори, художники).\nС. Величко; Л. Тарасевич; М. Березовський; А. Ведель; І. Григорович-Барський; В.-К. Острозький; П. Могила; Ю. Хмельницький; І. Виговський; П. Дорошенко; І. Самойлович; І. Мазепа; П. Орлик; П. Полуботок; Д. Апостол; К. Розумовський.\n2. Висловіть ставлення до висловлювань Г. Сковороди.\n«Живуть на землі такі, що не мислять ні про що, крім збагатитися, наїстися, одягтися. В серці їхнім лихе сім’я, що приносить жовч і зміїну отруту, яка вбиває душу»; «Більше думай і тоді вирішуй».\nЧому Г. Сковороду називають українським Сократом?\nЩо ви довідалися про історію літературних мов в Україні XVIII ст.? На якій основі постала слов’яноруська мова? Чому цю мову названо «штучним витвором»? Чому вона відігравала щодо староукраїнської літературної мови руйнівну роль? У чому полягало це руйнування?\n«Слов’яноруська мова, що витіснила староукраїнську, була штучним витвором, що спирався тільки на церковнослов’янську мову. Українські автори XVIII ст., пишучи свої твори, свідомо чи несвідомо хотіли влитися в загальноросійський культурний контекст. Навіть більше – вони творили його, бо російська література з їхньою участю тільки-но починала розвиватися. Г. Сковорода філософські твори писав російською мовою, свідомо звертаючись час від часу до українізмів. Служачи культурним потребам українців, і слов’яноруська мова, і мова Г. Сковороди витісняли з ужитку вже освячену двома століттями староукраїнську літературну мову. Таким чином, обидві літературні мови – слов’яноруська і російська – об’єктивно відігравали деструктивну роль щодо староукраїнської мови. Але, руйнуючи староукраїнську літературну мову і відкриваючи тим самим простір для поширення в Україні російської літературної, ці штучні мови розчищали місце для творення нової української літературної мови – уже не на церковнослов’янській, а на суто народній основі».\n4. Виберіть із переліку пам’ятки, створені в другій половині XVIII ст.\nПалац Кирила Розумовського в Батурині; ікони М. Петрахновича для Успенської церкви у Львові; Георгіївський собор Видубицького монастиря в Києві; Троїцька соборна церква в Самарі; ікони з Вознесенської церкви в Березні; портрет знатного військового товариша Григорія Гамалії; собор Святого Юра у Львові.\nСвій вибір поясніть.\n5. Підготуйте проєкт-презентацію про життя і діяльність одного з українських культурних діячів XVIII ст. (на вибір учня/учениці).


Макроекономічний аналіз на 23 січня 2019 року | Незалежна Асоціація Банків України\nБанківська система збільшила балансові показники у 2018 році. Відповідно до попередніх даних грошово-кредитної статистики Національного банку України, у 2018 році кредитний портфель банківської системи збільшився на 6%, депозитна база – на 4%. Найбільш жваво зростали кредити домашнім господарствам у гривні, які за рік збільшилися на 31%. Завдяки стабільності валютного курсу та підвищенню процентних ставок впродовж 2018 року клієнти банків надавали дедалі більшу перевагу вкладам у національній валюті: за рік сумарні депозити у гривні збільшилися на 10%, тимчасом як клієнтські кошти у іноземній валюті скоротилися на 2%. Наразі гривня та іноземна валюта у банківських вкладах співвідносяться як 59:41 (торік 56:44).\nРоздрібна торгівля у 2018 році зросла на 6,1%. Відповідно до даних Державної служби статистики, у 2018 році товарооборот роздрібної торгівлі зріс на 6,1% у реальному вираженні. Поміж великих регіонів, найактивніше (+10-14%) зростали роздрібні продажі у Донецькій, Київській та Полтавській областях. З іншого боку, у місті Київ, Одеській і Харківській областях роздрібні продажі зростали мляво (+1-3%).\nІнфляція сповільнилася до 9,8%. Відповідно до даних Державної служби статистики, у грудні 2018 року динаміка індексу споживчих цін (ІСЦ) сповільнилася з 10% до 9,8% у річному вимірі. Зокрема, сповільненню інфляції сприяло зниження цін на нафтопродукти в Україні на тлі охолодження світових цін на нафту. Фактичний показник інфляції на кінець року виявився дещо нижчим за останній прогноз НБУ (10,1%). У разі закріплення позитивних інфляційних тенденцій Національний банк України може вдатися до пом’якшення монетарної політики, тобто до зниження облікової ставки.\nУкраїнський бізнес зберігає оптимістичний погляд на економічні умови. Відповідно до регулярного дослідження думки українських підприємств, здійсненого у IV кварталі 2018 року Національним банком України, більшість компаній мають позитивні очікування від найближчого майбутнього. Більшість опитуваних очікує збільшення продажів, покращення фінансового результату, нарощування інвестицій та робочої сили упродовж наступних 12 місяців. Результуючий Індекс ділових очікувань (ІДО) зберігся у позначки 117 пунктів (значення понад 100 вказують на оптимістичні очікування).


