Заказать диссертацию ЕСТЕТИКА ПОЛІТИЧНОЇ ВЛАДИ: ПОНЯТТЯ, ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ Й ІСТОРИЧНА ФЕНОМЕНОЛОГІЯ\nУ вступі обґрунтовується актуальність теми; визначається об’єкт, предмет, мета й завдання; конкретизуються методологічні засади; результати, які мають новизну й теоретико-практичне значення; подається інформація про апробацію результатів і структуру дисертаційного дослідження, тощо.\nУ першому розділі, «Проблема естетики влади в політологічному дискурсі», проаналізовані погляди політологів і політичних філософів на проблему естетики політичної влади.\nУ підрозділ 1.1., «Статус політичної аксіології в політичній філософії та політології», показано політико-філософські та політологічні трактування проблеми політичних цінностей.\nЗгідно з усталеним поглядом, політична філософія має для політичної науки передусім методологічне значення (Т. Алексєєва, К. Ґаджієв, Б. Гаєвський, Ю. Ірхін, О. Панарін, Т. Пархоменко, Є. Суліма). Однак досі бракує одностайного погляду щодо того чи є політична філософія суто філософською сферою знання (Б. Гаєвський, Ю. Ірхін) чи має розглядатися як органічна частина політичної науки (Т. Алексєєва, К. Ґаджієв, О. Панарін, Т. Пархоменко, Є. Суліма). Звісно, вже сама історія політичної думки не уможливлює їхнє однозначне розмежування. Узагальнюючи політико-аксіологічний дискурс, потрібно наголосити на таких положеннях. По-перше, без досліджень політичних цінностей політична наука зводиться до тривіального опису політичних феноменів. Проте політична наука покликана осягати й ті форми буття, котрі ще не відобразились у сущому, але при цьому, звісно, гіпотетично здаються прийнятнішими, аніж наявні. Себто аксіологія пропонує вибір між дійсним і належним. І по-друге, питання про відношення «реального й ідеального» в політиці доцільно тлумачити не лише в рамках політичної етики. З погляду політичної етики, утвердження тої чи тої політичної системи є благом, а відтак її належить утілити, відкинувши будь-які моральні упередження. Але, водночас, реальність й ідеальність можна розглядати за допомогою естетичних понять і категорій. Адже сумнівно, що політична свідомість може інтеріоризувати уявлення про політичний ідеал, якщо він поставатиме в низьких чи комічних όбразах. Сумнівно, що певний ідеал (чи реальність) будь-хто визнає етичним або моральним, якщо його естетичне оформлення викликатиме лише неприйняття. Тож, уже з огляду на приналежність політичній аксіології питання про ідеальність, цей підрозділ політичної науки має розгляди й естетичний аспект політичного життя.\nУ підрозділі 1.2., «Естетизм у трактуванні політичних ідеалів і цінностей», проаналізовано естетичний аспект політико-аксіологічних тлумачень. Дослідники політичного ідеалу, характеризуючи його структуру, вказують, що останній має бути «гармонійним», «несуперечливим», «цілісним» тощо (В. Барков, К. Ґаджієв, В. Ільїн, В. Корнієнко, В. Нерсесянц, Ю. Терещенко). Згадані характеристики цілком переконливо свідчать: уявлення про політичний ідеал підпорядковується естетичним стереотипам. Незалежно від того, чи й справді політичний ідеал є, приміром, гармонійним (тобто відповідає вимозі, що згідно з античним піфагорійством, має бути приналежною будь-якій формі), дослідники висувають вимогу: «ідеальний» ідеал має бути саме таким. Тобто вже самі політологічні міркування виявляються залежними від естетичних форм свідомості.\nУ підрозділі 1.3., «Політико-естетичні питання в політичній семіотиці», досліджуються естетичні аспекти модерних і постмодерних трактувань політичних дискурсів.\nПолітична семіотика загалом постає як герменевтика політичних символів. Постмодернізм приділяє особливу увагу «деконструкції» політичних дискурсів (В. Горбатенко, В. Лук’янець). Вважається, що цей процес приведе до «визволення» від культурно-історичного «насилля» (Ж. Дерріда, М. Фуко). «Дискурс», що передбачає лише певне однозначне сприйняття, а відтак і зумовлює насилля над свідомістю, має замінити «наратив» – повідомлення, котре можна сприймати діалогічно. Постмодерністська «естетика відчуттів» протиставляється модерній «естетиці інтерпретацій» (Л. Нагорна). Це є міф, створений постмодерністами. Будь-який дискурс-наратив, уже тому, що він є завершений текст (хоч останній може зберігати зовнішні риси незавершеності, формуючи самобутню естетику) неминуче, з огляду на естетичне «законодавство», претендує на однозначне сприйняття. А відтак і неминуче є естетично «насильницьким». Тлумачення суперечки між Модерном і Постмодерном ускладнюється нетотожністю політичних і культурних періодів. Такі культурні течії як символізм, футуризм, акмеїзм (тощо) можуть бути визнані радше «постмодерними», аніж «модерними», якщо Модерн тлумачити саме як «насильницьку» інтерпретацію. Марксизм (як політико-економічна теорія), фройдизм (як антропологічна та культурна теорія) спрямовані на критику традиційної картини світу. Тож «модерними» їх робить застосування в політичній практиці, а не наукова суть. Про тяжіння цих теорій до «постмодернізму» свідчать і спроби їхнього синтезу (Ж.-П. Сартр, Ґ. Маркузе). Тож з усією невблаганністю постає висновок: не сама теорія як така, а її перетворення на політичну доктрину й використання останньої в політичній практиці формує «насильницькі дискурси». Адже «насильство» – автентична мета й засіб політки.\nУ підрозділі 1.4., «Дослідження символічної політики та політична естетика», проаналізовано: 1) теоретичні узагальнення явища символічної політики та 2) спроби усталення теоретико-методологічних засад політичної естетики, здійснені на основі вивчення символічної політики.\nРозвиток ЗМІ й загалом інформаційного суспільства зумовили постання феномену символічної політики. Остання є не лише використанням символів у процесі політичної комунікації, а переростанням політики в суто символічний феномен. Політична діяльність починає зводитися до тривіально продукування символів, котрі виступають замінниками реальних політичних здобутків (Ю. Левенець, Т. Мейє, В. Полянська, С. Поцелуєв та ін.).\nПолітична діяльність неможлива без використання символів, а відтак і неминуче естетизується (А. Антонов, В. Іванов, В. Цимбурський). Політиці об’єктивно притаманна тенденція до «театралізації» (О. Шейґал, А. Гельман, Р. Уортман). Цілеспрямоване створення естетики «святковості» є традиційним засобом, до якого вдаються тоталітарні режими (Дж. Моссе), а відтак він таки має використовуватися з метою «індоктринації» (А. Щербинін). Символи використовуються в політичних ритуалах і самі ритуали виступають як символи (А. Баранов, Б. Бурлачук, Л. Климанська, Д. Хандельман). «Естетика поставлених подій» є способом політичної репрезентації (О. Зернецька) та політичної легітимації загалом (К. Завершинський). Естетизуються й політичні взірці, наприклад, ідеал громадянського суспільства (Т. Розова), «національного консенсусу» (О. Слободян), геополітичні образи (Д. Замятін), образи політичних лідерів, які в процесі тиражування мимоволі набувають «прийнятних для народу» рис (О. Захаров). Нині політика неминуче набуває «інформаційного формату» (К. Ботанова, Г. Майн, А. Сіленко). Але сама інформатизація є лише засобом, тобто передумовою, а не причиною, що зумовлює політичну символізацію. Так само і сама сутність символу, його невизначеність і водночас пов’язаність із безпосереднім досвідом і сакральністю (О. Лосєв), уможливлює його використання в політичній комунікації, але не визначає феномену символічної політики. Естетизація та символізація використовується й у політичних міфах (Р. Барт, К. Гюбнер, Е. Кассірер, Ю. Шайгородський). Однак і феномен політичного міфу, в структурі якого присутні естетизація та символізація, не тотожний символічній політиці. Символізація й естетизація можуть використовуватись у процесі «маніпуляції свідомістю» (С. Кара-Мурза, А. Цуладзе). Однак ця «діяльність» послуговується ними довільно, а не за необхідністю. Тож і сам феномен «маніпуляції свідомістю» не варто цілком ототожнювати з символічною політикою.\nСимволічну політику можна визначити як цілеспрямоване створення ерзац-політики, коли зовнішні атрибути політичної діяльності існують самодостатньо, незалежно від змісту самої політики. Використання самодостатніх політичних атрибутів – символічних конструкцій, котрі буцімто свідчать про успішність діяльності, – є чистим проявом символічної політики. Бо символічні атрибути створюються з метою «спокушення» (С. Поцелуєв) електорату. Коли ж символи ерзац-політики використовується з метою обмеження політичного вибору, спостерігається переростання символічної політики в політику «маніпуляції свідомістю». Сам феномен символізації, відокремлення політичної форми, зовнішніх атрибутів від змісту політичної діяльності, переростання символізації на самодостатню форму демократичного процесу, свідчить про кризу традиційного «лінійного» розуміння політики та політичної онтології (Ю. Левенець) і спонукає до формулювання нової парадигми, в основу якої була б поставлена людина, з усіма особливостями її політичної свідомості.\nТ. Мейєр виокремлює чотири структурні компоненти символічної політики: ерзац-акції (цілеспрямоване створення політичних ілюзій), символічне законодавство (продукування норм, котрі об’єктивно не можуть бути реалізовані), символічна персоналізація (формування іміджу), символічна ідеологізація (актуалізація фундаментальних протиріч). Останній аспект вельми актуальний для України. Бо суперечності між «двома Українами» достеменно описуються в поняттях символічної політики. Причиною протистояння між «україномовною» та «російськомовною» «Українами» є ідеологічна гра між суб’єктами політики, котрі, опинившись у площині символізації, мусять створювати антагоністичні дискурси, аби відокремити «себе» від «інших», «своїх» від «чужих». Джерелом суперечностей є лише логіка політичного мовлення, а не об’єктивні соціально-економічні протиріччя. А політичний консенсус є завадою символічній грі. Відтак, завдяки символізації, соціальний антагонізм стає вигіднішим, аніж згода.\nУ другому розділі, «Політична свідомість і цінності: явище принадження», розглядається становлення політичної свідомості та її прояв у політичному бутті.\nУ підрозділі 2.1., «Влада як феномен буття та свідомості», розкрито психологічні чинники становлення владної свідомості. В основі дослідження перебувала психологічна парадигма.\nЗгідно з Е. Фроммом, соціалізація людини зумовлює формування двох умовних особистісних типів, «матріархального» та «патріархального», які трактуються в дослідженні як типи владної свідомості. Сутністю матріархального відношення є любов, патріархального – відповідальність. У дослідженні показано: матріархальність породжує чотири структурні форми: почуття захищеності, барк самосвідомості (матір і є особистість дитини як її соціальне Я), бунт проти пригнічення Я, фрустрованість прагнення до незалежності. Влада – це завжди реалізація зверхньої вимоги. І за матріархального типу владних відносин порушення цих вимог, нехтування влади, зумовлює «страждання» влади. Влада, яку відкидають, «страждає», і це «страждання» – єдина форма стягнення. Так любов, як етичний феномен, породжує естетичний образ страждання. Суб’єкти любові постають у піднесених óбразах.\nПатріархальність проявляється у відповідальності, що також постає в чотирьох структурних формах: страх, що випливає з почуття загрози, повага, суперництво та пошана. Позитивні компоненти цієї структури – повага та пошана – можуть поставати лише завдяки осмисленню раціональної відстороненості влади як ідеї, перед якою всі суб’єкти рівні, в той час як за матріархальності панує посутня «нерівність»: любов завше вибіркова. Криза патріархальної культури збіглася зі становленням у ХХ столітті суспільства загального споживання, розвитком соціальної держави та постанням тоталітарних режимів. У згаданих суспільних феноменах автентично проявився синтез матріархального та патріархального типів владної свідомості. (Адже і матріархальність, і патріархальність існують у культурі одночасно, а відтак і проявляються синтезово.)\nУ підрозділі 2.2., «Політика, етика, релігія, мистецтво: об’єктивація та відчуження цінностей», розкриті суспільно-культурні форми інституціалізації цінностей.