Чому жінки все ще не можуть робити кар'єру на рівні з чоловіками і бути щасливими у родинному житті (ЧАСТИНА 1) | Тексти для думаючих людей\nтеги: жінки, робота, інозмі, соціологія, суспільство, гендер\nПропрацювавши півтора роки першою жінкою-директоркою з планування у Державному департаменті США - на посаді-мрії, я якось перебувала в Нью-Йорку на щорічних зборах міністрів закордонних справ та глав усіх держав ООН. Але водночас не могла не думати про мого 14-річного сина, який 3 тижні тому пішов у восьмий клас і взявся за старе - не виконував домашніх завдань, зривав уроки, завалював тести з математики та ігнорував дорослих.\nАвторка: Енн-Марі Слотер, липень-серпень 2012. Переклад: Валентина Кузик, Надія Коваль, Галина Заворітня, Діана Зубко. Літературна редакція: Надія Коваль. Оригінал статті у The Atlantic\nTexty публікують цей важливий текст на противагу неконструктивній дискусії щодо дітонародження та місця жінки у суспільстві, яку останнім часом продукують провідні українські ЗМІ.\nСтаття Енн-Марі Слотер Why Women Still Can't Have it All була вперше опублікована у 2012 році. В перші дні після публікації текст переглянули 725 тисяч унікальних читачів: стаття стала найбільш популярною публікацією The Atlantic за весь час існування видання. За кілька днів статтю вже детально обговорювали на передовиці The New York Times. Наприкінці вересня цього року вийшла книга Unfinished Business: Women Men Work Family, основою для написання якої стала ця стаття.\nПропрацювавши на той момент півтора роки першою жінкою-директоркою з планування у Державному департаменті США - на посаді-мрії, яку вперше обійняв ще Джордж Кеннан, я якось перебувала в Нью-Йорку на щорічних зборах міністрів закордонних справ та глав усіх держав ООН. У середу ввечері Президент Обама та Перша леді організували пишний прийом в Американському природничому музеї. Я пила шампанське, вітала високопосадовців, спілкувалася. Але водночас не могла не думати про мого 14-річного сина, який 3 тижні тому пішов у восьмий клас і взявся за старе - не виконував домашніх завдань, зривав уроки, завалював тести з математики та ігнорував дорослих, які намагалися до нього достукатися.\nПротягом літа ми з ним мало спілкувались або ж коректніше буде сказати, що він заледве промовив до мене кілька слів. Минулої весни я вже мала кілька невідкладних телефонних дзвінків, саме у дні важливих зустрічей, після яких я мала поспішати на перший же потяг з Вашинґтону, де я працювала, до Принстона (Нью-Джерсі), де він мешкав. Мій чоловік, який завжди підтримував моє кар'єрне зростання, доглядав за синами (у нас є ще дванадцятирічний син) у робочі дні. Якщо не рахувати цих термінових виїздів посеред тижня, я бувала вдома лише на вихідні.\nПід час прийому я наткнулася на колегу, яка обіймала керівну посаду у Білому домі. Вона також мала двох синів того ж віку, однак вирішила перевезти їх із Каліфорнії, де вони досі жили, до Вашингтону, внаслідок чого її чоловік розривався між Каліфорнією і Вашингтоном. Я поділилась з нею переживаннями: як важко бути далеко від сина, коли я йому потрібна. Я сказала: «Коли все закінчиться, я напишу статтю «Жінки не можуть мати усього».\nВона була нажахана: «Ти не можеш казати такого! Хто завгодно, тільки не ти!» Вона мала на увазі, що таке твердження з вуст жінки на вершині кар'єрної драбини буде жахливим сигналом для молодшого покоління жінок.\nДо кінця вечора їй вдалося відмовити мене від ідеї, але до закінчення свого терміну у Вашинґтоні я все більше переконувалась, що феміністичні переконання, які завжди тримали мене на плаву у кар'єрі, вислизають з-під ніг. Я завжди була впевнена, що якщо можу отримати посаду у Держдепартаменті чи Білому домі, то працюватиму так довго, доки зможу і доки моя партія залишатиметься при владі, бо я любила цю роботу. Але у січні 2011 року, коли моя дворічна академічна відпустка для проходження державної служби у Принстонському університеті завершилась, я чимдуж помчала додому.\nЯ приїхала додому і прозріла. Коли люди питали мене, чому я полишила роботу в уряді, я казала, що причиною всьому правила Принстона (якщо твоя академічна відпустка триває більше, ніж два роки, ти втрачаєш можливість стати професоркою), але насправді - також через моє бажання бути з родиною і розуміння, що балансування між високою посадою в уряді та потребами двох підлітків неможливе.\nНасправді я не полишила лави кар’єрних працівниць з повним робочим днем: я повноцінно викладаю, пишу колонки про зовнішню політику для друкованих та електронних ЗМІ, щороку виголошую 40-50 промов, регулярно маю ефіри на телебаченні та радіо і наразі працюю над академічною книгою.\nОднак я постійно отримую відгуки від жінок мого віку та старших, частина яких наповнена розчаруванням («Як шкода, що Вам довелося покинути Вашинґтон»), а частина - певною зневагою («Я б не робила узагальнень з Вашого досвіду. Мені ніколи не доводилось шукати компромісу, і в мене виросли чудові діти»).\nНавіть коментарі з першої когорти, які припускали, що мій вибір вартий жалю, викликали значне роздратування. Але саме цей другий набір реакцій, які натякали, що просто я недостатньо добре виконувала свої батьківські і/або професійні обов'язки – викликав сліпу лють. Нарешті мені відкрилися очі: все моє життя я була по інший бік такого обміну думками.