Вітання Секретаря РНБО Олександра Турчинова з нагоди Дня гідності - Рада національної безпеки і оборони України\nВітання Секретаря РНБО Олександра Турчинова з нагоди Дня гідності\nУ цей день два роки тому почався складний шлях України до очищення. В мене таке враження, що за цей час пройшло не два роки, а більше десяти.\nКоли ми в листопаді 2013 року вийшли на Майдан, ніхто навіть не сподівався, що це призведе до подібних революційних змін. Всі мали лише відчуття, що зараз відбуваються правильні речі, що ми не можемо відступити, що Україна в нас одна і тільки разом, об'єднавшись, ми зможемо її врятувати. Тоді в нас вийшло.\nАле це був лише перший крок, тому що далі була війна, агресія щодо нашої країни, і нам потрібно не тільки її подолати, але і забезпечити масштабні зміни та економічне відродження України як демократичної європейської держави.\nСьогодні, на жаль, відбувається багато спекуляцій навколо величі Майдану. Дехто дозволяє собі спроби конвертувати години чи хвилини, проведені там, у якийсь політичний капітал, дехто сперечається, хто більше зробив для перемоги Революції Гідності, а хто менше. Ці спекуляції та суперечки вихолощують сутність Майдану та свідчать про ницість людей, які відносяться до Революції Гідності як до розмінної карти.\nВиміряти хто більше зробив для Майдану неможливо. Кожен там робив рівно стільки, скільки міг, скільки йому підказувала совість. Крапка. Кожен, хто там був, зробив свій внесок, малий чи великий, але без цього внеску Майдану б не сталося.\nЄдині, хто зробив більше всіх, хто тоді віддав все без залишку - це Герої Небесної сотні. Це люди, які пожертвували всім, віддали своє життя заради України. І сварки навколо Майдану лише применшують їх жертву, тому давайте будемо гідними їх пам'яті та подвигу. Вічна їм пам'ять...\nКожна річниця - це момент істини, момент підбиття підсумків, але це лише проміжний пункт, тому що остаточно підвести риску під життям неможливо, адже зміни - це процес. Це процес, який повинен початись, перш за все, всередині кожного українця. Потихеньку, попри спротив, відбуваються зміни всередині нас і в країні. До остаточної перемоги ще не близько, але, як і тоді, Україна в нас одна і назад шляху немає.\nЗі святом! З Днем Гідності!