\nІнституціалізація моралі у звичаях і праві призводить до її відчуження. Моральним стає лише той учинок, який здійснюється згідно зі звичаєм і правом. Для людини зникає проблема морального вибору. Від неї вимагається лише знати норми та дотримуватися їх. В умовах демократії мораль і закон починають ототожнюватися із волею більшості. У такий спосіб моральність фактично зводиться до конформізму. А проблема відповідальності редукується до елементарної соціальної слухняності. Відповідальність (від-по-віда-льність – те, що настає по відомості, знанню) стає відповіддю не на особисте відання, особисте знання чи досвід, а відповіддю на по-відом-лення нормативне, звичаїв або закону. Тож моральність підміняється правосвідомістю. Приміром демократизація нормотворення сприяла утвердження тоталітаризму (Х. Арендт) не сама по собі, а з огляду на відчуження моральності. Моральність як переживання совісті (со-вість – із-вістю), досвід рефлексії совісті, поступилася тривіальній правовій поведінці, соціальному конформізмові.\nМораль перебуває в конфлікті з етикою. (За П. Рікером, мораль є життям згідно з правилом, етика – згідно з добром.) Правильне є добрим не завжди. І рефлексивне відчуття добра може суперечити соціальним звичаям. Конфлікт між мораллю й етикою, як суперечність між правильністю та добром, є передумовою удосконалення самої моралі й інститутів, у яких вона об’єктивується, – звичаїв, права та держави. Не мораль як така і, звісно, не звичаї, право чи держава є джерелом ідеалу справедливості, ключової соціально-політичної цінності. Цим джерелом є етика й рефлексія добра як її основи. І мораль, і етика виражаються в естетичних образах. Інститути, в яких об’єктивується мораль, діють за певними ритуалами. Показово, що етика, як рефлексія добра, не має власного ритуального проявлення. Усі ритуали покликані відображати моральну ієрархію. Уже сам ритуал є формою відчуження моральності. Етика ж проявляється в індивідуальних досвідах переживання зла або творення добра. Цей досвід не може стати нормативним. Коли ж досвід перетворюється на стереотипний взірець – добро трансформується в мораль, котра починає проявлятися ритуально.\nТак само як і цінність справедливості, об’єктивуються й інші цінності. У релігії об’єктивується цінність Бога, в мистецтві – цінність прекрасного. Об’єктивація є необхідним етапом становлення цінності. І тому цей процес не може тлумачитись як негативний. Водночас важливо і те, що об’єктивація цінності відбувається разом із її рефлексією. І тут особливе значення має естетичне відображення досвіду рефлексії цінності. Годі й казати, що без «Апології Сократа» чи Євангелій – фактично, літературних текстів – світ був би іншим.\nУ підрозділі 2.3., «Явище принадження: сила, краса, розумність, святість», розкривається естетичний чинник процесу інтеріоризації цінностей, об’єктивованих у політичних і соціокультурних інституціях.\nЕстетичне судження виокремлює річ як самодостатню (Е. Кассірер). В естетичному ж судженні розкривається відношення суб’єкта до речі. Саме тому слушно припустити, що предмет естетичного судження – це риси, принадні для самого суб’єкта: сила, краса, розумність, святість. Вважається, що суб’єкт завше прагне причетності до цих якостей. Процес прилучення до них позначається поняттям «принадження». Естетично сприймаючи будь-яку цінність, суб’єкт виокремлює в ній принадні риси. Останні рефлектуються через опозиції: сила – слабкість, краса – потворність, розумність – безглуздість, святість – гріховність. Виділені принади опосередковуються в усіх світоорієнтаціях людини. Сила – атрибут продуктивної діяльності. Вона розглядається як така, що, проявляється завдяки волі й реалізується в політиці. Її об’єктивацією є держава та право. Негативна форма її об’єктивації – злочинність. Краса – об’єктивується в мистецтві. Конвергентним поняттям є «ерос» (С. Мозес, Ґ. Маркузе, Х. Яннарас). Розумність – об’єктивується у філософії, науці й техніці. Ця принада, як раціональність, прагматизм й утилітаризм, виразно проявилась у світогляді Просвітництва й досі залишається однією із визначальних. Святість – об’єктивується в релігії та Церкві як соціокультурному інституті. Вона була визначальною для Середньовіччя. Згадані принади, звісно, сприймаються сув’язно. Приміром, сила може інтерпретуватися і як прекрасна, і як раціональна, і як свята (показовий приклад – лицарство).\nПсихологічно принадження проявляється як несвідоме прагнення до переживання єднання зі сприйнятим образом. Принадження має несвідомий характер. Воно не залежить від волі суб’єкта. Отже, сприймаючи, суб’єкт не здатен уникнути використання цього взірця. Тож естетичне сприймання виступає як мимовільне, об’єктивне та закономірне. Це сприйняття, з огляду на його мимовільність, є й первинним. Тобто, перш ніж проаналізувати феномен, суб’єкт вже підкоряється справленому враженню. А тому й наступні результати аналізу виступають вторинними, а відтак і визначеними естетичними судженнями.\nЗа посередництва принадження, естетичне судження насамперед призводить до власницького ставлення до цінностей. Реалізується настановлення «володіти», а не «бути». Однак принадження уможливлює й своєрідне ерзац-буття: наслідуючи прекрасний образ героїзму чи альтруїзму, суб’єкт здатен певної миті опосередковувати його в діяльності.\nУ третьому розділі, «Міфологія, історія та рефлексія як форми осягнення політики», розглянуто світоглядні способи осягнення політичного буття. Міфологія й історія розкриваються як два типи уявлень про людину та її місце у світі, що визначають і відповідні форми відношення до політики. Рефлексія – трактується як спосіб індивідуального відсторонення від мимовільних колективних уявлень задля їх наступного розуміння.\nУ підрозділі 3.1., «Міфологічне сприйняття політики», показано: коґнітивно задані міфологічні уявлення позначаються й на трактуваннях політики. Політика починає мислитися як заздалегідь визначена дія, спрямована на реалізацію певного закономірного «сценарію». Вона розглядається як позбавлена випадковостей і непідвладна волюнтаризму. Політична міфологія є посутньо телеологічною: мета – достеменна причина політичного буття. Певний народ чи клас описуються як наділені місією, якої не можуть уникнути. «Доля» стає ключовим поняттям. Міф позбавляє історію невідомості, а політичних діячів – відповідальності. Політик – знаряддя «долі», а тому він не «підсудний» буденним приписам моралі. Посутньо міфологічними є, наприклад, міркування про закономірні історичні цикли. Міфічними можуть мислитися й окремі політичні акти: революції, контрреволюції, репресії тощо. Взірцями щодо них зазвичай виступають історичні події.\nМіфічний погляд на політику виразно естетичний. Адже уявлення про «долю» народу, класу чи конкретного політичного діяча – це передусім оповіді, котрі розгортаються за естетичною логікою. Визначальною виступає «поетика міфу» (Е. Мелетинський). Найпоказовіший приклад – Ветхозавітне вчення про єврейство як обраний народ. Ветхий Завіт як текст (!) запобіг не лише асиміляції єврейства в умовах розсіяння, а й зумовив сіоністську доктрину. Він визначає й сьогочасне буття Ізраїлю. Міфічні риси були притаманні й марксизму: пролетаріат постав новим «обраним народом», який мав успадкувати політичну владу. Оскільки набуття цієї влади вважалося «закономірним» (з огляду на суспільно-економічні передумови), то закономірність поетизувалася як доля, якої не уникнути, яку варто лише прийняти. Кожен народ створює власну поетичну міфологію. У відомій формулі «Москва – третій Рим» естетично задана імперська доктрина. Завдяки українським історикам-романтикам поетизовано козацтво. Й у такий спосіб визначено трактування українського народу як посутньо «волелюбного», «анархічного» та «демократичного». Тож міфологічні уявлення, що постають у поетичній формі, – необхідний атрибут політичного буття.\nУ підрозділі 3.2., «Історичне сприйняття політики», розкрито зв'язок історичного світогляду та політики. Поняття «історія», як і поняття «міф», тісно пов’язані з уявленнями про час (О. Лосєв). Для міфології час – циклічний. Саме тому Платоном і було запропоновано вчення про існування циклів політичного правління. Парадигмою слугувало бачення циклів природних. Природа мислилася вічною. За античним уявленням, смертною є лише наділена самосвідомістю людина. Вічною людина може стати лише завдяки діяльності. Це можуть бути політичні чи інші звершення, які залишаться в історії. Так історія-текст почала трактуватись як спосіб подолання смертності. Завдяки історії-тексту, завдяки пам’яті людина починає жити у вічності (Х. Арендт).\nТаким чином історія як естетичний текст починає підміняти діяльність. Адже, приміром, політичне діяння, яке не оспіване істориком, гине, стає не доступним для людської пам’яті (Гомер, Геродот, Фукідід). Не діяння як таке, а його мистецька інтерпретація істориком стає справжньою передумовою вічної пам’яті. З об’єктивного погляду, кожен учинок є важливим для історії, адже кожен визначає майбутнє. Але не кожен учинок може бути викладений літературно. Не кожен-бо має естетичну значущість. Так естетика постає критерієм, котрий визначає значущість діяльності. Відтак надбанням вічності стають лише ті вчинки, котрі відповідають естетичним критеріям. Так історія-текст заміщує об’єктивну історію. Тож наслідок перетворюється на причину. Спершу на сторінки анналів потрапляли тільки вчинки варті оспівування. Згодом, ознайомлення з історією-текстом спонукало підпорядковувати діяльність літературним взірцям. Відтак чинниками політичної діяльності ставали не об’єктивні потреби, а літературні взірці. А єдиною потребою – прагнення здійснити вчинок адекватний літературним взірцям. Так політика виявилася заручницею естетики.\nАрістотелю належить теорія універсальної форми політичного правління, котра ґрунтується на поєднанні всіх «правильних» форм. Цікавість цієї теорії полягає у спробі розриву з природно-політичним циклізмом. Людське мислення, здатне подолати присуд природи, виявляється могутнішим. Такою спробою була й Платонова утопія. Запропонований Плотіном синтез платонізму й арістотелізму продовжений Ф. Геґелем у Новий час. Так поняття «історія» набуло метафізичного значення. Історія перестала бути лише вчинком, що має залишатись у пам’яті. Історія перетворилася на відображення і творення Абсолюту. Таким чином змінився й сенс політики. Із справи персональної, способу увічнення, вона перетворилася на справу метафізичну. Відтак постала й нова форма естетизації політики. Прекрасними почали вважатися лише ті вчинки, у яких знати «сяйво» логосу (Плотін). Але новий спосіб естетизації не витіснив початковий, створений Гомером. Романтизм остаточно визначив повернення політичної естетики до канону, започаткованого Гомером. Гомерівська естетика, в основі якої боротьба героя з долею, панує і досі.\nІсторичне трактування політики пов’язане й із розвитком поняття «душа». Якщо людина має вічну душу (а дбати потрібно саме про вічне), то увічнення в історії-тексті варта лише боротьба за душевну чистоту (показовий приклад – «Апологія Сократа»). Якщо людина має вічну душу, то політична влада, яка здатна сягнути абсолютного панування над людським тілом, виявляється річчю марнотною, адже на душу вона вплинути не може. А відтак і політична діяльність, зі справи героїчної, гідної історії-тексту, перетворюється на справу неварту зусиль (Тертулліан, Авґустин Блаженний).\nАтеїстична традиція Нового та Новітнього часу запропонувала власну апологію політики й історії. К. Маркс, Ж.-П. Сартр розкривають політику як сферу, в якій проявляється людська свобода. Перетворенню ж її на свавілля має запобігти наука, котра дає усвідомлення раціональних основ діяльності. Обмеженість засобів естетизації трансцендентно визначеної політики спонукає до міфологізаторства. Міф стає основою нової естетики. Б. Рассел виявив паралелізм юдео-християнського та марксистського вчень про історію (пролетаріат заступає «обраний народ», Маркс – Месію, тощо). Інший досвід атеїстичної естетизації – абсурдизм А. Камю. Таким чином естетика історії трансформується в естетику міфу.