\nЦе я поблажливо посміхалась, коли інша жінка казала мені, що потребує перерви або ж обирає менш конкурентну кар'єру, аби більше бути з родиною.\nЦе я пишалася своєю непохитною відданістю феміністичним ідеалам, самовдоволено спілкуючись з усе вужчим і вужчим колом університетських друзів, які досягли найвищих професійних висот і спромоглися на них утриматися. Це я казала молодим дівчатам на своїх лекціях, що жінка може досягти усього незалежно від сфери, у якій вона себе реалізує.\nНесвідомо я доклалася до того, що мільйони жінок звинувачували себе в тому, що вони не можуть одночасно підніматися кар'єрною драбиною нарівні з чоловіками, мати сім'ю, вести активне життя поза роботою (а на додаток бути худенькими і красивими).\nМинулої весни я читала публічну лекцію в Оксфорді. На прохання знайомого стипендіата Родса, я погодилася поговорити з усією Родс-спільнотою про «баланс сімейного життя та роботи». Мені довелося звернутися до групи з 40 осіб, чоловіків та жінок віком від 20-ти до 30-ти років.\nЯ дуже щиро говорила про те, як неочікувано складно було виконувати бажану роботу урядового високопосадовця та водночас бути матір'ю, якою я хотіла бути та приділяти час своїм дітям, навіть попри те, що мій чоловік-науковець взяв на себе левову частину батьківських обов'язків у ті два роки, що я провела у Вашингтоні. На завершення я додала, що моя робота на посаді переконала мене, що подальша урядова кар'єра навряд чи можлива, поки мої діти живуть зі мною.\nАудиторія була у захваті і поставила багато вдумливих запитань. Одне з перших було від молодої жінки, яка дякувала за те, що я не почала вкотре просувати ідею «ви можете все». Практично всі слухачки збиралися якось поєднувати кар'єру та сімейне життя. Однак майже всі припускали і погоджувались, що це вимагатиме від них таких компромісів, з якими чоловіки в їхньому житті швидше за все не стикатимуться.\nСаме глибока прірва між реакцією цих молодих людей та реакцією моїх ровесників і колег спонукала мене написати цю статтю. Жінки мого покоління тримались за феміністичні принципи, на яких нас виховали - навіть попри те, що через невирішувані суперечності між родиною та кар'єрою нас ставало все менше - бо хтось же мав нести це знамено в ім'я прийдешніх поколінь. Але оскільки багато молодих жінок уже не слухали наших бадьорих повторювань «ви можете мати усе», адже вони не відповідали реальності, настав час розпочати розмову.\nЯ досі глибоко переконана, що жінки можуть «мати усе» (та й чоловіки теж). І вірю, що ми можемо «мати усе одночасно». Але не тепер і не в теперішній структурі американської економіки та суспільства. Мій досвід останніх трьох років змусив мене усвідомити низку неприємних фактів, які нам необхідно усвідомити і швидко змінити.\nПЕРЕД ТИМ, ЯК РОЗПОЧАТИ РОБОТУ в уряді, я розвивала академічну кар’єру: спочатку як професорка права, а потім як ректорка принстонської Школи суспільних та міжнародних відносин імені Вудро Вільсона. Обидві посади були дуже відповідальні, однак здебільшого я мала можливість самостійно визначати свій робочий графік. Я могла бути разом зі своїми дітьми, коли це було потрібно, але водночас виконувати свою роботу. Мені доводилося часто подорожувати, однак я виявила, що можу це компенсувати більш тривалим перебуванням вдома або ж сімейною відпусткою.\nЯ знаю, що мені пощастило з моїм кар’єрним вибором, однак не мала уявлення наскільки, доки не провела два роки у Вашинґтоні в умовах жорсткої бюрократії, навіть зважаючи на таких чуйних керівниць як Гіларі Клінтон та її голова апарату Шерил Міллс.\nМій робочий тиждень розпочинався о 4:20 ранку понеділка, коли я прокидалася, аби встигнути на поїзд з Трентона до Вашинґтона о 5:30. Він закінчувався пізно у п’ятницю з приїздом додому. Поміж цим дні були нашпиговані зустрічами, а коли зустрічі припинялися, розпочиналася паперова робота – безкінечний потік службових записок, звітів та коментарів на чернетки текстів інших осіб.\nПротягом двох років я ніколи не виходила з роботи достатньо рано, щоб втрапити до будь-якого магазину, окрім цілодобового, а отже все, починаючи з хімчистки, перукарні і аж до різдвяного шопінґу мало бути зроблено протягом вихідних поміж дитячими спортивними подіями, уроками музики, сімейними обідами та конференційними дзвінками. Я мала право на чотири години відпустки за оплачуваний період, що складало один день відпустки на місяць.\nІ моя ситуація була кращою порівняно з багатьма вашинґтонськими колегами; Секретар Клінтон навмисне приходила близько 8 ранку та йшла геть о 7 вечора, щоб її близькі співробітники мали можливість провести ранковий та вечірній час зі своїми родинами (хоча звісно сама вона працювала з дому і до, і після того).\nЯкщо коротко, то в ту ж хвилину, коли я опинилася на типовій для переважної більшості працюючих жінок (та чоловіків) роботі з подовженим робочим часом відповідно до визначеного кимось графіку, я більше не могла бути одночасно і матір’ю, і професіоналкою, якими я хотіла бути – принаймні не тоді, коли моя дитина переживала бурхливі підліткові роки.\nЯ усвідомила здавалося б самоочевидну річ: те, чи можу я мати все, принаймні для мене фактично повністю залежало від типу моєї роботи. Друга сторона медалі відкривала ще більш гірку правду: мати все неможливо у багатьох професіях, включаючи високі урядові посади – хіба що доволі обмежений час.