DataLife Engine > Версия для печати > 3 автомобілі для соціального таксі отримала Житомирщина\nDataLife Engine > Обласні новини > 3 автомобілі для соціального таксі отримала Житомирщина\n3 автомобілі для соціального таксі отримала Житомирщина\n25.03. Разместил: yuriy\nВідтепер люди з інвалідністю, які проживають у Баранівській, Брусилівській та Любарській ОТГ зможуть користуватися соціальним таксі, адже минулого тижня отримали спеціальні автомобілі для перевезення людей з інвалідністю, які мають порушення опорно-рухового апарату.\nПро це розповів директор департаменту праці, соціальної та сімейної політики ОДА Юрій Прокопець.\n«Минулого тижня Баранівська, Брусилівська та Любарська об’єднані територіальні громади отримали спеціальні автомобілі, які перевозитимуть людей з інвалідністю. У цих громадах створені соціальні служби, які фінансуватимуться із місцевого бюджету. Такі люди зможуть їздити туди, куди їм треба, а кількість поїздок та умови перевезення самостійно визначатиме ОТГ», – розповів Юрій Прокопець.\nАвтомобілі укомплектовані пасажирським підйомником, що керується дистанційним пультом. Для зручності підйомник має перехідний місток. Основні технічні параметри відповідають Директивам Безпеки ЄС.\nВартість одного такого автомобіля – 1 млн грн.\nЗагалом придбали 25 спеціально обладнаних автомобілів для усієї України в рамках програми стимулювання територіальних громад до створення служб перевезень людей з інвалідністю (соціальне таксі), що була запроваджена у минулому 2018 році.\nТакож він додав, що до 1 квітня інші громади, в яких проживає від 25 людей з інвалідністю можуть створити відповідну соціальну службу та подати пакет документів для отримання спеціального автомобіля для перевезення.\nДовідково. Автомобілі закупаються Фондом соціального захисту інвалідів таких автомобілів для забезпечення перевезення осіб з інвалідністю виконавчими органами міських рад (крім міст, що є обласними центрами, та міст обласного значення), сільських, селищних рад об’єднаних територіальних громад.


7 ДНІВ-УКРАЇНА » Із транспортного колапсу у Тернополі знайшли тимчасовий вихід: маршрутки знову возять пасажирів (Відео)\nІз транспортного колапсу у Тернополі знайшли тимчасовий вихід: маршрутки знову возять пасажирів (Відео)\n09:09 | 08.11.2018\nПісля двох днів зупинки приватні перевізники Тернополя сьогодні вранці вивели маршрутки на лінії за тарифами, що діяли до скандального підвищення.\nТакі тарифи діятимуть, допоки виконком міськради у діалозі з громадою і перевізниками не прийме рішення про нові тарифи на проїзд у громадському транспорті міста. Про такі результати домовленостей, яких досягли 7 листопада під час засідання профільної депутатської комісії разом із перевізниками, повідомив сайт Тернопільської міськради.\nЯк ідеться в повідомленні, міська влада поставила приватним перевізникам умову: або вони 8 листопада виїздять на маршрути, або угоду з ними буде розірвано.\nМаршрутки сьогодні вранці знову курсують Тернополем.\n«Наразі визначено, що перевізники будуть курсувати за старими тарифами (3/4 грн. у тролейбусах та 4/5 грн. у маршрутках) до отримання висновку незалежної експертизи щодо розрахунків тарифів, рішення депутатських комісій та відповідного рішення виконавчого комітету», — йдеться в повідомленні міськради.\nОчевидно, що довго возити мешканців Тернополя за збитковим, як стерджують перевізники, тарифом 4-5 грн маршрутки не будуть, відтак із компромісним рішенням про підняття тарифів на проїзд у громадському транспорті міська влада Тернополя довго тягти не буде.\nНаразі називають 7 гривень як компромісний варіант тарифу на проїзд у маршрутках міста:\n«Усі сторони зійшлися на тому, що необхідно змінювати тариф на громадсько-пасажирські перевезення у Тернополі. Навіть за підрахунками громадських активістів, мінімальний розмір тарифу на проїзд у маршрутках (це при врахуванні, за їх словами, вартості дизпалива 23,5 грн.) повинен становити 6,70 грн», — йдеться в повідомленні мерії.