\nУ підрозділі 3.3., «Рефлексія міфології й історії», розкрито особистісно-рефлексивне відношення до міфологічного й історичного поглядів на політику. Як зазначалося, міфологія й історизм – це передусім культурно визначені, колективні уявлення. Натомість, аналіз рефлексії уможливлює виявлення особистісного відношення до 1) колективних форм свідомості (міфології й історизму), 2) політики, як сфери діяльності, визначеної історизмом і міфологізмом, а також 3) саморефлексії – самоосмислення особистості, як суб’єкта політичної діяльності, носія міфічних й історичних уявлень. Річ лише в тім, що естетико-рефлексивне відношення не єдине. Відношення суб’єкта до політики визначається й морально-соціалізаційним, релігійним, правовим, виробничим й іншими відношеннями. Відтак естетико-рефлексивне відношення до політики перебуває в посутньому конфлікті з іншими формами відношень, що й зумовлює коґнітивний дисонанс. Наслідком коґнітивного дисонансу є «звуження» свідомості: естетичне сприйняття політики витісняється, як не актуальне, з огляду на його суперечливість щодо форм соціалізації (Ґ. Маркузе). Оскільки ж естетичне сприйняття є завше мимовільним, то, витісняючись, воно стає підсвідомим. Перебуваючи в такому маргінальному стані, естетичне сприйняття набуває ірраціональної афективності. Естетично сприймаючи політику, суб’єкт не усвідомлює цього, а відтак і нездатен проаналізувати власне відношення. Наявність такої мимовільності, ірраціональності й афективності створює об’єктивні умови для поширення практики маніпуляції свідомістю.\nУ четвертому розділі, «Політика в контексті естетичних категорій», здійснено спробу застосувати естетичні категорії з метою опису політичних феноменів.\nУ підрозділі 4.1., «Прекрасне та потворне в політиці», досліджено сам принцип трактування політичних феноменів у контексті естетичних категорій. Прекрасне та потворне – загальні естетичні категорії. Їх аналог – буття та небуття в діалектиці чи метафізиці, або добро та зло в етиці. Себто сказати, що річ «прекрасна», означає тільки завважити її естетичні прояви. Конкретизувати ці прояви можна лише застосувавши інші естетичні категорії.\nПотреба осмислення чуттєвого сприйняття (термін «естетика» походить від грецького αίσυητιχός – чуттєво сприймане) спонукала до вироблення низки теорій, зміст яких чітко відображується в ключових категоріях: 1) «гармонія», 2) «сяйво», 3) «грація», 4) «експресія», 5) «деструкція». Ці п’ять категорій і відображають накопичену культурою гаму розуміння естетичного.\n1. Гармонія. Категорія «гармонія» досить евристично може застосовуватися з метою опису сприйняття політичної системи. Наразі варто наголосити: естетичні категорії розкривають не єство самої речі, а особливість сприйняття прояву речі. Наразі, «гармонійність» виступатиме не як характеристика ступеня «гармонійності» політичної системи, а саме як характеристика їх сприйняття. Незалежно від того чи справді політична система є гармонійною, вона може з певних причин сприйматися або як гармонійна, або негармонійна.\n2. Сяйво. Значущішим для пізнання політико-естетичних феноменів є категорія «сяйво», запроваджена Плотіном як доповнення до «гармонії». Простежуючи становлення естетики світла та політичної історії, до снаги завважити варті уваги паралелі. Антична естетика класичного періоду й епохи еллінізму так і не відійшла від гармонійної теорії прекрасного, сформульованої піфагорійцями. Оскільки демократичний поліс навіть за Римської доби залишався еталоном політичної організації, то слушно вказати на сув’язність демократичного устрою та гармонійної естетики. Хибно було б стверджувати, що політика детермінувала естетичні уявлення, або навпаки – уявлення про гармонію зумовлювало оцінювання демократії як цінності. Тут, мабуть, дається взнаки певна світоглядна парадигма, котра визначала й політичні, й естетичні уявлення.\nСтоїчний аскетизм – закономірний наслідок занепаду античної демократії. Світ і суспільство вже не можуть сприйматися як прекрасні. Відтак в естетиці простежується роздвоєння: з одного боку, продовжує естетизуватися римська суспільно-політична традиція (славні звичаї пращурів), а з другого, утверджується неоплатонічна естетика «сяйва» (трансцендентний ідеал). За цими двома естетичними тенденціями явно проступають римська й еллінська традиції. У Західній Римській імперії республіканський Рим-поліс так і залишився політичним й естетичним ідеалом. І навіть Авґустин Блаженний описує Місто Боже як достеменну політичну громаду (Х. Арендт). Натомість у Східній імперії християнство засвоює неоплатонічну метафізику й естетику, підпорядковуючи їм згодом і політичний устрій. Політична модель відображає гаданий метафізичний лад. Запановує естетика світла (В. Бичков).\n3. Грація. Категорія «грація» входить в естетичну теорію в період Відродження. Вона виникає в наслідок розвитку категорії «гармонія». Так в естетичній думці долається статика, яка породжувалася гармонійним розумінням прекрасного. Прекрасне починає сприйматись як рух, динаміка, процес. Грація – це світоглядний стереотип, естетично виражене світовідчуття, певна парадигма. Показово, що у Н. Мак’явеллі немає утопічного вчення про політичний ідеал. Він не дає моделі ідеального політичного устрою, який варто встановити навічно. Звісно, республіка вважається оптимальним політичним устроєм, але про те, якою має бути ця республіка, не йдеться. Натомість, Н. Мак’явеллі поетизує політичний процес. Сам політичний перебіг, сама політична діяльність стає предметом естетизації. Образ Цезаря Борджіа принципово відмінний від образів політиків, створених Плутархом. Плутарх користується достоту іконографічними прийомами. Бо визначені вічні моральні принципи у вічній цивілізації. Натомість Мак’явеллі не може використати ні римську старовину, ні будь-який інший відомий йому політичний досвід як конкретні взірці. Відтак він і приходить до нехтування моралі як обмеження політичної діяльності, котра зумовлює консервацію політичної нестабільності та національного роздроблення. Моралі протиставляється етика, невизначене уявлення про добро – національну єдність і політичну стабільність. Так постає тотожність етичного й естетичного чуття, а вільна від моральних обмежень політична діяльність – засобом утілення добра.\nМак’явеллева спроба естетизації політичної діяльності створена в умовах перманентної політичної нестабільності. Якщо Платон сприймав демократичний поліс як недосконалий політичний устрій, але безперечно реальний досвід, і прагнув удосконалити поліс, застосувавши як мірило трансцендентний еталон. Якщо Плутарх вважав досконалою політичну традицію й естетизував реальні політичні звершення. То Мак’явеллі не міг покластися на досвід. Він не мав безпосереднього досвіду, який виконував би роль політичного ідеалу. І античний Рим і Французьке королівство не були досвідами, які можна було б опосередковувати як морально належні. Тож його імморалізм стає не лише зрозумілим, а й закономірним. Адже мораль (уже з погляду етимології) – це звичай. А політичні звичаї, з якими стикався Мак’явеллі, були поспіль ганебними. Тож критерієм доцільності політичної діяльності стає корисність, а її виправданості – спрямованість на гадане добро. А оскільки добро залишається невизначеним, то єдиним судженням, придатним для його рефлексії – стає судження естетичне. Відтак і сам політичний процес і його мета (добро) стають предметами суто і виключно естетичного сприйняття.\nЧи є рація узагальнювати Мак’явеллів естетизм, стверджуючи, що брак політичної досвіду (безпосередньої традиції) об’єктивно спонукає до політичного імморалізму, відтак і до радикальної естетизації сприйняття політичної практики та політичної етики? Українське сьогодення спонукає до ствердної відповіді. Однак для остаточної відповіді потрібні додаткові порівняльні дослідження.\n4. Експресія. Категорія «експресія» стало надбанням теоретичної думки з утвердженням у Новий час мистецької течії «експресіонізм».\nСвітоглядною основою Нового часу є реабілітація фізичної праці, за якою можна бачити і виправдання тілесності загалом, і фізичної сили, і продуктивної діяльності, спрямованої на перетворення світу, зокрема. З усією радикальністю це світовідчуття виразив марксизм, згідно з яким у праці проявляється сутність людини. Політична інтерпретація вчення про зв'язок розвитку засобів виробництва та «надбудови», культури загалом і політики зокрема, цілком закономірно розгорталась як міфотворення. По-перше, був створений міф пролетаріату: окремий клас, інтернаціональна спільнота, що не має батьківщини, але має успадкувати майбуття; по-друге, міф комуністичного майбутнього: політична утопія, що має більше спільного з політичним ідеалом Платона, аніж із політичними завданнями ХІХ століття. Зрозумілим є і те, що політичне міфотворення об’єктивно підпорядковується естетичним, а не суто політичним принципам. Адже являє собою розповідь про ідеал, який має бути позбавлений щонайменшої сперечливості. А такий ідеал можна створити лише за допомогою уяви й оповісти, використовуючи поетичні прийоми.\nОднак марксизм був не одинокий у поетизації природної сили людини. Це уявлення достеменно проявилось у Романтизмі загалом. І завдяки романтикам увійшло в націоналістичні доктрини. Народ, точніше простолюд, який до того сприймався як мовчазна робоча сила, почав наділятися найліпшими етичними якостями. Народ – мудрий, народ – досконалий у своїх естетичний смаках, народ – нездоланний і є справжнім творцем історії. Ці світоглядні стереотипи вичерпно втілилися в українському хлопоманстві та російському народництві. Тож і недивним є синтез націоналістичних (по суті романтичних) уявлень і марксизму. І те, що український політичний рух ХІХ-поч. ХХ століть був переважно соціалістичним, є закономірним. Адже українське відродження відбувалося саме в руслі романтичного світогляду.\nЗовсім іншого прояву парадигма сили набула в концепції імперіалізму. Передусім було створене поняття «історичних та неісторичних народів». Сліди цієї концепції й нині можна бачити в теорії модернізації. Імперіалістичні уявлення ґрунтувалися на низці понять: 1) суспільно-політичний розвиток закономірний, відтак відбувається шляхом проходження певних стадій, 2) розвиток відбувається нерівномірно, одні народи, з певних причин, долають історичні стадії швидше, інші повільніше, 3) історичний розвиток телеологічний, спрямований до певної мети, 4) цілеспрямоване запровадження певних суспільно-економічних і політичних форм уможливлює набуття «відсталими» народами вищих стадій розвитку. Ці чотири структурні компоненти по-різному проявляються в різних теоріях. Передусім по-різному трактувалося питання, чому одні народи «історичні», а інші «неісторичні». Нацизм бачив причину в расових відмінностях. Марксизм – у відмінностях суспільно-економічних. Англійський і французький імперіалізм – у цивілізаційних. По-різному тлумачилось і питання мети й чинників суспільно-економічного та політичного розвитку. Суть лише в тім, що і нацизм, і марксизм, і імперіалізм трактували власні моделі як єдино істинні. А те, що є істинним і закономірним, варто беззастережно втілювати. Про наслідки нарізі не йдеться.\n5. Деструкція. Категорія «деструкція» запроваджена футуристами. Для модерної політики та мистецтва спільним було уявлення про можливість створити новий небувалий світ. Творення небувалого – достеменне творче завдання. Як зазначалося, експресивне світовідчуття спонукало до міфотворення. Політичні ідеали створювалися шляхом суто естетичної рефлексії. І всі пасажі про «закономірність» і «належність» були посутньо поетичними й випливали з логіки текстуальної драматургії. Тож і втілити їх у політичній діяльності до снаги було, лише взоровуючи поетичну творчість. Для поета його воля та чуття – і є закономірністю. Коли ж політика уподібнилася поезії, то перейняла і свавільність, і безкомпромісність, властиві поетичній творчості. Тож і постання тоталітарних режимів не було випадковістю. Відчуття експресивної сили давало наснагу й провокувало нігілізм. Політико-поетичні міфи надихали, спонукуючи до зневажливої, проте послідовної, деструкції та втілення чуттєвих ідеалів.\nУ підрозділі 4.2., «Високе та низьке в політиці», розкривається сприйняття політичних явищ як таких, що за формальними та сутнісними характеристики перевищують масштаб явищ буденних, або навпаки поступаються їм. Високе в політиці постає як історично й особистісно значуще.