\nЯ далеко не самотня у своєму усвідомленні. Мішель Флурнуа звільнилася після трьох років на посаді заступниці Міністра оборони з політичних питань, третьої за значимістю посади в міністерстві, аби проводити більше часу вдома зі своїми дітьми, двоє з яких є підлітками. Карен Г’юз залишила посаду радника Президента Джорджа В. Буша і після півтора року у Вашингтоні повернулася додому в Техас заради своєї сім’ї.\nМері Метелін, яка провела два роки в якості помічниці Буша та радниці віце-президента Діка Чейні, перед тим, як звільнитися, аби проводити більше часу зі своїми доньками, написала: «Контроль над власним графіком є єдиним способом для жінок, які хочуть мати і кар’єру, і сім’ю, досягти успіху».\nрішення відмовитися від владної посади, надати навіть тимчасову перевагу сім’ї, а не професійному зростанню, вступає в пряме протиріччя з переважаючим суспільним тиском\nОднак рішення відмовитися від владної посади, надати навіть тимчасову перевагу сім’ї, а не професійному зростанню, вступає в пряме протиріччя з переважаючим суспільним тиском на кар’єрно налаштованих професіоналів у Сполучених Штатах. Сучасне ставлення до роботи та сім’ї, зокрема в середовищі еліт, можна охопити однією фразою. У Вашингтоні «вирішити проводити більше часу з родиною» - це евфемізм для «бути звільненим». Таке трактування є настільки вкорінене, що коли Флурнуа минулого грудня оголосила про свою відставку, газета The New York Times представила її рішення наступним чином:\n«Заява пані Флурнуа здивувала друзів та численних працівників Пентагону, однак всі вони говорили, що вважають оголошену причину щирою, а не стандартною вашинґтонською відмовкою для посадовця, якого насправді змусили піти. «Я можу абсолютно і однозначно ствердити, що її рішення звільнитися не мало жодних інших мотивів, аніж відданість своїй родині», сказав Даґ Вілсон, головний речник Пентагону. «Вона любила цю роботу, а тутешні люди любили її»\nПодумайте, що мається на увазі під цією «стандартною вашинґтонською відмовкою»: те, що посадовець насправді звільняється, щоб проводити час зі своєю родиною, є настільки неймовірним, що мусить слугувати прикриттям для чогось іншого. Як може будь-хто добровільно залишити владні кола на користь радощів батьківства?\nЗалежно від позиції, можна назвати іронічним або ж божевільним домінування такого погляду в столиці, де ритуальна відданість «сімейним цінностям» є частиною кожної політичної кампанії. В будь-якому разі, таке трактування винятково ускладнює досягнення реального балансу роботи й особистого життя. Однак ситуація не може змінитися, доки жінки не почнуть висловлювати свою позицію.\nТільки нещодавно я змогла осягнути, наскільки молоді жінки-фахівці перебувають під тиском жінок мого віку та старших. Після моєї недавньої промови у Нью-Йорку, кілька 60-70 річних жінок підійшли до мене, аби висловити, наскільки вони радіють і пишаються, слухаючи мене як експертку-міжнародницю.\nДеякі навіть зауважили, що мій шлях дещо відрізняється від того, яким «сьогодні ідуть молодші жінки». Одна висловила побоювання, що молодші жінки просто «не мають достатньо волі аби прийти і перемогти». «Їм здається, що вони мають обирати між кар'єрою та сім'єю» - сказала інша, яка не знала історії мого звільнення.\nПодібне припущення лежить в основі широко популяризованої промови головної операційної директорки Facebook Шерил Сендберґ, виголошеної на церемонії вручення дипломів у Барнард-коледжі (Нью-Йорк) та її більш раннього виступу на TED-talk. Вона поскаржилась на дуже малий відсоток жінок на вершині кар'єри та радила молодим професіоналкам «не відмовлятися від роботи в думках, доки не доведеться її покинути на ділі».\n«Як тільки жінка починає думати про те, щоб завести дитину, - каже Сендберґ, - вона перестає піднімати руку. Вона виключається з процесу.» Хоч і сформульоване як підбадьорювання, висловлювання Сендберґ містить не одну нотку докору. Ми, які досягли вершини, або ж перебуваємо на шляху до неї, кажемо молодшим жінкам: «Хей, та що з вами не так?»\nАле вони мають відповідь, просто ми не хочемо її чути. Виголосивши промову в Нью-Йорку, я вечеряла із групою 30-річних жінок. Я сиділа навпроти двох енергійних пань, одна з яких працювала в ООН, а інша у великій нью-йоркській юридичній фірмі. Як зазвичай буває в таких ситуаціях, вони невдовзі почали розпитувати мене про баланс сімейного життя та роботи.\nКоли я сказала, що пишу статтю на цю тему, юристка зазначила: «Я шукаю собі рольову модель і не можу знайти жодної». Вона говорила про те, що жінки, які ставали партнерками у її конторі чи займали керівні позиції, йшли на величезні жертви, «деяких з яких, як видається, вони навіть не усвідомлювали… Вони сиділи вдома два роки, поки діти були зовсім малі, але потім працювали як божевільні, надолужуючи на професійній ниві.\nТобто вони ще бачили своїх дітей, поки ті були малюками, але вже ні - коли вони ставали підлітками». Її колега ствердно кивнула, зауваживши, що усі її знайомі топ-менеджерки наймали цілодобових нянь. Обидві жінки визнали, що їм не подобається таке життя, але вони не мають поняття, як поєднати професійний успіх та відданість сім'ї.\nОбидві жінки визнали, що їм не подобається таке життя, але вони не мають поняття, як поєднати професійний успіх та відданість сім'ї\nЯ визнаю, що мені пощастило народитися наприкінці 50-х, а не на початку 30-х, як моя мати, або початку ХХ століття, як мої бабці. Моя мама побудувала успішну кар'єру професійної мисткині вже після того, як ми з братом виросли і стали самостійними, але також і після того, як їй, двадцятирічній, було сказано, що вона не може вступити до медичного університету, як її тато чи брат, бо їй звісно ж треба буде вийти заміж.