\nРозмір тарифу сьогодні має розглядати бюджетна комісія міськради: «З метою вирішення ситуації з тарифами вищезгадана депутатська комісія проведе наступне засідання разом з депутатською комісією з питань бюджету та фінансів у четвер, 8 листопада. Тож після отримання результатів діяльності комісій та незалежної експертизи від аудиторської компанії, вартість проїзду у громадсько-пасажирському транспорті буде переглянута».\nНагадаємо, що масові акції протесту тернополян спричинило підняття тарифу на проїзд до 8-9 грн готівкою. Ці тарифи виконком скасував і повернув попередні.\nЧитайте також: У Тернополі транспортний колапс — автобуси приватних перевізників на маршрути не вийшли (Відео)\nЯк результат — невихід маршруток на лінії 6-7 листопада.\nЧитайте також: Тернопіль без маршруток: приватні перевізники назвали умову повернення автобусів на маршрути (Відео)\nТе, що тимчасовий вихід із транспортного колапсу дається Тернополю непросто, засвідчує засідання профільної комісії міськради 7 листопада. Воно тривало цілий день.\nДо 16 години здавалось, що компромісу знайдено не буде. Про це — у сюжеті TV-4.\nМітки: "7 Днів-Україна", 7 днів, громадський транспорт, маршрутки, тариф, Тернопіль


Ліфтова індустрія :: XІІI-а Всеукраїнська Конференція працівників ліфтової галузі в Україні, 28-29 серпня 2014р.\nГоловна » Новини » XІІI-а Всеукраїнська Конференція працівників ліфтової галузі в Україні, 28-29 серпня 2014р.\nЗапрошуємо Вас прийняти участь в XІІI-ій Всеукраїнській Конференції працівників ліфтової галузі України!\nКонференція буде проходити 28-29 серпня 2014р. в Кирилівка (База відпочинку «Приморська Галатея»). Для проведення конференції надано Актовий зал (розраховано до 150 людей), який оснащений сучасною мультимедійною технікою. Це дає можливість кожному з учасників конференції як найкраще подати свою інформацію і зробити презентацію своїх брендів та послуг, а також організація «бліц-виставок».\nНа Конференцію запрошено: керівництво ЖКГ Запорізької Міської Ради; заступник нач. Облдержадміністрації Запорізької обл.; керівництво ЖКГ України; представники органів сертифікації ДП «ТЕСКО» та «ТИСК»; керівництво ТУ Держгірпромнагляду по Львівській обл. та керівництво ТУ Держгірпромнагляду по Київській обл.; керівника «Західний ЕТЦ»; керівники кафедри «Львівської Політехніки» по підготовці ІТП для ліфтової галузі; генерального директора Інституту Проблем Надійності Машин і Споруд та керівники інших підрозділів нашої галузі.\nХочемо нагадати, що на попередніх Конференціях ми приймали наших іноземних колег із Білорусі, Польщі, Греції, Болгарії, Іспанії, Росії, Чехії, Ізраїлю та інших країн. На ХІІІ Конференції приймуть участь представники виробників ліфтів з Туреччини.\nБудемо раді бачити нових партнерів на нашій Конференції та розглянути їхні пропозиції.\nТеми, які виносяться до розгляду на Конференції:\nСтан ліфтового господарства в Україні та основні проблеми по експлуатації ліфтів.\nВиконання програми фінансування ремонту, модернізації, заміни ліфтів в 2014р. Перспективи та реалії ліфтової галузі в умовах сьогоднішнього фінансування галузі на основі перших 7-ми місяців 2014р.\nРозгляд і затвердження Звернення в Кабмін України про узаконення «Дня працівника ліфтової галузі України».\nРозгляд Звернення в Кабмін України про відміну оплат за проведення технічних експертиз та видачі Дозволів і Ліцензій для ліфтової галузі.\nДосвід ліфтових підприємств по заміні і модернізації ліфтів в 2014р.\nСистеми диспетчеризації ліфтів та новітні технології, які використовуються в ліфтовій галузі України.\nРозгляд нових ПББЕЛ та подача матеріалів на подальше їх удосконалення.\nПрезентація іноземних компаній (очікуються представники з заводів Іспанії, Польщі, Греці, Туреччини).\nРозгляд питань та завдань, які повинна вирішувати ЛАУ, а також розмір членських внесків для забезпечення роботи ЛАУ.\nРозгляд питання про відкриття спеціальності по підготовці ІТП у «Львівська Політехніка».