\nВідтак високе не визначається ні формальними, ні соціальними критеріями. Високе – це діяння людини, завдяки яким вона або сягає певного абсолютного ступеня величі (наприклад, стає святою, за християнським світобаченням, чи у справах своїх зрівнюється з діяннями пращурів, за римською традицією), або переборює об’єктивно нездоланні перепони, виявляючи надлюдські здатності (міфічні герої). Саме тому «героїчне» є модифікацією поняття «високе». В «Іліаді» герої – це напівбоги. Проте в «Одисеї» – вже лише шляхетні особи. У пізніших міфах героями стають звичайні люди. Приміром, Едіп, людина гріховного походження. Едіп стає героєм, бо прийняв надлюдські страждання. Так можна бачити, що в еллінській культурі тлумачення героїчного змінюється. Спершу це звичайна фізична сила (що, одначе, може поєднуватися з пихою, як в Ахіла), згодом – це сила духовна. Спершу, герой сягає величі завдяки притаманним йому божественним якостям, потім – з огляду на статус (він не може осоромити велич роду), згодом – лише того, що поділяє й утілює абсолютні цінності. Тож герой – це по суті звичайна людина, що здолала звичайні людські слабкості (страх смерті та болю), але не годна здолати сором.\nУ політиці культ героїв має виняткове значення. Згідно з Т. Карлейлем, уся світова історія – це діяння героїв. Кожна нація, за достеменно римською традицією, створює власний пантеон. Героїчні образи використовуються як педагогічні взірці. Зміна панівної ідеології веде до утвердження нового пантеону. Відтак і критика ідеології розпочинається з десакралізації героїчних постатей і подій.\nГероїчна естетизація відіграє головну роль у легітимації політичної ідеології та подальшому утвердженні відповідного політичного режиму. По-перше, слушність чи хибність ідеології раціонально оцінити неможливо. Ідеологія – це, зазвичай, форма вірування, тож її до снаги лише раціоналізувати, але не раціонально обґрунтувати. Відтак сама ідеологія не є достатнім аргументом. Утвердження ж режиму насильницькими засобами не лише не гарантує стабільності, а навпаки – спонукає до його неприйняття. Тож будь-який режим стикається з необхідністю ірраціонально-естетичного «ілюстрування» ідеології. Адже, і це по-друге, кожна людина годна завважити й прийняти значущість героїчного вчинку. Бо естетичні критерії героїчності універсальні. Вони незмінні, від Античності до сьогодення, і тотожні в усіх культурах, від Заходу до Сходу. Поетизовані героїчні постаті та події формують дискурс авторитетів. Й естетичні аргументи заміщують аргументи раціональні, стають квазі-раціональним обґрунтуванням. Аскетизм героїв, їхня жертовність і відданість ідеї (справжні чи гадані – це не має принципового значення) стають аргументами на користь ідеї. Тобто ідея інтерпретується як істинна, з огляду на те, що певна особа самовіддано їй служила. Відбувається коґнітивне заміщення. Естетика підмінює раціо. Почуття піднесеності, яке переживає реципієнт, дізнаючись про героїчні вчинки, примушує його прийняти й цінності, в ім’я яких ці вчинки здійснювалися. Так провадиться естетичне насилля. Саме тому тоталітарні режими передусім домагаються беззастережного контролю над ЗМІ та мистецтвом. Власний пантеон героїчних постатей і подій є й у демократичних спільнот. І пантеон цей не менш ірраціональний, аніж у режимів тоталітарних. Відмінність лише в тім, що в демократичних спільнотах діє консенсус, певна мовчазна згода щодо того, хто є національним героєм, і що є національною святинею. І руйнація цього пантеону так само дошкульна для демократичних спільнот, як і для тоталітарних режимів.\nРоль естетики піднесеного у виробленні політико-історичної самосвідомості дає підстави виокремити два типи політичних ритуалів. Перший умовно можна назвати «тоталітарним», другий «демократичним». Тоталітарний ритуал має посутньо містерійний зміст. Це міфічне дійство, яке Е. Кассірер ототожнив із магією. Предметом магічних маніпуляцій, які здійснюються за допомогою естетизованих ритуалів, є саме буття і спільнота як його частина. Тут потрібно зазначити, що тоталітарні режими ХХ століття, більшовицький і нацистський, мали за мету змінити не лише суспільно-політичні відносини, а саме буття. Предметом зміни були не певні народи, а людство загалом, беручи ж до уваги й метафізичні ідеї, які висловлювалися ідеологами цих режимів, то (хоча це й дивно звучить для прагматичного розуму) й Усесвіт як такий. І політика виступала тільки засобом. Тоталітарна містерія посутньо тотожна з містерією релігійною. У ритуалі моделюється належний тип устрою. Так само як маг вірить у те, що послідовні маніпуляції з речами підкорюють духів, які є сутностями речей, так само й організатор політичної містерії переконаний, що паради, маніфестації, публічні судові процеси змінюють сутність відносин. У ритуалі інсценуються ідеальні взаємозв’язки між речами. І регулярне надання речам ідеального стану уможливлює те, що згодом речі автоматично займуть належне їм ідеальне місце.\nУ демократичному ритуалі не простежуються містерійні риси. Якщо в тоталітарному ритуалі народ демонструє свою лояльність владі, то в демократичному влада демонструє свою відданість народу. Тоталітарний ритуал змінює народ і буття. Демократичний лише засвідчує готовність й уміння влади відповідати традиційним приписам. Й у цьому їхня кардинальна відмінність.\nЗвертаючи погляд на українське сьогодення, можна завважити, що політичні ритуали як такі не усталені. У політичній поведінці простежуються елементи властиві для тоталітарної свідомості: суспільство усіляко демонструє відданість владним клікам. Норми ж демократичного ритуалу досі не утвердилися.\nУ підрозділі 4.3., «Трагічне та комічне в політиці», розкриваються форми діяльності, що визначаються усвідомленням тривіального факту – людина смертна. Найбільше зло, яке одна людна може заподіяти іншій, – це смерть. Але людина все одно смертна. Тож і зло з психологічного переживання перетворюється або на загальне поняття, позбавлене будь-якого сенсу, або ж поняття конкретно-універсальне, що поглинає усі інші, позбавляючи вже їх щонайменшого сенсу. Смертність настільки суперечить безпосередньому досвідові життя, що людина годна лише витісняти її зі свідомості. Коли ж людина все ж замислюється над смертю й доходить невблаганного висновку, що «всім нам треба буде помирати», як висловився персонаж Л. Толстого, то перед нею постає інше питання: навіщо жити в цьому світі? Уся філософія, від Сократа до сьогодення, – це спроби відповіді. Однією із них є естетика трагічного.\nЕстетика трагічного не пропонує людині життєвих цілей, котрі були б вищими за нігілізм смерті. Цілі має знаходити сама людина. Пропонує лише образ-взірець, орієнтуючись на який людині до снаги залишатися вільною. Якими мають бути людські цілі – питання безглузде. Одне зрозуміле – цілі людські мають бути суто людськими. Естетика трагічного першою в історії культури протиставила волю людини, її пристрасть і її бажання – всьому сущому. Озираючи історію еллінської трагедії, можна помітити як змінювався трагедійний дискурс. Спершу трагедія була лише оповіддю печальних міфів. Мовилося про невтішну людську долю та присуд богів. Але відбулася метаморфоза. Із простої печалі, яку навіювали розповіді, зі співчуття до персонажу народилося обурення та неприйняття свавільних обставин. А з обурення – бунт. Доля й воля богів залишилися для еллінів непоборними. Однак гідність людську вони побачили в бунті проти долі. Безглуздо повставати проти долі. Бунтар приречений. Але краса життя визначається не долею. Адже доля не передбачає згадок про свободу та гідність. Краса – у здатності приреченої людини жити так, як живуть вільні люди, над якими немає присуду.\nТак можна бучити, що трагедійний дискурс виник із таких трьох постулатів: перший, народження і смерть людини не залежать від неї, тож людина посутньо є невільною; другий, не маючи можливості змінити присуд долі, людині все ж до снаги винести долі власний присуд, назвати її добою або злою; третій, не присуд долі, а присуд людини над долею має визначати вчинки людські, тобто залишаючись невільною, людина має діяти саме як вільна. У нескореності, зневазі та бунті проти нездоланного втілюється свобода та гідність людини.\nУ п’ятому розділі, «Політико-естетичні феномени в історії», розкрито естетичний чинник перебігу революційних подій, а також становлення тоталітаризму та демократії в ХХ столітті.\nУ підрозділі 5.1., «Європа в переддень катастрофи: бунт проти християнства», показано, що політичні події європейської історії ХХ століття засвідчили кризу християнських основ цивілізації. Посутньою рисою будь-якої цивілізації є релігія. Тоталітарні ж режими постали способами заперечення християнства. Й естетичний складник відіграв у цьому процесі істотну роль.\nВ основі християнства – віра в месіанство Ісуса із Назарета. Євангельська історія – одна з основ європейської цивілізації, то ж саме її трагедійну естетику й варто розглядати як світоглядний чинник.\n1. Трагедія, й не лише євангельська, створює протиставлення між індивідом і спільнотою. Чи сприяло це формуванню європейського персоналізму? Звісно. Якщо сам Ісус став у опозицію до владарів-фарисеїв, то чи не личить кожній людині обстоювати власну правоту?\n2. Євангеліє протиставляє, з одного боку, обраних рибалок-маргіналів і, з другого, суспільну еліту, сам статус якої, начебто, позбавляє Бога мати обранців. І тут можна бачити підґрунтя європейського егалітаризму, а також апології рівності.\n3. Євангеліє дає людині право на помилку й розкриває сенс спокути. Помилка та наступна спокута створюють світоглядну ситуацію, в якій явним стає сенс історії. Бо лише в історії можлива і спокута, і виправлення помилок, і становлення громади обраних.\n4. У євангельській трагедії задано й парадигму, яка доволі суперечливо розкрилася в історії. Володарем грядущого є не той, останній «переможець», у чиїх руках залишається меч, а той, чия кров меч забарвлює. Це – парадигма етичної правоти, яка чистіша за правоту зброї. Вона найдостеменніше проявилась у створенні новітнього Ізраїлю. Попри всю жахливість цього висновку, все ж слушно стверджувати: без Голокосту не було б й Ізраїлю. Частково ця парадигма проявляється й у сьогочасному розвиткові України: Голодомор – етичне виправдання українського відродження.\nТоталітарні режими ХХ століття постали як спроби заперечення євангельських парадигм. Індивідуальній відповідальності людини перед Богом і праву персонального повстання проти соціуму був протиставлений колективізм. Попри спекуляції ніцшеанством, властиві нацизму та навіть і більшовизму 20-х років, людина мислилася тільки як носій колективних цінностей. Естетику персональної трагічності замістила естетика ритуальної одноманітності.\nІ нацизм, і більшовизм були позірно егалітарні. І зовнішня рівність досягалася шляхом встановлення загальної марґінальності. Це була рівність, яка існувала завдяки пануванню цілковитої безправності. Тож і про духовну опозицію певної громади не могло бути й мови.\nТоталітарні режими заперечили сам сенс історії. Вважалося, що історія, як безкінечний пошук оптимального суспільно-політичного устрою, історія спроб і помилок припинилася. І нацизму, і більшовизму було до снаги повторити слова Ф. Фукуями про «кінець історії». Й істина, й спосіб встановлення істини були знайдені. Відтак відкрився простір свободи, яка мислилась як усвідомлена, цілевизначена діяльність. Таке заперечення історії було достеменним виправданням тотального перетворення життя. Бо лише свідомість, цілком позбавлена сумнівів і їдкої рефлексії має право на безкомпромісне ставлення до будь-яких неідеальних життєвих проявів.\nВідтак був знищений і простір етичного пошуку. Бо в суспільствах, які переконані у власній моральності, етика, як жадання якогось стороннього добра, є посутньо неприйнятною. Етика, як спрямованість до трансцендентного ідеалу, стає просто неможливою. Добром стає моральність, а моральність – тотальністю.\nУ підрозділі 5.2., «Естетика революції», проаналізовано естетичні риси сприйняття й усвідомлення революційних подій.\nУ праці «Вісімнадцяте брюмера Луї Бонапарта» К. Маркс завважив, що французька революція зодягалась у римські шати. Можна також додати, що революція російська вбиралась у шати французької. Ці факти естетичного наслідування промовисто свідчать про єство цих революцій. Але самі лише «шати» – не вся естетична феноменологія революційних подій. І зводити до них проблему осягнення естетики революцій було б помилково. Бо суть далеко не у феноменах, суть – у сприйнятті й усвідомленні, котрі й пізнає естетика.