\nЯ завдячую своїми свободами та можливостями поколінню жінок-першопроходиць, які зараз перебувають у 60-80-ти річному віці, які були змушені стикатися з агресивним сексизмом того штибу, який я сьогодні можу побачити лише у серіалі Mad Men, і які розуміли, що єдиний шлях для жінки досягти успіху – це поводитися як чоловік. Вони не могли навіть висловитися про те, що хочуть мати дитину, не кажучи вже про те, щоб якось діяти в цьому напрямку без того, щоб не завдати фатального удару по власній кар’єрі.\nАле саме завдяки їхнім зусиллям, ми зараз можемо говорити про інші речі. Настав час для жінок на керівних посадах ділового світу визнати, що хоча ми досі відкриваємо нові горизонти та пробиваємо скляні стелі, багато хто з нас продовжує поширювати хибне уявлення про те, що можливість «мати усе» залежить в першу чергу від нашої особистої цілеспрямованості. Кері Рубін та Ліа Мако, авторки «Кризи середнього віку в 30», книги-крику душі про жінок покоління X (народжених у 60-х - на початку 80-х років) та покоління Y (народжених у 80-х – на початку 2000-х років):\n«У результаті дослідження ми виявили, що поза гучними вихваляннями тої частини рівняння, де йдеться про набуття жінками сили й авторитету, практично немає чесної дискусії серед жінок нашого віку щодо реальних перешкод та недоліків, які продовжують існувати в системі, незважаючи на успадковані нами можливості».\nЯ цілком усвідомлюю, що більшість американок стикаються з серйознішими проблемами, ніж ті, що я висвітлюю у цьому тексті. Я пишу для своєї соціальної страти: високоосвічених, достатньо забезпечених жінок, які достатньо привілейовані для того, щоб у принципі мати якийсь вибір. Ми можемо не мати можливості обирати, чи працювати нам в принципі, оскільки дохід двох у сім’ї став необхідністю. Однак ми все ще можемо обрати тип та темп роботи. Ми жінки, які повинні лідирувати, та які мусять бути рівно представлені серед лідерів суспільства.\nМільйони інших жінок, які працюють, стикаються із набагато складнішими життєвими обставинами. Деякі з них одинокі матері, дехто має проблему з тим, щоб просто знайти бодай якусь роботу, хтось підтримує безробітного чоловіка.\nБагато хто працює на такій роботі, що хороший дитячий садок або недоступний, або надто дорогий, шкільні графіки не збігаються з робочими та й самі школи не можуть забезпечити дітям нормальну освіту. Багато з цих жінок переймаються не тим, аби «мати все», а радше тим, як «утримати хоча б те, що мають».\nІ хоча жінки як група досягли помітного успіху у збільшенні зарплат, розширенні можливостей навчання та суспільної поваги за останні 30 років, економісти Джастін Вульферз та Бетсі Стівенсон довели, що жінки менш щасливі нині, ніж у 1972 році, як в абсолютному вимірі, так і у стосунках з чоловіками.\nНайкращий спосіб поліпшити життя жінок і подолати те, що Вульферз та Стівенсон окреслили як «новий ґендерний розрив» – який вимірюється благополуччям, а не зарплатою – це закрити розрив лідерства: обрати жінку-президентку і 50 жінок-сенаторок, забезпечити рівне представництво жінок у корпоративному секторі та судовій системі. Тільки коли достатня кількість жінок здобуде владу, ми зможемо створити справедливе до жінок суспільство. Власне таке суспільство буде справедливим для усіх.\nНаші любі напівправди\nПогляньмо на історії, які ми розповідаємо самі собі, на кліше, на які я та багато інших жінок зазвичай покладаємося, коли молодші жінки запитують, як же нам вдається «мати все». Це не обов’язково має бути брехня, але навіть в найкращому випадку йдеться лише про напівправду. Ми маємо позбутися цих напівправд, аби звільнити місце для більш чесної та продуктивної дискусії про ефективні вирішення проблем жінок, що працюють.\nЦе можливо, якщо ти достатньо цілеспрямована\nСтандартним початком розмови, неважливо чи ми його проговорюємо, чи ні, є переконання, що здатність «мати все» в першу чергу залежить від того, наскільки глибокою та сильною є відданість жінки своїй кар’єрі. Саме цей сентимент криється за розчаруванням старшого покоління жінок щодо молодших. Вони недостатньо цілеспрямовані, кажемо ми, аби йти на такі поступки та жертви, на які йшли жінки попередніх поколінь.\nАле замість дорікати, давайте краще проаналізуємо кілька базових фактів. Дуже мало жінок досягають керівних позицій. Пул жінок-кандидаток на будь-яку топову посаду малий і він буде тільки зменшуватися, якщо жінки, які прийдуть після нас, вирішать взяти тайм-аут, а то й взагалі покинути професійне середовище, аби ростити дітей. Це саме те, що так засмучує Шерил Сендберґ, і вона має рацію, коли каже:\n«Жінки не досягають вершин. У світі 190 голів держав і тільки 9 з них жінки. Серед парламентарів усього світу тільки 13% - жінки. У корпоративному секторі частка жінок на топових посадах – а саме на посадах рівня «С» чи членів рад директорів - усього 15-16%.»\nТа чи може «недостатня цілеспрямованість» хоч якось пояснити цю статистику? Безперечно, жінки, які досягли вершин, насправді віддані своїй професії. Однак якщо придивитися уважніше, виявляється, що вони мають іще дещо спільне: вони справжнісінькі супержінки.