\nІнші питання (узгоджуються учасниками в процесі реєстрації учасників, виступів і дискусій).\n27 серпня 2014 р. – заїзд учасників.\nНа 28 серпня 2014р.:\n- 900 – 1000 – реєстрація учасників (актовий зал).\n- 1000 – 1600 - виступи і презентація фірм.\n- 1115 – 1130 – кава-брейк.\n- 1300 – 1400 – обід.\n- 1900 - святковий бенкет.\nНа 29 серпня 2014р.:\n- 800 - 900 - сніданок.\n- 900 - 1100 – обговорення-дискусії по сферах діяльності учасників. Підведення підсумків Конференції.\n- 1100 - 1300 – визначення дати проведення 1 Установчих Зборів ЛАУ та складу учасників-представників.\nЧекаємо Вас у Кирилівці!\nВартість проживання в БВ «Приморська Галатея» вказана в Реєстраційній формі і не входить у вартість за участь в Конференції. ШАНОВНІ УЧАСНИКИ! У зв’язку з тим, що Конференція співпадає з сезонним відпочинком прохання заздалегідь бронювати номера в «Приморська Галатея» за тел.: 097 864-48-47 - п. Наталя. Дякую!\nПрислати заповнену Реєстраційну форму на участь в конференції по факсу (032) 295-38-52 чи по електронній пошті lift_industry@mail.ru. Реєстраційні форми приймаються до 20 серпня 2014 р.\nОплатити рахунок за участь в Конференції (вартість нараховується в залежності від кількості учасників згідно рахунку). Оплата приймається до 23 серпня 2014р.\nЗ повагою, головний редактор Пилипів М.Д.\nСкачати Інформацію та Реєстраційну форму на участь у 13 Всеукраїнській Конференції працівників ліфтової, 28-29 серпня 2014р., м. Кирилівка


Факультет Всі факультети Економіка Фінанси і бухгалтерський облік Графіка Міжнародні відносини Менеджмент Туризм Англійська філологія Іспанська філологія Журналістика Дієтика Інформатика Business Administration Архітектура Психологія менеджменту Економіка (Зарубіжні ринки) Бізнес-право Менеджмент - Соціологія бізнесу Право (Юридичний факультет) Управління розвитком підприєвства Менеджмент у віртуальному середовищі Психологія Азійські стосунки Шведська філологія Англійська філологія із вивченням додаткової мови Норвезька філологія Соціологія Дизайн Косметологія Фізіотерапія Безпека Адміністрація Охорона здоров'я English Philology Педагогіка Логістика Кіно і аудіовізуалізація Охорона здоров'я Management Finance and Accounting Tourism English Philology Economy International Relations Graphic Journalism and Social Communication Computer engineering(IT) Business Administration Architecture Digital Marketing International Business Management Psychology in English Соціологія Журналістика Management and Marketing in Cross-Cultural Context Product design International Tourism\nВаршава VISTULA — один із перших міжнародних недержавних ВНЗ Польщі. Входить у ТОП кращих університетів-партнерів програми «UP-STUDY Навчання в Польщі». Найкраще викладання англійською мовою у Варшаві. Найбільш інтернаціональний ВНЗ - навчаються студенти із 50+ країн світу.\nЕкономіка підприємства 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nМіжнародний бізнес 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nЕкономічні зв'язки з країнами Азії 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nБухгалтерський облік та фінанси АССА 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nБанківські та фінансові послуги 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nБухгалтерський облік і фінанси 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nПідприємство 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nАналітик фінансового ринку 1450 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nInternational Business 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nEconomics of the new silk road 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nEconomic of the enterprise 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nFinancial market analyst 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nAccounting and financial reporting 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nBanking and financial services 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nEntrepreneurship 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nAccounting and financial ACCA 2500 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nБухгалтерській і фінансовий аналіз 1432 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nУправління банківськими та фінансовими ризиками 1432 євро. 3 роки (6 Семестри:)\nКорпоративні фінанси 1432 євро. 3 роки (6 Семестри:)