\nВ історії не було жодної революції, яка перемогла б під стягом анархії. Бо революція не заперечує ту владу, яка вже існує. Вона фактично її зміцнює. Вона повертає їй первину ідеальність, очищуючи від історичних нашарувань. Революція змінює панівну верству, може встановити нову форму правління, політичний режим, суспільні відносини, але владу, але естетичний образ влади лише утверджує. Революція, яка на погляд сучасників скидається на стихію й анархію, насправді відбувається тільки за легітимною санкцією. Приміром Велика французька й Англійська революції розгорталися під гаслом забезпечення повноважень Генеральних Штатів і Парламенту. І без заклику депутатів вони ніколи не відбулися б. Революції були протистоянням легітимної монархії та легітимного ж народного представництва. І криза легітимності полягала якраз у порушенні образу єдності влади. Абсолютизм вступив у суперечність із чинним інституційно-правовим механізмом реалізації влади. Але суспільство, яке втягується в протистояння, сприймає владу не за правовими поняттями, а згідно з ідеальним уявленням про владну цілісність і саме цим уявленням керується, стаючи на той чи той протиборчий бік.\nУ підрозділі 5.3., «Естетика тоталітаризму та демократії», розкрито естетичні засоби утвердження політичної влади в умовах тоталітаризму та демократії.\nІ тоталітаризм, і демократія – це політичні режими, які постали в Новий час. Передумовою їх виникнення стало формування націй, яким, у свою чергу, передувало утвердження громадянської рівності. Демократична спадщина Античності має значення лише в доктринальній частині, але аж ніяк не в частині практики. Бо демократичний досвід Стародавнього світу жодним чином неможна використати нині. Проте поступ демократії, який розпочавсь у Новий час із Американського континенту, був би неможливим без естетично-ідеалізованого образу народовладдя, створеного авторами Ренесансу та Просвітництва. Ренесансний погляд на Античність – погляд відсторонений, по-справжньому естетичний, адже позбавлений жодної корисливості, – спонукав так само естетично сприймати й народовладдя. У демократії побачили не охлократію, не боротьбу клік, не звироднілий паразитизм на імперському пануванні зброї, а вільне втілення громадянських свобод. У ній побачили патріотизм і жертовність, а також рівність і солідарність. Цим образом неможливо було не принадитися. Він був протиставлений тогочасній політичній системі: політичному, правовому та культурному відособленню станів. Образ батьківщини став антитезою практиці підданства. Образ громадянина – статусу людини побуту чи дворака. Й у цьому протистоянні естетичної уяви та політичного досвіду в останнього не було жодних шансів.\nТоталітаризм, як показує Х. Арендт, об’єктивно є наслідком утвердження демократії, зокрема – перетворення політики та права на спосіб реалізації волі більшості. І коли ця більшість почала мислитись як нація, політика та право мусили набувати «національної» подоби. Себто вони мали відображати волю та єство нації. Так демократія привела за собою націоналізм, а відтак і його крайнє втілення – нацизм. Демократія трансформувалась у засіб, за допомогою якого реалізовувалася не формальна воля більшості громадян, а змістово-ціннісна воля нації. Нація почала утверджуватися демократичними інструментами, себто зміцнювати культурну, мовну, релігійну, звичаєву уніфікованість. Естетичні образи демократії, батьківщини та патріотизму, вироблені ренесансними авторами та просвітниками, були істотно доповнені образами народу-нації, рідної землі, кровної спорідненості й трагічним образом героя, створеними романтиками. Так постав естетичний симбіоз, котрий справив визначальний вплив на процес націотворення й утвердження тоталітаризму.\nТож тоталітаризм являє собою, так би мовити, модифіковану демократію. Наразі потрібно зазначити риси, які відокремлюють демократію ліберальну від тоталітарної. Передусім, це верховенство права, котре гарантує свободи меншин (К. Зонтгаймер, Ю. Шаповал). На необхідності забезпечення прав меншин, задля унеможливлення встановлення тиранії більшості, ще на поч. ХХ ст. наголошував Ґ. Єллінек. Однак правове мислення, як і будь-яке предметне мислення взагалі, залежить від світогляду, зокрема й естетичного. Тож основи ліберальної демократії варто шукати не в праві, яке самé є наслідком, а світогляді.\nОснови європейської культури – християнські. Тож саме в християнстві варто шукати цінності, на котрих ґрунтується ліберальна демократія. Передусім, християнство, як і юдаїзм, агностичне. Непізнаване єство Бога, непізнаване єство світу, непізнавана людина. Оскільки бракує трансцендентної санкції, а те, чим є світ і людина – загадка, то й перетворення світу та людини не може бути тотальним. Так із агностицизму випливає й цінність терпимості. Світ багатоликий. Багатолике й життя. А уніфікація – річ безглузда. І зважитися на неї може лише сліпак, який не помічає всієї різноликості. Світ не ідеальний. Людина – не ідеальна й поготів. А яким має бути ідеальний світ і як ідеально діяти людині – невідомо. Тож й осудливі слова – радше хибні, аніж правильні. Тож і терпимість є не примхою, а необхідною чеснотою та світоглядним настановленням. Так із терпимості постає інша цінність – право на інакшість. Християнин мусить визнавати за іншими право бути інакшими, бути не такими як він. І вже тому, що християнин й сам не відає, яким він є, яким він має бути й яким він зрештою стане. Прийняти інакшість іншого вельми складно. Того християнство й вимагає від вірян любові. Будь-яка цінність може перерости в етичну й естетичну протилежність. Агностицизм – у звичайнісінький догматизм або розумову лінь. Терпимість – у байдужість. А визнавання права на інакшість – у пасивність. Є й межа агностицизму, й терпимості, й інакшості. Одне тільки лихо: як збагнути її, аби міра добра діалектично не переросла в безмір зла? Проте одна річ явна: сáме згадані християнські цінності й уможливлюють буття ліберальної демократії. Агностицизм є засторогою від політичного утопізму та фундаменталізму. Не політичний проект, а процедура є домінантою демократії. Демократична спільнота та її ідеологи не відають, що є останнім підсумком політичного розвою. Але є переконаність, що лише беззастережне дотримання демократичних принципів і правових норм рятує спільноту від скочування в тоталітаризм. І терпимість до інакшості, навіть терпимість до зла є тим сізіфовим каменем, який мусить котити демократія. Тоталітарні ж експерименти ХХ століття відкинули християнські цінності.


Відкритий міський турнір з армспорту проведено в Івано-Франківську  Спорт Івано-Франківськ, sport.if.ua\n03 Травня 2018 (14:10)\n29 квітня 2018 року в залі обласного шахово-шашкового клубу, що по вул. Вагилевича, 3 відбувся відкритий міський турнір з армспорту серед людей з обмеженими можливостями, які організував і провів Івано-Франківський міський центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт».\nВ змаганнях приймали участь шість команд: УВП УТОГ, ТО УТОГ, ТПО УТОС, УВП УТОС, БК УТОГ і ООУТОС (всього 18 учасників). Учасники відкритого міського турніру з армспорту змагалися в трьох вагових категоріях.\nПереможці та призери відкритого міського турніру з армспорту серед людей з обмеженими можливостями отримали грамоти та медалі від Івано-Франківського міського центру з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт».


Вибори по-донецьки: «підете голосувати – підірвемо школу»\n22 травня 2014, 22:25\nУ Донецьку напали на окружну виборчу комісію №43\nДонецьк – У день виборів у Донецьку може відкритися лише половина виборчих дільниць. Точну цифру назвати ніхто не береться, адже навіть ті, що працюють, готуються до виборів підпільно. Озброєні сепаратисти погрозами й захопленням заручників намагаються залякати і членів виборчих комісій, і виборців. Люди ж голосувати хочуть й сподіваються, що у них буде можливість реалізувати своє право.\nВибори – справа героїчна, принаймні, на Донбасі. Тим, хто організовує виборчий процес і зголосився проводити голосування – погрожують, а декого й беруть у заручники. На виборчі дільниці нападають. Міліція вже отримала завдання – охороняти виборчкоми.\nЧлени виборчих комісій вже працюють як справжні підпільники. Спілкуються через паролі, маскуються під ветеранські організації й щохвилини готуються до неприємностей. Багато хто просто відмовляється працювати, побоюючись за своє життя.\n«Всі відмовилися, будемо робити заміни», – каже представник однієї дільничної виборчої комісії.\nСміливі донеччани сподіваються більше на удачу й менше на владу\nПредставник Комітету виборців України (ім’я не називаємо) розповів Радіо Свобода, що дуже важливо, щоб люди взагалі у день виборів вийшли на роботу.\n«Основний сенс у тому, щоб люди виконали свій обов’язок, як члени дільничних виборчих комісій. І якщо в цій країні ще є влада, то вона має вжити для цього заходів», – впевнений активіст.\nЧи не вперше за час незалежності України участь у виборах, а тим більше робота у виборчій комісії, є громадянським подвигом.\n«Чому і пішов сюди працювати? Це моя громадянська позиція і мій обов’язок», – пояснює член окружної виборчої комісії Павло Л.\nПопри тиск та залякування є багато людей, які відкрито висловлюють свою позицію і кажуть, що підуть на вибори, що б там не було. Прихильники так званої «Донецької народної республіки» їм погрожують і навіть заявляють, що будуть підривати виборчі дільниці, які містяться у школах.\nПопри це, є надія, що вибори на Донеччині відбудуться. У тих трудових колективах, які гудками сповіщали, що виступають за «мирний Донбас», обговорюють, як можна захистити виборчий процес.


КС, (мезотріон, 480 г/л)\nДесперадо® - це селективний системний гербіцид для боротьби з широким спектром однорічних і багаторічних двосім’ядольних та деяких злакових бур’янів у посівах кукурудзи.\nШвидка та пролонгована дія, що має вплив на другу хвилю бур’янів\nДіюча речовина мезотріон швидко проникає у рослину через листя, корені та пагони і викликає зупинку росту чутливих бур’янів протягом 1-2 днів після застосування та повне їх знищення протягом 2-х тижнів.\nПоглинання мезотріону через листя відбувається дуже швидко: більше 88% робочого розчину поглинається протягом 4-х годин після обробки, тому висока ефективність дії гербіциду Десперадо® зберігається навіть після випадання опадів через кілька годин.\nЗавдяки м’якій дії мезотріону на культурну рослину його можна застосовувати від висівання і до фази 8 листків кукурудзи включно. Максимальна ефективність досягається при обприскуванні однорічних бур’янів у фазу 2-3 листків, багаторічних - у фазу розетки діаметром 5-8 см. Також дана діюча речовина має виражену грунтову дію, що забезпечує гербіциду пролонговану дію протягом 6-8 тижнів, тим самим здійснюючи частковий вплив на другу хвилю бур‘янів.\nВикористання поверхнево-активних речовин (ПАР) значно покращує поглинання мезотріону та підвищує ефективність дії препарату.\nДесперадо® може застосовуватися як самостійно, так і в бакових сумішах із страховими гербіцидами (Пропоніт®).\nНе рекомендується застосовувати фосфорорганічні інсектициди за 7-8 днів до або після застосування Десперадо®.\nОбмеження в сівозміні\nПри потребі пересіву кукурудзи, обробленої Десперадо®, кукурудзу можна висівати відразу, а озимі культури восени того самого року можна висівати лише після проведення оранки.\nНавесні можна висівати сою, соняшник, ріпак.\nКультура, об’єкт, що обробляється* Об’єкт, проти якого обробляється Норма витрати препарату, л/га Спосіб, час обробок, обмеження\nКукурудза Однорічні та багаторічні двосім’ядольні бур’яни 0,2-0,25 Обприскування посівів у фазу 3-8 листків кукурудзи\n*У світовій практиці застосовується також для захисту посівів маку.\nНорма витрати робочого розчину 150-200 л/га.\nДіюча речовина препарату Десперадо® – мезотріон блокує дію важливого рослинного ензиму п-гідроксіфеніл-піруватдегідрогенази, який є природнім для фотосинтезу та запобігає формуванню каротиноїдів у рослин бур’янів. Без каротиноїдів, світлова енергія та побічні продукти фотосинтезу руйнують хлорофіл та клітинні мембрани. В результаті відбувається\nшвидке знебарвлення листків, слідом – некроз та загибель бур’янів.