\nПогляньте, скільки жінок з тих, які останнім часом досягли кар'єрних висот у Вашингтоні - С'юзен Райс, Елізабет Шервуд-Рендел, Мішель Гавін, Ненсі-Енн Мін ДеПарл - стипендіатки Родса. Саманта Павер, інша високопосадовиця Білого Дому, отримала Пуліцерівську премію, коли їй було 32.\nАбо ж сама Сендберґ, яка разом з дипломом отримала приз найкращому студентові-економісту Гарварду. Ці жінки навряд чи можуть бути стандартом, стосовно якого варто співвідносити власні успіхи навіть дуже талановитим професіоналкам. Настільки високі стандарти змушують багатьох жінок почуватись лузерками.\nБільше того: серед тих, хто досяг професійних вершин, життєвий баланс більш притаманний усе ж чоловікам. Простий показник: кількість жінок на топових позиціях, тих, що мають дітей, порівняно з їхніми колегами-чоловіками. Усі чоловіки-судді Верховного суду мають сім'ї. Дві з трьох жінок-суддів - одиначки без дітей. А третя, Рут Бадер Гінзбург, почала суддівську кар'єру лише тоді, коли її наймолодша дитина була майже доросла. Та ж ситуація у Раді національної безпеки: Кондоліза Райс, перша жінка-радник з національної безпеки також є єдиним радником з 1950-го року, який не має сім'ї.\nПерелік жінок-високопосадовиць в адміністрації Обами складається аж з однієї особи. Посаду кожної з нас, яка покинула службу, зайняли чоловіки, спроби знайти жінок, які в аналогічній ситуації заміняли чоловіків, є даремними. Практично кожна жінка, яку теоретично можна було б розглядати, вже працює в уряді.\nСитуація в решті сфери міжнародних відносин не краща; Міка Зенко, дослідник з Ради міжнародних відносин, нещодавно вивчав ситуацію в уряді, оборонному секторі, науковій сфері, аналітичних центрах та виявив, що жінки займають менше 30% високих посад зовнішньополітичного сектора у кожному зі згаданих типів інституцій.\nЦі цифри вражають ще більше, якщо пригадати 80-ті роки, коли жінки, яким зараз по 40-50, закінчували докторські школи, де співвідношення жінок та чоловіків було приблизно 50 на 50. Ми були певні, що у майбутньому будемо жити у ґендерно збалансованому світі. Але щось пішло не так і розбило наші мрії.\nСендберґ вважає, що це «щось» - це «прірва амбіцій», оскільки жінки недостатньо сміливі у власних бажаннях. Я тільки за те, аби заохочувати молодих жінок досягати висот. Однак я боюсь, що перешкоди, які стоять на шляху жінки до вершини, прозаїчніші, ніж масштаби їхніх амбіцій.\nМоя багаторічна та незамінна асистентка, яка має докторський ступінь та близнюків-підлітків на додачу, написала мені імейла, коли я працювала над цим текстом. «Знаєш, що допоможе більшості жінок досягти балансу у сімейному житті та кар'єрі? ТРЕБА ЗРОБИТИ ТАК, АБИ ШКІЛЬНІ РОЗКЛАДИ ЗБІГАЛИСЬ ІЗ РОБОЧИМ ГРАФІКОМ». Теперішня система, - писала вона, - заснована на суспільному устрої, якого більше немає - такому, де фермерство було основним видом занять, а матері-домогосподарки були нормою. Однак сама система не змінилася.\nЗверніть увагу на деякі з відповідей жінок, яких інтерв'ював Зенко на тему «чому жінки настільки недопредставлені на посадах у зовнішній політиці та обороні в уряді, навчальних закладах та аналітичних центрах». Джулієт Кайєм, яка працювала заступницею секретаря Департаменту внутрішньої безпеки з 2009 до 2011 року, а зараз пише колонки про зовнішню політику та внутрішню безпеку для The Boston Globe, сказала Зенко, що серед інших причин:\n«Правда в тому, що відрядження нестерпні. Тепер, коли наймолодшому з трьох моїх дітей виповнилося 6 років, я можу озирнутися на роки, коли вони всі були малюками й усвідомлюю, наскільки руйнівну роль відіграли відрядження. Були також поїздки, які я не могла здійснити, бо була вагітна чи в декреті, були конференції, які я не могла відвідати (для організаторів: вихідні - погані дні для таких заходів), бо діти в цей час поверталися зі школи додому, та різноманітні екскурсії, які мені пропонували, однак були нездійсненними».\nДжолін Шумейкер, директорка «Жінок у міжнародній безпеці» підтримує цю думку: «Негнучкі графіки, неодмінні відрядження, постійна необхідність бути в офісі - типові ознаки таких посад».\nЦі «приземлені» речі - необхідність постійно подорожувати, якщо хочеш бути успішною, несумісність шкільних та робочих графіків, обов'язковість присутності в офісі - не можуть бути вирішені закликами до подолання «прірви амбіцій».\nЯ сподіваюся почути промови в день видачі дипломів, які б, говорячи про нестачу жінок на топових позиціях, шукали причину в політиках соціальної та бізнесової сфер Америки, а не в рівні амбіцій жінок. Але для зміни цих політик одних промов недостатньо. Конечна є необхідність щоденної боротьби – щодня і щороку - на особистих робочих місцях, у законодавчому полі та в медіа.\nЦе можливо, якщо ти вийшла за «того» чоловіка\nДругий меседж промови Сендберґ на врученні дипломів у Барнарді: «Найважливіше кар'єрне рішення, яке ти мусиш прийняти – це чи збираєшся ти одружуватися і хто власне буде твоїм чоловіком». Ліза Джексон, керівниця Аґенції з охорони навколишнього середовища, нещодавно проілюструвала цей меседж, виступаючи перед студентами та випускниками Принстона з нагоди отримання Відзнаки Джеймса Медісона.\nПід час сесії питань-відповідей прозвучало запитання, як їй вдається поєднувати кар'єру та сімейне життя. Вона засміялася, вказуючи на свого чоловіка в першому ряду: «Ось мій баланс роботи та сім'ї». Я сама ніколи б не досягла власних кар’єрних висот, якби не мій чоловік, Ендрю Моравчік, професор політології та міжнародних відносин у Принстоні.