Отруєна родина на Волині раніше зловживала алкоголем - новини України — Укрaїнa — tsn.ua\nНа Волині 45-річний чоловік помер після загадкового отруєння, а за життя його дружини нині борються медики. Обидвох непритомних у будинку виявили односельці, йдеться в сюжеті ТСН.19:30.\nЯк опинилася у лікарні, 40-річна Леся Білоус не пам’ятає. Вона прийшла до тями лише кілька годин тому та намагається згадати, що відбулося, але все – як у тумані. "Начебто в хаті, я й сама не знаю навіть", - каже жінка. Погано їй стало після того, як скуштувала принесене чоловіком – той ходив до лісу за грибами, а знайшов пляшку з рідиною, схожою на вино, випив сам і дав напій дружині. "Я з пів кружки випила – і мені на ноги кріпко дало, а потім на голову", - каже вона.\n"Зараз виходить на свідомість. Виставляється діагноз – отруєння невідомої діалогії важкого ступеня", - констатував завідувач відділення детоксикації Луцької міської лікарні Ігор Гордійчук. Про те, що чоловік помер, так і не отямившись, Лесі уже розповіли родичі. Трагедія сталася в будинку на території ферми, де й жила родина. Там у хатині їх знайшов підприємець, в якого працював чоловік. Картина, яку він побачив, ошелешила – у кімнаті непритомними лежали чоловік і дружина. Колиска була перекинута, а немовля плакало на підлозі.\nОтруєння на шкільній лінійці в Черкасах. До лікарів звернулися понад 90 дітей (3 фото)\nУ селі кажуть, що подружжя випивало – через це позбулися хати і опинилися на вулиці. Там жили, поки їх не пожалів місцевий фермер. "Жили на смітнику. Він сюди їх привіз, вичухав їх, як-то кажуть, вимив, одягнув, взув, їм житло дав", - каже сусід Руслан Кулішевич. Фермер говорити на камеру, поки триває слідство, відмовився, а телефоном підтвердив, що дав родині житло і роботу, але заборонив вживати алкоголь. Рік подружжя трималося, а після народження дитини почалися зриви.\nКадри на доказі він зняв за тиждень до трагедії – дитина плаче у колисці, а обидвоє батьків п’яні. "Вони на будні, ніби нормально трималися, в хаті нормальні умови, є що пити, дитина доглянута. По вихідних – і вони в запій", - каже Адольф Столярчук. Фермер збирався їхати до соціальних служб, але не встиг. Розповідає, що 8-місячний Владик нині у лікарні, ознак отруєння у дитини немає, натомість лікарі ставлять інший діагноз. "Анемія легкого ступеня", - каже медик Яна Рижко.\nЗа два дні хлопчика ніхто не навідав, нині ним опікується медперсонал і сусіди по палаті. "В принципі, дитина доглянута, розвинута на свої вісім місяців, але він пасивний через те, що в нього температура", - пояснює старша медична сестра Наталія Дідович. Батька, 45-річного Віктора, ховатимуть на його рідній Рівненщині. Скільки триватиме лікування Лесі – лікарі не кажуть. Чи візьме її назад, фермер поки не знає. Впевнений лише в одному – дитину в біді не залишить.


kichkine - 4/6 - Дитячий та сімейний фотограф Олена Поліщук\n07 Feb Як можна оформити фотографіями своє помешкання\nPosted at 13:32h in дизайн by kichkine\nВ страшну епоху коли не було комп’ютерів і телефонів люди робили дивні речі з фотографіями. Вони їх друкували, і інколи навіть вішали на стіни. Скільки разів за минулий рік я обіцяла собі роздрукувати величезну кількість фотографій, які не лише могли б потрапити в альбом а й...\n30 Jan Студійна фотосесія вагітності у Львові. Оксана, Максим і маленька Вікторія\nPosted at 19:06h in Вагітність by kichkine\nЧергові учасники мого фотопроекту “Мій перший рік”. Ах як же ж я чекаю на фотосесію з новонародженим у цієї сім’ї. Так хочеться зняти маленьку Вікторію з своїм братиком. Просто не можу дочекатися. ...