Мінеральна вата АкустиKnauf купити в Києві — СТРОЙМАТ КИЇВ\nМінеральна вата АкустиKnauf\nАкустиKNAUF – просте в реалізації професійне рішення, яке дозволяє значно знизити акустичний дискомфорт у всіх типах конструкцій для будинку або квартири, і забезпечити тишу і затишок в домі. Воно включає в себе рішення по звукоізоляції стін, стелі, перегородок, підлоги або всієї кімнати відразу.\nДля кожної конструкції розроблені прості інструкції, за допомогою яких можна як самостійно захистити приміщення від повітряного шуму, так і контролювати якість робіт будівельників.\nАкустиKNAUF це основа комплексного рішення для звукоізоляції від KNAUF. Матеріал має відмінні звукопоглинальні властивості завдяки більш довгим і тонким волокон, що робить його важливим компонентом для ефективного захисту від шуму в складі перегородок та інших конструкцій. За результатами випробувань звукоізоляційна перегородка від КНАУФ дозволяє знизити рівень шуму до 57 дБ (в залежності від типу звукоізоляційної конструкції), що дозволяє мінімізувати практично всі побутові шуми, з якими ми стикаємося щодня. Матеріал не підтримує горіння (НГ). Розміри плити і формат пачки гарантують зручність перенесення і комфорт при монтажі навіть силами однієї людини.\nТехнічні характеристики мінеральної вати АкустиKnauf (Плита ) :\nДовжина, мм : 1230\nТовщина, мм : 50\nОбсяг матеріалу в упаковці м 3 :0,6\nПлоща матеріалу в упаковці , м2 : 12\nКількість в упаковці ,шт :16\nГрупа горючості : Не горючий


У Пирятині відбувся хокейний турнір - Апельсин\nУ Пирятині відбувся хокейний турнір\n17,18,19 січня на хокейному майданчику стадіону «Ювілейний» відбувся хокейний турнір. В кубку взяли участь 4 кращі команди Пирятинщини\nВ цікавій та напруженій боротьбі до фінального свистка судді, перемогу святкувала команду «Ветеран» Пирятин. 2 місце посіла команда «Замостище» під керівництвом Стаса Черненка. 3 місце молода, амбіційна, перспективна команда «Автостанція» Пирятин, організатор Дмитро Повшедний. 4 місце посіла команда «Шторм» центр міста, капітан команди Євгеній Максименко.\nНаймолодшим учасником кубку став Ілля Повшедний, який закинув 4 шайби та отримав цінний приз. Добре зарекомендував себе гравець Артем Долинний, який також закинув 4 шайби. Склад переможців команди переможець «Ветеран» Пирятин: воротар Володимир Упир, гравці Сергій Бих, Валентин Долинний, Сергій Плетінь та Олег Проскурня, який став кращим бомбардиром турніру.\nВ цьому році кубок хоч і названий на честь мера, та самого міського голови там не було. Учасники говорять, що хокей – це такий вид спорту, який у нас в місті буває раз на рік, та і не завжди може відбутися через погоду. Минулі роки захід відбувався більш масштабніше. До прикладу, в минулому році Олексій Рябоконь на врученні кубку віджався 22 рази. А в цьому році мер просто проігнорував чемпіонта. Спортсмени кажуть, що таке враження, ніби зробили як для “галочки”


запитайте Поллі: чому щастя мого колишнього мене так сумує? - Любов І Війна\nЗапитайте Поллі: Чому щастя мого колишнього робить мене таким сумним?\nФото: Річард Паквуд / Гетті Зображення\nОтримайте запит, що Поллі доставляється щотижня.\nНадіслати електронний лист, ви погоджуєтесь з нашими Умовами та політикою конфіденційності.\nЯ хочу розпочати, сказавши велике спасибі вам та вашій колоні. Торік у мене був нерівний рік. Я переїхав на інший бік світу, розірвався з моїм хлопцем із семи років, згодом дізнався, що він обманув мене п’ятьох, злякав п'яний, багато пішов на погані побачення та безглуздий секс що іноді залишало мене синцями. Я втратив свого діда і змушений був переглядати його похорон на відео, після чого не міг собі дозволити літати додому.\nЯ почав терапію після того, як у мене був трохи зрив на початку цього року і після прочитання вашої колонки про дівчину, одержиму її хлопцем. Я була тією тупою одержимою дівчиною більшу частину свого життя.\nТерапія дала мені зрозуміти, що я давно перебуваю в депресії, і нещодавно я почала вчитися, як себе почувати. Я навчився переставати думати і починати відчувати. Це звучить просто, але це повністю змінило моє життя.\nТак ось я, відчуваючи себе досить добре, відчував, що я повернув кут. Я відчував себе щасливим. ІСТИНА ЩАСЛІ вперше за все моє життя. Це коштує стільки\nПотім, минулого тижня, один з моїх друзів сказав мені, що мій обдуривший колишній хлопець народжує дитину зі своєю новою дівчиною, і вона вже півроку вагітна (мабуть, це було незаплановано). Це мене так шокувало, я наче просидів там з відкритим ротом хвилин десять, перш ніж я міг навіть відповісти. Все, про що я міг подумати, - це те, як я завжди думав, що він буде дивовижним батьком, і я думав, що у наших стосунках багато, але я ніколи не говорив йому.\nУ будь-якому випадку, я відчуваю, що ця новина трохи мене зірвала. У той же тиждень, і в рамках цього процесу пошуку себе я нещодавно зв'язався зі своїм мистецтвом і моїм писанням, і я написав твір, який я вважав гарним. Це було глибоко особистим, і я подав його, і це було відхилено двічі, і тепер я теж не впевнений у цьому.\nЯ знову відчуваю себе трохи в морі, і трохи схоже, що зробив три кроки назад. Я починаю відчувати деякі ті старі почуття, що повзають назад - хочу бути безрозсудним, відчуваючи себе повністю відключеним у соціальних ситуаціях, невпевненим і розгубленим щодо того, ким я є. Я відчуваю, що є щось у цій дитячій новині, що пов'язує мою самооцінку, і я просто не можу, здається, похитнути це.\nЯ не хочу йти назад, Поллі, я не можу. Чи є у вас поради, як утримати хороший потяг на його колії?\nДорога відстала дівчино,\nПам'ятаєте, як тупа одержима дівчина? Тут поставлено на карту саме її его, а не ваше. Ви відчуваєте себе невдоволеним, оскільки ця новина змушує вас повернутися до того, що ви є її, і цінуєте свою колишню понад усе. Ця новина повідомляє старому вам, що ви програли, а його нова дівчина перемогла.\nвін ненавидить свою матір\nЦілком природно і навіть передбачувано, що це призведе до вас. Бути щасливим - це не означає забувати все, що було раніше щастя. Бути щасливим іноді залежить від доступу до хворобливих спогадів і почуттів, навіть коли вони давня історія. Несподівані новини та жалюгідні події можуть викликати сплеск хаотичних, неспокійних емоцій, і часом, як це, вам доводиться думати, як художник, і ВІТАЙТЕ СТОРМУ. Якщо ви приймете цю новину замість того, щоб трактувати її як трагедію чи намагатися контролювати чи змінювати її, ви відчуєте в своїх кістках, скільки ви виросли за останній рік.\nОдне з викликів насправді бути ЩАСЛИМИ, оскільки, як щасливий, щоб визнати це почуттям, танцювати навколо своєї кухні, відкрито посміхатися, пишатися тим, як далеко ти зайшов, - це те, що ти можеш мати ще погані дні, ти все ще можеш почуватися загубленим і самотним, ти все ще можеш почувати себе невпорядкованим тим, скільки тобі залишилось вчитися Велике завдання - не мати сенсу навколо тих поганих днів. Ви не втратили жодної землі, навіть якщо ваш мозок говорить вам інакше.\nЦе не означає, що ви точно знаєте, хто ви є. Звичайно, ні. Ви були пригнічені роками. Одна з жахливих речей щодо низькосортної депресії - це те, що вона заважає тобі насправді пізнавати себе. Або визначаєте себе переважно навколо того, що вам не подобається, людей, яким не довіряєте, тих речей, які ви не хочете робити.\nІ хоча всі і все тобі говорять, що ти повинен ЗНАЄТЬСЯ, хто ти, і бути впевненим та гордимся цій особі - ага, я це людям постійно кажу! - правда полягає в тому, що в житті нормально не знати, ким ви займаєтесь і вимикаєтесь. Ми пов'язуємо це невизначене стан із безладдям, що саморуйнується (адже саме на це реагує більшість із нас), але є інший спосіб. Ви можете бути спокійним знаком питання. Ви можете визнати, що ви ще цього не все зрозуміли. Ви переглянете це почуття знову і знову у своєму житті. Прийміть, що невизначеність ніколи не залишить вас повністю.\nПрийняття того, що ти не знаєш, добре для тебе. Насправді це велика частина відчувати свої почуття, а не намагатися контролювати їх. Коли ти вирубуєш назад ліс невротичних думок, що тривалий час пригнічував тебе, має сенс, що твої почуття інколи сприймуть тебе зненацька. Ось такі почуття! Ви здивовані власним щастям, а також здивовані тим, як щастя може несподівано поступитися смутком і гнівом та іншим сильним емоціям.\nЛогіка тут ні до чого. Очевидно, що чувак, який п'ять років обманював вас, - це не ваша ідеальна половинка. Яка екзотична різноманітність душе-сопла накручує так довго? Плюс, ви його скинули ще до того, як навіть дізналися про обман. Зрозуміло, ви вирішили, що він давно не був вашим справжнім коханням. Тим не менш, якщо ти справді хочеш мати власну сім'ю, то досить неприємно виявити, що зірка твого колишнього щасливого колись після фантазії ось-ось переживе цю фантазію з кимось іншим. Це первинне Ви тварина. Не звинувачуйте себе в тому, як ви побудували.\nКоли у вас є старі люди, які рухаються далі і, здається, живуть щасливо, без того, як ви станете дорослішими, ви стаєте досить повсякденними, але це перший раз сильно б'є. Я жив з хлопцем, коли я був дуже молодим, і уявляв нас разом, назавжди, роблячи дітей. Це майже все, що я міг собі уявити, насправді, тому що ми не були найбільшою парою і нам не було про що поговорити, крім нашого спільного романтизму навколо шлюбу та дітей. Але він був гарний і вписував у мою голову двомісний американський сон і здавався, що він буде хорошим батьком. Я також думаю, що я знав, що він досить традиційний, що якщо я коли-небудь матиме його КІД, це укладе цю угоду. Розмова про регресивну! Але коли ти туга одержима дівчина, це твій джем, закриваючи ебать. Забудьте, що вам буде нудно протягом мільйонних секунд, оскільки ви поставили пріоритет укладанні угоди над створенням реального стосунку з відповідним товаришем.\nУ будь-якому разі, коли він збив свою наступну леді (а потім одружився з нею і залишився з нею назавжди, правдивий моїм почуттям честі та вірності та поглядам на виховательку як божественну кулю-ланцюжок), я отримав трохи одержимий їх мрійливим спільним життям. Це не тільки відчувало, що ВІН належало мені, але й відчувало, що ЇХ ЖИТТЯ якось належало мені, ніби вона вкрала цю фантазію прямо з моїх рук.\nВже тоді я знав, що він мені не підходить. Я не був одержимим так довго. Але турбота про те, що він зробив, мене здивувала. Я був непідготовлений відчути цю втрату. Так, мені було дуже регресивно, щоб я відчував це таким чином, але це також було первинним та ЗАБЕЗПЕЧНИМ.\nВи, ймовірно, відчуєте це теж знову. Ви будете відчувати багато жахливих речей. Частина переходу від того, хто ненавидить емоції, до того, хто їх вітає, - це визнати, що попереду більше поганих емоцій.\nНа цю замітку: якщо ви хочете бути письменником, вам слід рішуче відхилитися, тому що це життєва частина навіть найкращих письменників. Мої нариси відкидалися знову і знову, коли я вперше намагався опублікувати публікацію. Я сприймав кожне відхилення як знак того, що я не маю на меті бути письменником, і ніколи не вірив, що це може трапитися з 'справжніми' письменниками. Я так помилявся з цього приводу.\nТакож правда, що коли ви вперше починаєте писати, ви часто пишете дуже емоційні, сирі речі - це може бути натхненно, смішно, чарівно, мільйон речей, але може бути не в потрібній формі для публікації. Ви повинні переглянути, як божевільний. Ви повинні шукати недоліки у своїй роботі і нещадно вирізати слабкі частини. І коли ви ніколи раніше не писали про якусь конкретну публікацію, ви повинні бути чортом впевнені, що тон і стиль твору точно відповідають творам у цій публікації.\nІншими словами, ця частина вашого життя є полярною протилежністю вашого емоційного життя. У цій галузі ви ОБОВ'ЯЗКОВО отримати практичну практику, знизити чутливість і стати машиною. Створити, подати, переглянути, повторно подати. Жонглюйте відразу декількома штуками, якщо можливо. Вирішіть не завивати. Як тільки ви подасте один твір, переходите до наступного, не замислюючись над долею першого.\nkim kardashian butt meme\nВи повинні бути добрими до себе, якщо хочете писати. Ви повинні дбати про себе і хвалити себе за свої досягнення. Дотримуйтесь високих стандартів і не сподівайтесь, що хтось буде тримати вас за руку чи погладити по голові та скаже, що ви геній. Якщо ти не можеш керувати цими речами, ти не повинен бути письменником. Я впевнений, що ти можеш ними керувати! Ти можеш. Прийміть це виклик, прийміть його і пам’ятайте, що він зробить вас сильнішими.\nВаш поїзд не пішов зі своєї колії - повірте. Ви дізнаєтесь, що означає вітати в повній силі своїх емоцій, і це величезний, непростий подвиг. Звичайно, це жахливо важко! Звичайно, це непередбачувано і страшно. Бути живим - непередбачувано і страшно, навіть коли ти старший і в житті менше невизначеності. Іноді добре почуватися недосконалим і слабким. Ніхто не може обійти ці почуття. Але це не означає, що ми йдемо назад. Ми безладний і хоробрий, і ми боремося вперед, через шторм, у розкішне і лякаюче майбутнє.\nЗапитай Поллі: Я продовжую дрейфувати в безглузді мухи!\nЗапитайте Поллі: Чи використовують мене мої друзі?\nЗамовте нову книгу Ask Polly, Як бути людиною у світі, тут. Маєте запитання до Polly? Надіслати електронну пошту askpolly@nymag.com. Її стовпець із порадами з’явиться тут щосереди.\nУсі листи на askpolly@nymag.com стають власністю Ask Polly та New York Media LLC, і вони будуть редагуватися з точки зору довжини, ясності та граматичної коректності.\nПереможець ігрового шоу жорстоко напав на підлітка після того, як вона дала йому книгу поганий огляд\nЗвучаючий ауф: Швидкий чат із всезірковою зіркою проекту 'Збірка' Джереллом Скоттом\nЖінки реагують на Кавано, чуючи гнів і біль\nТворча співпраця - це те, що люди найкраще роблять\nЯк намалювати Софі Лорен – натхнене котяче око\nОсь найкращий сонцезахисний крем для обличчя для всіх тут\nПрощання з безликим обличчям Пола Райана\nЯк отримати ідеальний сон, безладні локони\nКіфер Сазерленд - президент канадського телевізійного телеканалу 'Америка жадає'\nЧи варто змусити себе присягати більше?\nПросочене відео показує, що Джонні Депп розбиває окуляри, кричить на Ембер Херд\nМої холодні ліки роблять мене високим?