\nЕнді проводив більше часу з нашими синами, ніж я, не тільки над домашніми завданнями, але також на бейсболі, уроках музики, фотографії, за настільними іграми тощо. Коли у 4 класі вони отримали завдання принести на шкільну вечерю якусь заморську страву, Енді приготував угорські млинці за рецептом своєї бабці. Коли нашому старшому синові потрібно було завчити слова для головної ролі у шкільній п'єсі, він звернувся за допомогою до Енді.\nІ все ж припущення, що жінка може займати високі владні посади, за умови якщо її чоловік чи партнер пропорційно (чи навіть диспропорційно) розділяє з нею батьківські обов'язки, передбачає, що жінки почуватимуться так само комфортно, як і чоловіки, в ситуації коли їм доводиться перебувати далеко від дітей, з якими вдома залишається інший партнер. Але з мого досвіду, це зовсім не так.\nвважається, що жінки почуватимуться так само комфортно, як і чоловіки, коли перебувають далеко від дітей. Але це зовсім не так.\nІ ось тут я вступаю на непевне, нашпиговане стереотипами мінне поле. Роки спостережень переконали мене у тому, що в разі сімейних проблем, чоловіки та жінки реагують по-різному на усвідомлення, що їхня відсутність шкодить дитині або ж щонайменше, що їхня присутність вдома могла б допомогти. Не думаю, що чоловіки люблять дітей менше, але все ж видається, що чоловіки між роботою та родиною радше нададуть перевагу роботі, аніж родині, а ось жінки - навпаки.\nЗвісно, такий вибір визначає багато факторів. Чоловіків досі соціалізують так, щоб вони уявляли свою основну роль у родині як добувачів, а жінок соціалізують як піклувальниць. Однак проблема може лежати глибше. Коли я описувала проблеми вибору між роботою і дітьми сенаторці Джоан Шегін, вона сказала саме те, що я відчувала: «Та насправді немає жодного вибору». Вона мала на увазі не соціальні очікування, а те, що материнський імператив настільки потужний, що ми робимо «вибір» радше рефлекторно.\nЧоловіки та жінки також формулюють свій вибір по-різному. У «Кризі середнього віку у 30» Мері Метелін згадує дні, коли вона працювала помічницею Президента Буша та радницею Віце-президента Чейні:\n«Коли стрес накривав мене з головою так, що я ридала по дорозі на роботу, питаючи себе «Для чого це все?», я завжди знала відповідь: «Я вірю у цього президента».\nАле Метелін продовжує свої міркування і тут її аргументи на диво подібні до пояснень, які я сама надавала людям, коли покинула роботу в Держдепартаменті:\n«Зрештою я запитала себе: «Кому я потрібна більше?» І тут я чітко зрозуміла, що хтось інший зараз має перейняти мою роботу. Я незамінна для своїх дітей, але аж ніяк не для Білого Дому».\nЯ незамінна для своїх дітей, але аж ніяк не для Білого Дому»\nВодночас, з чоловічої точки зору, бажання проводити більше часу з родиною замість працювати подовжений робочий день, впливаючи на життя куди більшої кількості людей, виглядає егоїстичним. Лідерів-чоловіків традиційно вихваляють за жертву власного особистого життя, покладену на вівтар служби суспільству чи корпораціям. Звісно, така жертва в першу чергу зачіпає їхню сім’ю.\nНавіть діти цих чоловіків з дитинства навчені більше цінувати служіння суспільству, аніж родині. На поминках дипломата Річарда Холбрука, один з його синів сказав, що тата часто не було вдома, він не навчив його кидати м’яча та й потім не відвідував його ігри. Але коли син підріс, то усвідомив, що відсутність тата - це ціна порятунку людей по всьому світі - і цю ціну варто було заплатити.\nДля мене ж цінність подібної етичної установки для суспільства не є очевидною. Чому ми маємо заохочувати лідерів, які уникають особистої відповідальності?\nМоже, лідери, які б більше часу інвестували в родину, краще розуміли б ціну власним політичним рішенням – чи то з питань війни, чи то соціального захисту – та їхній вплив на життя окремих індивідів. Кеті Мертон, вдова Холбрука та знана авторка, визнавала, що хоч її чоловік і обожнював дітей, усю важливість родини він зрозумів лише коли йому було 50 - тоді він став дуже відданим татом і дідусем, продовжуючи свою видатну публічну кар'єру.\nМоже, лідери-чоловіки, які б більше часу інвестували в родину, краще розуміли б ціну власним політичним рішенням – чи то з питань війни, чи то соціального захисту\nПопри це залишається очевидним, який вибір суспільство більше цінує сьогодні. Тих, хто віддає перевагу кар'єрі, як правило, винагороджують. Тих, хто відданий родині, ігнорують, не довіряють або ж навіть звинувачують у непрофесіоналізмі.\nУ підсумку, мати партнера, який тебе підтримає, необхідна, але недостатня умова для жінки, яка хоче «мати все». Наприклад, якщо жінки будуть глибоко переконані, що відхилити пропозицію підвищення, яке вимагатиме більше відряджень, правильно, то вони і надалі так вчинятимуть.\nВ кінцевому рахунку, саме суспільство повинне змінитися і почати поважати вибір тих, хто віддає перевагу сім'ї так само, як і вибір тих, хто ставить на перше місце роботу. Якщо ми би насправді цінували ці вибори, то цінували б і людей, які їх роблять; якби ми цінували цих людей, то робили б усе можливе, аби найняти та утримати їх на роботі; якби ми робили все можливе, аби дати їм можливість поєднувати сім'ю та роботу, тоді ці вибори давалися б набагато легше.