Росія сказилася через футбольну форму українців - «Волинь» — незалежна громадсько–політична газета\nХай казяться: головний тренер «синьожовтих» Андрій Шевченко закликав не зважати на думку росіян про форму наших футболістів — головне, що вона подобається українським уболівальникам!\nПолітика 11.06.2021, 18:21\nІстерика Москві не допомогла\nУкраїнська національна збірна виступатиме на Євро-2020 в новій формі з написом «Слава Україні!» – «Героям слава!» та обрисом карти нашої держави разом, звісно, із Кримом\nА футболіст Андрій Ярмоленко в новому одязі вже забив два голи: Україна — Кіпр — 4:0.\n«Ми віримо, що силует України додасть сил гравцям, адже вони битимуться за всю державу», — заявив президент Федерації футболу України Андрій Павелко. Цей факт викликав у Московії справжню істерію. Депутат Держдуми Росії Дмитро Свищов закликав УЄФА заборонити нашій збірній виступати в патріотичній формі, а речниця їхнього МЗС Марія Захарова заявила, що «Слава Україні!» — це нацистське вітання. Проте налякати футбольних функціонерів Кремлю не вдалося. В УЄФА заявили, що «форма національної збірної України (і всіх інших команд) на Євро 2020 затверджена відповідно до прийнятих правил щодо екіпіровки».\nІронія в тому, що вчити українців одягатись у правильну форму взялась Росія, якій до 16 грудня 2022 року через постійні допінгові скандали дозволено виступати на Олімпійських іграх та чемпіонатах світу тільки в нейтральному статусі — без слів «Росія», прапора та гімну (європейських турнірів це, на жаль, не стосується). «Їхні спортсмени зараз виступають на міжнародних змаганнях без власного прапора й гімну. А їхні солдати гинуть на чужині без власних шевронів», — відрізало окупантам наше Міноборони.\nНу а Чемпіонат Європи з футболу розпочинається уже завтра, 11 червня. Тримаймо кулаки за наших хлопців у новій формі!\nЕпіфаній презентував Рукописну Біблію, яку написали 32 тисячі наших вірян\nПроєкт було започатковано у 2018 році\n«Понад 30 тисяч наших громадян — представників різних конфесій — упродовж двох років від руки переписували Книгу книг. Православні, вірні католицьких і протестантських церков об’єдналися навколо Божого слова, навколо однієї мети — створення пам’ятної української Рукописної Біблії. Вона стала матеріальним втіленням спільного прагнення розбудовувати на духовних засадах єдину Україну, яку дехто намагається штучно розділити», — заявив предстоятель ПЦУ Епіфаній.\nКожному учаснику випала честь власноруч вивести у книзі один із біблійних віршів. «І назвав Бог світло днем, темряву ніччю. І був вечір, і був ранок: день перший» (Бут. 1: 5), — саме ці слова були вписані до Рукописної Біблії мною, — зазначив предстоятель Помісної церкви. — Вони ж можуть стати орієнтиром для людини, яка стоїть перед певним вибором, сумнівається і шукає підказок. Справді, наскільки важливо називати речі своїми іменами, відрізняти світло від темряви та мати правильні орієнтири. Їх завжди можна віднайти у Біблії».\nІніціатором проєкту стало Українське біблійне товариство разом із Всеукраїнською Радою Церков три роки тому. Загалом до створення Рукописної Книги книг долучилися 32 тисячі учасників — стільки, скільки є віршів у Святому Письмі.\nУ Верховній Раді хочуть підвищити пенсійний вік\nГрупа народних депутатів із фракції «Слуга народу» пропонує українцям виходити на заслужений відпочинок із 61 року\nТекст відповідного законопроєкту № 5566 оприлюднено на сайті Верховної Ради. Серед його авторів — голова комітету з питань соціальної політики та захисту прав ветеранів Галина Третьякова, а також нардепи Ірина Верещук, Мар’яна Безугла, Ольга Василевська-Смаглюк та інші. Вони пропонують щорічно підвищувати пенсійний вік на один місяць, починаючи з 1 січня 2023-го. Таким чином у 2035-му він становитиме 61 рік.\nВодночас законопроєкт передбачає, що жінки, які народили дитину та виховали її до шести літ, мають право на зменшення пенсійного віку на шість місяців. Нагадаємо, 1 квітня цього року в Україні він зрівнявся для жінок та чоловіків і тепер становить 60 літ.\n«Прийдуть румуни і будуть ї**ти всіх українців»\nП’яний священник Російської православної церкви в Україні кидався на поліцейських\nНа агресивного душпастиря-українофоба довелось одягнути кайданки.