Акт огляду та вилучення - volosyveroniki.ru\nСкачать акт огляду та вилучення fb2\nОгляду речей і вилучення речей та документів - Страница 3. Вилучення тимчасово затриманого транспортного засобу вилучення із спеціального. У випадку, коли особа добровільно не виконує вимогу посадової особи щодо огляду (відповідних речей або особистого), можливий акт огляд. До акта огляду й тимчасового затримання транспортного засобу за можливості додаються фотографія транспортного засобу, що підлягає тимчасовому затриманню, і перелік речей, які перебувають у вилучення.\nОдин примірник акта огляду транспортного засобу (за винятком фотографій) надають водієві, власнику (співвласнику) транспортного засобу у разі їх присутності. Про вилучення речей і документів складається протокол або робиться акт запис у протоколі про адміністративне правопорушення, про огляд речей або адміністративне затримання. При цьому акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, якщо його вже складено, долучається до рапорту поліцейського про факт появи водія на місці правопорушення в момент виконання робіт із завантаження транспортного засобу.\nПротокол личного досмотра, досмотра вещей и изъятия вещей и документов [оформленный должностными лицами Государственной пограничной службы Украины]. ЛІГА:ЗАКОН Шаблон от Зразок бланку (приклад шаблону) Протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів (СБУ).\nОбразец бланка (пример шаблона) Протокола личного досмотра, досмотра вещей и изъятие вещей и документов (СБУ). Додаток 2. до Інструкції про порядок оформлення в Службі безпеки України матеріалів про адміністративні правопорушення (пункт 1 розділу ІІ). ПРОТОКОЛ. особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів. “___” _ 20__ року _. (найменування населеного пункту, в якому складається протокол про адміністративне правопорушення). Огляд речей і вилучення речей та документів - Страница 3.\nАдминистративное право - Р.А. Калюжний Науково-практичний коментар: КУпАП. Страница 3 из 4. Огляд - це визначений законом чи іншими нормативно-правовими актами обов'язок громадян пред'явити певну річ, документи на вимогу уповноважених осіб.\nУ випадку, коли особа добровільно не виконує вимогу посадової особи щодо огляду (відповідних речей або особистого), можливий примусовий огляд. Огляд провадиться у присутності двох понятих. Особистий огляд здійснюється уповноваженою особою однієї статі з особою, яку оглядають, у присутності понятих тієї самої статі в приміщенні або в інших місцях, які виключають доступ сторонніх і відповідають вимогам санітарії і гігієни.\nПід час проведення огляду комісія перевірила стан несучих та огороджувальних конструкцій, колони, зовнішні та внутрішні стіни, перегородки, покрівлю, підлогу, вікна, двері та прилеглу територію. При цьому виявлено: 1.\nФундаменти (вказати перелік пошкоджень при їх наявності та перелік робіт по їх усуненню): _ _2. Стіни Документация по ОТ и ТБ. Акт результатів загального періодичного огляду будівель, споруд та конструкцій. Copyright © Охрана труда. Особистий огляд, огляд речей у митницях провадиться в порядку, встановленому Митним кодексом України. Стаття КУпАП. Вилучення речей і документів Речі і документи, що є знаряддям або безпосереднім об’єктом правопорушення, виявлені під час затримання, особистого огляду або огляду речей, вилучаються посадовими особами органів, зазначених у статтях , , , і цього Кодексу.\nВилучені речі і документи зберігаються до розгляду справи про адміністративне правопорушення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням із Державною судовою адміністрацією Україн. Про тимчасове вилучення ліцензійної картки на транспортний засіб складається відповідний акт. Порядок тимчасового вилучення ліцензійної картки на транспортний засіб визначається Кабінетом Міністрів України. (1) Відповідно до статті КУАП, Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія і ліцензійної картки на транспортний засіб та їх повернення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня року № ліцензійна картка на транспортний засіб тимчасово вилучається уповноваженою особою у разі експлуатації транспортного засобу, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів або небезпечних вантажів, особою без посвідчення водія відповідної.\nВиявленні сліди підлягають огляду, завдання якого є: – встановлення виду слідів, обставин і механізму їх утворення; – вирішення питання про причинний зв'язок з подією, що відбулася – під час вилучення слідів на предметі важливо зафіксувати положення предмета або його частини на місці виявлення, вказати, де зовнішня та внутрішня сторони, де низ, верх тощо. – самі предмети або їх копії слід упакувати так, щоб під час транспортування та зберігання виключити можливість пошкодження слідів.\nУпаковка опечатується, до неї додається супровідний текст із зазначенням, що в ній знаходиться, де, коли, ким і у зв'язку з чим вилучено, та засвідчується підписами слідчого і понятих. Огляд транспортного засобу може бути застосований при здійсненні доставлення і адміністративного затримання особами, уповноваженими на застосування даних заходів запобіжного заходу у відповідності зі ст. , КоАП. Огляд здійснюється в присутності власника транспортного засобу або особи, володіє, користується ним.\nНа відміну від застосування інших запобіжних заходів, у разі огляду транспортного засобу не вимагається складання спеціального протоколу. При складанні протоколу про адміністративне затримання з одночасним здійсненням огляду транспортного засобу до протоколу вноситься відповідн.\nОтчет об оценке ущерба от залива квартиры образец\nСправка с места работы с заработной платой образец\nЛилиана к записи Акт огляду та вилучення


Засновник ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ — відомості керівника\nЗасновник ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ\n"АГРОДИЗЕЛЬ БЦ" 37082843 Біла Церква\nНа цій сторінці запропоновано інформацію, в яких компаніях та коли ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ займав посаду засновника. Вся зібрана інформація є актуальною на момент здійснення вами пошуку в особистому кабінеті YouControl.\nЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ займав посаду засновника у підприємствах: "АГРОДИЗЕЛЬ БЦ"\nКорисність перевірки даних про засновника ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ у каталозі YouControl\nОтримана вами інформація дозволяє оцінити ризики роботи з керівником та виявити, взагалі, необхідність у співробітництві. Крім того, представлені дані дозволяє вам вияснити, хто з керівників, взагалі, має право вести переговори стосовно партнерства та представляти позицію організації, та остаточно приймати рішення.\nБезумовно, інформація о ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ сприяє подальшому розвитку партнерських відносин та робить підприємницьку працю в Україні більш безпечною, перш за все для самих підприємців. Тому радимо більш детально проаналізувати отримані вами дані про засновника ЗУЗЕНКОВ ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ, адже вони є цінними!


Зле діло (Лесь Мартович) читати онлайн – UkrBooks.com\n— Я — жінка Семенова,—відповіла таким голосом, що здавалося, ніби це не Олена говорить, але якась мушка близько над вухом бринить.\nСуддя підніс брови вгору, неначе здивувався, що й таке створіння може бути замужем. Олена ж тим часом далі говорила:\n— При свідках купив,— відповів Петро й відвернувся від неї.\n— То все крадьки зроблено,— бриніла до Петра, притакуючи собі головою.— А хто ж робив той ґрунтець продажний, кажіть, Петруню, знала я за тото? Чи ви мені хоть марне словечко сказали? Нащо-сте вихали йому гроші так, що я не виділа?\n— Бігме, вона знала, вона все знала. Олена підступила знов ближче:\n— Ой, не говоріть неправду, бо гріх. Таж ви його витягли з хати на хрестини. А то ж чувана річ, аби на хрестинах та грунт продавати?\n— Вона тут ні при чім,— говорив до судді, ніби докоряючи йому, що допустив без потреби Олену до слова.— Грунт інтабульований на Семена; вона не має тут що говорити.\n— Я маю з ним діти,— жалувалась вона.— Четверо дрібних дітей. Що їм із тата, з мами, як лишаться без грунту? Кривда буде, прошу ясного суду. Відки ви, Петре, дібрали такого сумління, аби потай мене відбирати дітям ґрунтець?!\nСуддя бачив, що якби Олена мала більше фізичної сили, то сталася би тепер причиною авантури. А ще чув на собі докір адвоката, що без причини допустив її до слова. Тому стягнув брови і скричав:\nОлена побігла борзенько в кут і гляділа відти перелякано то на суддю, то на адвоката. Адвокат подивився радісно на Петра й моргнув до нього, ніби: «Вважай, чоловіче, якого заступника маєш: сказав слово, і все вийшло добре».\nАле Петро червонівся далі. Був покопаний і засоромлений. Він почував гидоту свого поступку супроти мужицького права, бо купив грунт непродажний, з-межи дрібних дітей, потай жінки. Йому здавалося, що ціла вага цієї розправи — доказати, що він не крадьки купував. Не мав відваги оправдуватися перед суддею, бо не знав, чи по Олениній обороні суддя йому повірить. Але перед адвокатом міг, бо заплатив йому за віру.\n— То не зробилося так прихапці,— розповідав адвокатові.— Цілі два роки ми мали заедно за цесе бесіду. Може, неправда, Семене?\n— То таки, Петре, діялося на хрестинах,— відповів несміливо й нерадо, як та дитина, що її виб'ють і змушують казати, що вже більше не буде зле робити.\n— Як то?! — дивувався.— А ви ж мені раз казали, що продали би-сте грунт, лиш аби лучився добрий купець.\n— Але я не казав, що маю грунт на продаж, що в мене грунт продажний,— говорив Семен так же несміливо й нерадо.\n— Які ж то ви дивні,— говорив адвокат, стягнув праве лице й прижмурив праве око, даючи тим порозуміти, що він думає: дурний, а не дивний.— Та то все одно, чи на хрестинах, чи на похороні, чи на весіллі. Згодили-сте ся, дали-сте завдаток, а тепер хоть доплачуйте, най вам грунт дає, а ні, то най вертає подвійний завдаток.\nАле ця мова нітрохи Петра не заспокоїла. Він м'явся, червонів, переступав із ноги на ногу.\n— То, бігме, не було крадьки,— клявся і просив очима адвоката й суддю, аби йому повірили або аби хоч сказали, що вірять.\n— Шкода часу! Відступаєш йому грунт? — зверещав на Семена.\n— Що мені з грошей? — відповів Петро й відвернувся від Семена так, аби він не міг йому в очі заглянути.— То не було крадьки. Скарай мене сила божа! При людях...\n— Я здаюся на ласкавий суд,— сказав твердо, ніби сердито.\nОлена зайшла знов Петрові перед обличчя і знов протирала очі і грозила пальцем:\n— Ой не загрієтеся сирітською кривдою! Петро благав очима в судді порятунку.\n— Марш, бабо, за двері! — зверещав суддя.— Я для неї хочу добре зробити, а вона мені перешкоджає.\n— Маю вернути подвійний завдаток,— обізвався він так нерадо, неначеби кожде слово, промикаючись крізь горло, дерло його, як ячмінний колос.\n— Йой, йой! Запродав сумління!—говорила тихенько, потім шептала ті слова, а потім тільки рухала губами.\nОтже-таки дивився відважно Олені в очі. Вона знов забриніла, як мушка, і майже за кождим словом притакувала собі головою.\n— Та ви його возьмете на хрестини, а він нап'ється, прийде додому та й бійку зчиняє. Аякже, бійку зчиняє,— додала ніби того, що Петро їй не вірить, хоч він мовчав.— Як я була при надії, а він налитий прийшов, то й за волоси мене водив, і ще й кулакував. Кров із мене цюрком ллялася. Де ж таку жінку бити?!\n— А що ж я вам винен?— запитався Петро,\n— Я на нього нічо не кажу,— говорила Олена.— Він добрий чоловік. Як тверезий, то й послухає, і зробить. Але натура зла, натура зла,— повторювала чимраз тихше й тихше.— А в нас четверо дітей,— сказала голосніше й погрозила пальцем.— Усі люди дивуються, відки в таких паскудних людей такі прекрасні діти.\n— А нащо ж ви крадьки, - потай мене, ґрунтець купували, а тепер би ще послідню Коровину продати на подвійний завдаток?\n— Та-бо чекайте, годіть! — м'явся Петро і справив ліву руку до Олени.— Що ж тут було крадьки? — говорив до Олени, а побачивши, що не переконає її, звернувся до Семена: — Яка ж тут була крадена річ?