Українці зі Щецина допомагають пораненим воїнам і сиротам в Україні - Наш вибір — інформаційний портал для українців у Польщі\nВи знаходитесь на:Home»Події»Українці зі Щецина допомагають пораненим воїнам і сиротам в Україні\nФото зі сторінки Я. Сирника у facebook\nBy Oksana Kuzmenko on\t 7 Лютого 2020 Події, Українці у Польщі\nЧергову партію допомоги пораненим українським воїнам і дітям-сиротам на сході України надіслали українці зі Щецина. Детальніше про цьогорічну гуманітарну акцію щецинських українців пише “Укрінформ”.\nАкція “Разом допоможемо Україні” триває вже шостий рік. За словами розповів голови Щецинського Об’єднання українців у Польщі Яна Сирника, це акція допомоги сиротам, малозабезпеченим сім’ям, пораненим та потерпілим від російського агресора й окупанта.\nУ межах своєї діяльності українці Щецина також допомагають добровольцям, військовим медикам, нужденним багатодітним родинам тощо. Вони, зокрема, надсилають харчі, теплий одяг, медичну допомогу (ліки, бинти, аптечки, шприци, обладнання та інші засоби, необхідні для рятування поранених в зоні бойових дій) тощо.\nЯк повідомив голова Щецинського Об’єднання українців у Польщі Ян Сирник у Facebook, цьогорічні посилки вже в Україні у волонтерів. “Дівчата в Україні перепаковують, сортують, і посилки поїдуть вже по адресам”, – написав він, подякувавши волонтеркам.\nВона подякувала за допомогу та небайдужість і розповіла, що у посилках є все необхідне, зокрема, “памперси, засоби гігієни для маляток, лікувальні шампуні, набори дорожні для наших спортсменів, засоби гігієни, канцтовари, шкарпетки, кольоровий гофропапір для творчості”.\nДля шпиталю надіслали одноразові скальпелі, стерильні пов’язки, катетери, бінти, ранозагоювальні пов’язки та інше.\nЧитайте також: На акції “Cвята без тата” волонтери зібрали 3 тисячі подарунків для дітей учасників АТО\nразом допоможемо Україні Сирник Щецин\nПопередня статтяФіктивне працевлаштування: прикордонники заарештували чергову злочинну групу\nНаступна стаття Полька замовила в Україні вбивство свого ексчоловіка


Експерти ООН підозрюють Китай у вилученні органів у в'язнів\n15/06/2021 - 8:40\nЕксперти ООН повідомили, що отримали інформацію, “що заслуговує довіри”, про те, що в китайських в’язницях у в’язнів, які належать до етнічних і релігійних меншин, вилучають органи.\nПро це йдеться у висновку 12 експертів, поширеному у понеділок, 14 червня, – передає УНН.\nРобоча група ООН з протидії незаконним затриманням, так само як і спеціальний представник ООН вважають цю інформацію такою, що “викликає особливе занепокоєння”. За даними експертів ООН, найбільш популярними органами для вилучення є серце, нирки, печінка і рогівка ока, а застосовується цей захід до членів забороненого руху Фалуньгун, уйгурів, тибетців, мусульманам і християн.\nЧитайте також: У Болгарії викрили незаконну пересадку органів. Серед донорів були “бідні племінники” з України


Американська пшениця: спекулятивний тренд перервався\nРух, в основі якого лежать виключно спекулятивні фактори, не може тривати довго. В четвер закінчилося триденне динамічне зростання пшеничних котирувань на американських зернових майданчиках і спекулянти зафіксували свої прибутки. За цей період травневі ф’ючерси в Чикаго подорожчали на 16,35 $/тону.\nТравневі котирування американської пшениці на протязі 21 квітня впали:\nв Чикаго на 3,12 $/тону до 182,15 $/тону на м’яку пшеницю SRW,\nв Канзас-Сіті на 1,75 $/тону до 179,49 $/тону на тверду пшеницю HRW,\nв Мінеаполісі на 2,48 $/тону до 199,70 $/тону на тверду пшеницю HRS.\nБез підтримки Чикаго європейські котирування також розвернулися донизу.\nЗростання цін паризької пшениці в останні дні проходило, головним чином, під впливом спекулятивного росту в Чикаго. Європейські фундаментальні фактори у вигляді добрих перспектив щодо майбутнього врожаю мали скоріше «ведмежий» вплив.\nПісля втрати підтримки з боку чиказької біржі, де завершилося спекулятивне зростання та гравці зафіксували свої прибутки, котирування французької пшениці також розвернулися донизу.\nТравневі котирування борошномельної пшениці на паризькій MATIF впали на 2,00 євро/тону до 153,25 євро/тону або 173,28 $/тону.\nКоментар до новини: Американська пшениця: спекулятивний тренд перервався


ВСЕ, ЩО ПОТРІБНО ЗНАТИ ПРО БІОМЕТРИЧНІ ПАСПОРТИ | GCCenter\nКоманда GCC створила список найпоширеніших запитаннь, які можуть виникати в громадян та актуальні відповіді на них.\n1. Що ж таке біометричні документи і для чого вони потрібні?\nБіометричними називають документи, що посвідчують особу та містять спеціальний мікропроцесорний чіп, який містить інформацію про його власника: двомірну фотографію його власника, а також його дані: прізвище, ім’я, по батькові, дату народження, номер паспорта, дату видачі документа і закінчення його терміну дії. Передбачається, що такі документи найбільш захищені від підробок та виключають можливість користування ними будь-якою особою, окрім власника. Головна ідея впровадження більш захищених документів, які забезпечують ідентифікацію особи – це суттєве підвищення захищеності суспільства від проявів злочинності та міжнародного тероризму.\n2. Які переваги біометричних документів для громадян?\nБіометричні паспорти це дуже практично та зручно. Паспорт громадянина України, виготовлений у формі пластикової картки буде більш зручним та зносостійким ніж паперовий аналог. Для зчитування інформації, наприклад, на кордоні, будуть використовуватись автоматизовані контрольно-пропускні системи для власників біометричних паспортів. Це по-перше виключить суб‘єктивність та можливість зловживань під час проходження контролю, а по-друге зменшить час необхідний на таке проходження.\nБіометричні паспорти це безпечно. Для захисту інформації на електронному носії використовуються новітні технології, що робить підробку електронних документів практично неможливою. У разі крадіжки чи втрати такого паспорту, зловмисники не зможуть скористатися ним.\n3. Як виглядають українські біометричні документи і які дані до них вносяться?\nОкрім того, до паспорта громадянина України за письмовим клопотанням заявника, а стосовно осіб, які не досягли шістнадцятирічного віку, – їхніх батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших представників може бути внесена також додаткова змінна інформація, передбачена Законом.\n4. Скільки коштує паспорт громадянина України для виїзду за кордон?\n5. Коли міграційна служба почне видавати біометричні документи?\n6. Де можна оформити біометричний паспорт для виїзду за кордон?\n7. Чи обов’язково буде міняти вже видані документи на нові – біометричні?\nВідповідно до чинного законодавства, паспорт громадянина України, що видається сьогодні підрозділами ДМС України, має необмежений строк дії, а тому, навіть після впровадження паспортів нового зразка, такі паспорти залишаться чинними. Змінювати їх на біометричні – це право, але не обов’язок кожного громадянина України.\n8. Чи можна відмовитися від оформлення біометричного паспорта?