\nЗа кермування у стані алкогольного сп’яніння правоохоронці затримали настоятеля храму святих Архангелів Михаїла та Гавриїла РПЦ в Україні (УПЦ МП) в селі Балківці на Буковині Василя Савку. На одному з відео священник ледве стоїть на ногах, визнає, що «употребляв без міри». А потім агресивно заявляє, що «прийдуть румуни і будуть ї**ти всіх українців». Вгамовували буйного душпастиря щонайменше четверо поліцейських, довелося навіть надягти на нього кайданки. «Сволочь бандеровская! Хахол! Завтра я тєбя на колєні поставлю. Ти будеш у мєня по-руминскі розмовляти. Єслі не будеш знати руминскій, я тєбє пулю в лоб стрелю. Я румин, молдаван, ви не маєте права меня зупиняти… Мнє ср*ть на Україну! Потому что Україна — ето зло», — заявляв п’яний служитель церкви.\nЯк кажуть, що в тверезого на умі, те в п’яного на язиці. На жаль, серед представників РПЦ в Україні трапляються окремі священнослужителі, які чомусь не сприймають самого факту незалежності України.\nАндрій ЛЮБКА, письменник, про запитання, яке найбільше вразило його під час зустрічі з дітьми в одному з інтернатів:\n…Уже за солодким столом, коли атмосфера нарешті стала вільною і діти пожвавилися, один хлопчик із геніальною дитячою безпосередністю поставив мені запитання, яке можна вважати символом нашого часу й суспільства: «А ви вже були на заробітках у Чехії?». Воно передбачало всього два варіанти відповіді, які здавалися малому абсолютно природними й гідними поваги: я вже був на заробітках у Чехії, а якщо ні, то ще досягну успіху в житті – і потраплю на заробітки в майбутньому.\nЯк багато це питання розповідає про нас самих! Про те, які рольові моделі формуються в наймолодшого покоління, про мрії й горизонти можливого. Коли дитина тягнеться за хорошими прикладами, мріє бути порядною й добре заробляти, але думає не про розробку найкрутішого комп’ютера, політ у космос чи Нобелівську премію, а про заробітки в Чехії.


Війна́ в Іра́ку — військовий конфлікт в Іраку, що розпочався з вторгнення збройних сил міжнародної коаліції під проводом Збройних сил Сполучених Штатів Америки та Великої Британії 20 березня 2003 року з метою повалення режиму Саддама Хусейна.\nОскільки вторгнення розпочалось без офіційного схвалення Ради Безпеки ООН, деякі правознавці вважають його порушенням Статуту ООН. Генеральний секретар ООН Кофі Аннан сказав у вересні 2004 року: «На нашу думку та з погляду на Статут ООН, це було нелегально.»  З цього приводу не було жодних позовів на підставі міжнародного права.\n↑ http://novynar.com.ua/analytics/government/131494/ Архівовано 31 серпня 2011 у Wayback Machine. Втрати і здобутки України в іракській війні\n↑ January 2008 — Update on Iraqi Casualty Data. Архів оригіналу за 1 лютого 2008. Процитовано 17 квітня 2009.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Війна_в_Іраку&oldid=35434217


Новини України – Як об’єднуються співвласники багатоквартирних будинків у різних регіонах України » Слово і Діло\nОСББ: як українці вчаться по-новому розпоряджатися житлом\n1 серпня 2016, 15:09\nЩе місяць тому власники квартир у багатоквартирних будинках мали визначитись із формою управління їхніми будинками. Однак, зважаючи на інертність населення та бюрократичні проблеми, з якими зіткнулися мешканці таких будинків, процес пішов не так швидко, як передбачалося спочатку (а закон про ОСББ, нагадаємо, був ухвалений ще наприкінці жовтня 2001 року). В разі, якщо жителі не визначились із формою управління будинком самостійно, місцева виконавча влада призначає управителя на 1 рік, щоправда, згідно з поправкою від 16 червня цього року, з правом дострокового розторгнення контракту.\nЗагалом наразі існують три форми управління багатоквартирними житловими будинками: управління власниками (на загальних зборах), управління через управителя та ОСББ. Станом на квітень поточного року в Україні було зареєстровано 18738 ОСББ, що на 2804 об’єднання більше, ніж за аналогічний період минулого року.\nДо прикладу, у Львові своїми будинками через ОСББ розпоряджаються мешканці 832 багатоповерхівок, ще 235 – перебувають у комунальній власності. В Черкасах створено 210 ОСББ, у Сумах – 177, у Полтаві – 79.\nЛіквідація ЖЕКів: експерт назвала переваги та недоліки ОСББ 12 травня 2016, 17:54\nКомунальна безвихідь – добровільно-примусові ОСББ 29 травня 2015, 18:21