\n— Вона-таки за тото нічо не знала,— сказав нерадо й хутенько глянув убік, бо спіткався з Олениним поглядом.\n— А най вам господь бог заплатить за мою кривду! Верніть мені мої гроші, та най вас обминаю десятою вулицею,— сказав борзо й з притиском.— Ходіть назад до суду, аби там записали,— додав сердито.\nКоли ввійшли назад, досередини, суддя підніс високо брови, втворив широко очі й дивувався, що ось то раз серед безконечного числа сірої мужичні найшлись відкись йому знайомі лиця. Тільки не міг собі пригадати, відки він їх знає.\n— Ах, та це ті, котрих власне справа скінчилася,— сказав адвокат, відгадуючи заклопотання судді.\nКривдунський спустив брови і стягнув губи до сміху, йому припала до вподоби та думка, що мужиків не можна так пізнавати з обличчя, як других людей.\n— Ми, прошу пана, вже полагодилися,— сказав коротко Петро.\n— Як то? — здивувався суддя.— Другий раз? Петрові повиділося, що цею другою злагодою зробить\nпанам прикрість. Тому низенько поклонився й додав несміливо:\nПри цих словах поглянув на Семена й на Олену, ніби: «Помагайте мені, бо й ви до цього примішні».\nОлена порозуміла той погляд. Підступила хутенько д столові і, нахиляючи голову, ніби кланяючись, заговорила:\n— Ми, прошу ясного суду, з Петром сусіди. Нам не треба сварки, ми в злагоді.\nАдвокат ізчервонівся і став судорожно м'яти папір у руках.\n— Ти здурів, чоловіче! — скричав на Петра.— Маєш судову угоду, то якого лиха ще тобі треба?\nПетрові знов виступили червоні смуги на лиці, нагадав собі, що обіцяв іще доплатити адвокатові, як дістане грунт або відбере подвійний завдаток. Чувся тепер двічі винуватий. Одно, що всупереч мужицьким звичаям купував непродажний грунт, а друге, що не додержав із паном нечистого діла. Бо, на його думку, пани тільки на те, щоби робили кривду людям, і як уже тебе нечистий торкне на зле діло, та й пан тобі при тім помічний, то вже треба лізти до кінця в болото. Тому Петро мовчав та тільки прів і червонівся.\nСуддя засоромився, бо здавалося йому, що хоч йому мужики тільки голови набили, то він таки не вирозумів справи. Думав, думав і додумався до того, що, певно, купна жадного не було, що Семен пияк або дурний і Петро його ошукав. Щоби свою помилку направити, грізно подивився кругом себе (це мала бути повага) і сказав до Олени:\n— Іди з чоловіком надолину, най йому куратора нададуть, бо він марнотратник. Або най перепише грунт на тебе, бо його ще не один ошукає.\nВсі троє низько поклонилися.\nЯк вийшли за двері, ще раз припостали в сінях.\n— Що ж тепер робити? — запитався понуро Семен. Петро сіяв із радості. Силою здержував усмішку.\n— А я вам скажу,— говорив пошепки й підніс палець до ока, ніби зраджуючи якусь велику тайну.— Не йдіть, де надають куратора, бо там задурно. А пани дурно нічо не зроблять. Ви йдіть до нотаря та перепишіть грунт на жінку. Заплатите порядно, але він вам добре зробить.\n— Про мене,— згодився Семен.\nПетро не міг довше здержатись і засміявся. Тішився, що втік від злого діла.\n— Ще ви, Семенихо,— сказав, щоби надати причину своєму сміхові,— ще ви будете потай чоловіка грунт продавати.\nОлена поглянула на Петра. А побачивши його сіяюче й утішне лице, усміхнулася й собі. Але той сміх був супроти Петрового щирого сміху такий, як темної ночі на краю овида світло далекої тихої блискавки без грому супроти ясного сонячного світла.


Індустрія краси невпинно розвивається. І професії фахівців, які працюють у цій сфері, завжди були затребуваними та цінувалися клієнтами. Адже, як кажуть в народі, додати краси зовнішньому вигляду людині можуть два майстри: один з них манікюрник, другий – перукар.\nСучасні перукар та манікюрник повинні бути не тільки майстрами своєї справи, але й трохи хіміками, тобто розбиратися в складі косметичних продуктів, які вони наноситимуть на волосся та нігті клієнта. Питання краси хвилює, хвилювало, й буде хвилювати людей у всі часи. Людина, яка задоволена своїм зовнішнім виглядом, завжди впевнено почувається у суспільстві, більш активна, енергійна та щаслива.\nУ листопаді поточного року обласний центр зайнятості має можливість навчити на базі Сумського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості безробітних громадян професії «манікюрник» та «перукар-модельєр»,які є затребуваними на регіональному ринку праці. Навчання розпочинається з 5листопадапоточного року та триватиме 4,5 міс. професією «манікюрник», й 4,8 міс. –за професією «перукар-модельєр».\nЯкщо Вас зацікавилиці професії, за більш детальною інформацією звертайтеся до міськрайонних центрів зайнятості, а також філій обласного центру зайнятості.


Напад на лідера одеського «Автомайдану»: стали відомі деталі злочину (ФОТО) — Новини України | Ракурс\nНапад на лідера одеського «Автомайдану»: стали відомі деталі злочину (ФОТО)\nНапад на Віталія Устименка. Фото: Twitter\n05.06.2018 19:18 КоментаріRacurs.ua\nВ Одесі після нападу на Віталія Устименка до будівлі Генпрокуратури зібралися на мітинг люди, які вимагають розслідувати злочини проти громадських активістів\nПостраждалий від нападу в Одесі активіст «Автомайдану» та журналіст Віталій Устименко заявив, що нападники діяли злагоджено, відпрацьовано і мовчки. Про це він розповів у коментарі «Громадському радіо».\nЗа його словами, на нього напали ззаду. Очевидно, що нападники йшли за активістом, а потім завдали удари по голові. Коли журналіст упав на землю, невідомі завдали ножового удару.\nУстименко уже дав свідчення у поліції та пройшов медичне обстеження. Лікарі зашили кілька порізів на голові. Журналіст зазначив, що ще є поранення нижче поясу, а також забиття грудної клітини та черепно-мозкова травма.\nТакож повідомляється, що біля будівлі Генеральної прокуратури України в Одесі на мітинг зібралося близько 60 людей. Вони вимагають розслідувати напади на одеських громадських активістів, адже це сталося не вперше. На думку мітингувальників, правоохоронці працюють неефективно, тому досі не знайдено причетних до нападів.\nЗазначимо, що поліція Одеси розслідує напад на Устименка, як замах на вбивство.\nРаніше сьогодні повідомлялося, що в Одесі скоєно напад на лідера місцевої організації «Автомайдан» Віталія Устименка. Він з товаришем вийшов із редакції «Суспільного телебачення» і в цей час на нього напали двоє невідомих з ножем.\nНовини за темою: напад, Одеса, активісти


На Херсонщині відзначали День захисників і захисниць України (фото, відео) -\nНа Херсонщині відзначали День захисників і захисниць України (фото, відео)\nДень захисників і захисниць України у Нижньосірогозькій громаді\nУ Херсонській області 14 жовтня святкували День захисників і захисниць України. Привітання лунали як в обласному центрі, так і в регіонах. Через важку ситуацію з COVID-19 святкування здебільшого не супроводжувалися масовими заходами. Вже наступного дня область переходить до червоної зони карантину.\nТак, у Нижньосірогозькій селищній громаді Генічеського району командир угруповання військ «Південь» генерал-майор Андрій Соколов, заступник командира угруповання «Південь» полковник Сергій Гурін та селищний голова Дмитро Такаджи вшанували подвиг учасників бойових дій, які проживають на території району, та вшанували пам’ять загиблих Героєв.\nТакож генерал-майор Андрій Соколов нагородив військовослужбовців, які проживають на території Нижньосірогозької селищної територіальної громади та брали участь в АТО/ООС.\nНапередодні свята керівництво Генічеської районної районної державної адміністрації в рамках карантинних обмежень вшанувало пам’ять бійців, які загинули під час проведення АТО/ООС на Сході України, покладанням квітів до меморіалу Скорботна Мати та хвилиною мовчання.\n“Низький уклін і щирі побажання здоровʼя, добробуту і довголіття ветеранам війн, учасникам сьогоднішніх військових дій! Вічна слава подвигу полеглих героїв Небесної сотні та АТО! Мирної України нам усім, злагоди та щасливого майбутнього! Хай міцніє і процвітає наша держава, бо ми – непереможні!”, – зазначив у привітанні голова райдержадміністрації Сергій Олефіренко.\n14 жовтня Генічеський міський голова Олександр Тулупов та з голова Генічеської районної ради Сергій Коржевий навідались у гості до представників Генічеського козацького куреня Війська Запорізького Низового. Зустріч проходила на березі моря біля села Азовське, де козакам виділили землю для благоустрою та військово-патріотичних занять.\nКерівництво громади та району не лише привітали козаків з Днем українського козацтва та Днем захисників і захисниць України, а й передали їм святкові продуктові набори.\n«Сила нескорених». Під такою назвою у Херсоні відбувся патріотичний захід з нагоди Дня захисників та захисниць України, Дня українського козацтва та Покрови Пресвятої Богородиці. На Алеї Героїв Незалежної України у Херсоні представники обласної й міської влади, військовослужбовці та їх рідні, громадські діячі зібралися, аби відзначити свято та вшанувати пам’ять полеглих Героїв України.\nНапередодні свята – Дня захисників і захисниць Украї́ни, в Херсонському прикордонному загоні ДПСУ відбулися урочисті заходи. Присутні хвилиною мовчання вшанували пам’ять прикордонників усіх поколінь. Також керівництво прикордонного загону, ветерани-прикордонники та капелани привітали військовослужбовців та працівників, після чого особовий склад отримав відомчі нагороди та грамоти.\n13 жовтня, на стрілецькому полігоні Головного управління Національної поліції в Херсонській області пройшов «Чемпіонат зі службового двоборства». За ініціативою керівництва обласного главку поліції змагання присвятили Дню захисників і захисниць України.\nХерсонський прикордонний загін Держприкордонслужби також опублікував тематичний відеоролик з силовиками Херсонщини:\nНагадаємо, День захисників і захисниць України – державне свято, що відзначається 14 жовтня. Започатковано 14 жовтня 2014 року президентським указом з назвою «День захисника України». 14 липня 2021 року Верховна Рада України перейменувала свято на День захисників і захисниць України.\nTags: 14 жовтня, АТО/ООС, Геническ, Генічеськ, Генічеський міський голова Олександр Тулупов, Генічеського козацького куреня Війська Запорізького Низового, Генічеської районної районної державної адміністрації, голова Генічеської районної ради Сергій Коржевий, голова райдержадміністрації Сергій Олефіренко, Головного управління Національної поліції в Херсонській області, День захисника України, День захисників і захисниць України, День українського козацтва, Дмитро Такаджи, заступник командира угруповання «Південь» полковник Сергій Гурін, карантин, командир угруповання військ «Південь» генерал-майор Андрій Соколов, Нижні Сірогози, Нижньосірогозькій селищній громаді, свято Покрови Пресвятої Богородиці, Херсон, Херсонська область, Херсонський прикордонний загін Держприкордонслужби, Херсонщина, червона зона\nPrevious У Зеленського прокоментували “газові” надзвичайні ситуації в регіонах\nNext Невакциновані люди мають в 11 разів вищий ризик померти від коронавірусу штаму Дельта


На пробне ЗНО записалися вже понад 85 тисяч осіб\n25 січня 2018 30\nПро це заявив директор Українського центру оцінювання якості освіти Вадим Карандій, повідомляє Укрінформ. Він також нагадав, що реєстрація на пробне ЗНО триває до 31 січня. Пробне тестування з української мови та літератури відбудеться 24 березня, з іноземних мов, біології, географії, історії України, математики, фізики, хімії — 31 березня.\nНагадаємо, у 2018 році ЗНО з математики відбудеться 22 травня, української мови та літератури — 24 травня, іспанської, німецької, французької мов — 29 травня, англійської мови — 1 червня, біології — 4 червня, історії України — 6 червня, географії — 8 червня, фізики — 11 червня, хімії — 13 червня.\nОдна особа може обрати не більш як чотири предмети і не менш як три: обов’язково українська мова, математика або історія України, а третій предмет — на вибір, якщо він не зазначений на 1 та 2-й позиції. Для вступу до вишу також можна подавати сертифікати ЗНО 2016 і 2017 років (крім іноземних мов).