Ника Алифанова - Давай зустрінемось в кав’ярні @ Песни под гитару и стихи от талантливых авторов — Поэзия.ORG\n??? » АВТОРЫ (Персоналии) (412) / Ника Алифанова (21) / Медитативная лирика (1)\nДавай зустрінемось в кав’ярні\nМаленькій, що на розі вулиць!\nМи люди, ми істоти парні,\nМи кілька раз вже розминулись...\nІ, певно, буде трохи прикро,\nМій горній друже, мій знайомце,\nНе перетнутись знову... Зникни\nЗі свого світу, коли сонце\nСідатиме за край будівель,\nЗ’явись у саме тій кав’ярні.\nЗірви плоди здогадок стиглі –\nТи йшов сюди ніяк не марно!\nРозмішуй цукор в філіжанці,\nДивись навколо безсоромно,\nЗігрій від кави змерзлі пальці.\nЯ вже твоя. Хоч невідома,\nАле десь бачились ми досі...\nСмакує кава сном і літом\nУ цім зимовім коматозі.\nПідходь скоріше та запитуй\nЯкусь зворушливу дурницю...\nТебе впізнаю по розмові,\nЯк інших пізнають по лицях.\nУ цьому затишку кавовім\nДавай, нарешті, збіжимося –\nЯкогось дня, в якомусь місті...\nШукай кав’яренку на розі –\nЯк лист-пророцтво в палім листі.


До одного села прийшов один молодий чоловік і попросився до них священиком. В селі не всі були задоволені своїм священиком, тому їм ідея сподобалася. Але, коли стали його розпитувати, виявилося, що він без освіти, не свячений і взагалі до храму ніколи не ходив. Але молодий чоловік став їх переконувати: "Не переживайте так, я всього навчуся. Основне, що я не злодій, не алкоголік, не наркоман, а одного разу навіть грав на сцені роль священика. Не переживайте, я справлюся". І село розділилося. На розумних і не дуже.


К. О. Перед тим як малювати цуценя олівцем я зайнявся пошуками цікавого в мережі. Натрапив на форум собаківників, де власник наводить цікаву статистику, підсумок, так сказати, придбання хвостатого друга: Іграшки неміряна кількість, гриземо і донині. Один раз згризли телевізійну антену.\nВесело, коротше! Щоб з маленького пухнастого грудки виросла повноцінна собака, необхідно серйозно зайнятися його вихованням буквально з пелюшок! Отже, поради з виховання цуценя:\nПоки собачка маленька, або взагалі маленької породи, обережно відкривайте двері. Чи не стрибайте зі стільців або тумбочок! Завжди-завжди дивіться під ноги. Загалом, пересувайтеся по квартирі вкрай обережно! У перший момент вам захочеться тільки тискати і тискати хутряного одного, але насправді вже пора виховувати.\nБуквально з моменту вашого знайомства! Перші команди, які необхідно вивчити: До мене і фу! . Важливість першої ви зрозумієте при першій же прогулянці.\nВласне, і другий там же. Для дресирування використовується метод батога і пряника. У випадку, якщо ваш песик розуміє вас з півслова, потрібно дати йому зрозуміти, що вам це дуже-дуже до душі. Грайте і ще раз грайте з цуценям.\nАдже це соціальна тварина! Подбайте про наявність іграшок.\nІнакше можуть постраждати ваші іграшки: взуття, меблі, дроти від комп’ютера і т. д. Прогулянки! Гуляйте, гуляйте частіше! Це буде сприяти фізичному розвитку і вашого вихованця, і вас в тому числі.\nТерпіння вам і удачі. Як виховувати щеня знаємо, давайте почнемо малювати! Як намалювати цуценя олівцем поетапно У самому центрі листа проведемо окружність. Це майбутня голова нашої собачки. Від неї вниз ведемо лінії контуру тіла.\nА зліва намалюємо невеликий овал це стегно. Малюємо деталі голови: загнуті вуха, овальну мордочку. Тепер покажемо лапи. Уважно розгляньте на малюнку їх положення, щоб зобразити також. На обличчі намалюємо оченята носик, від нього вниз рот.\nЧерез ноги стирчить маленький хвостик. На лапках грудочках видно пальці. А одна лапка розгорнута і видно її підошва. Спробуйте теж її промальовувати. Надамо вушках округлу форму.\nРозмалюємо очі. Над ними-брови і складки шкіри.\nНа лобі ще пара складок. Тіло теж необхідно перетворити з незграбного в реалістичне, з плавними лініями. Місцями стирчать окремі волосся. По контуру собачки намітимо шерсть. Схоже трохи на штрихування.\nПокажемо пару шкірних складок на лапці. Зробимо більш яскравим контур. Виконаємо штрихування. Це відповідальний момент.\nМи повинні показати рельєфність нашої картинки, але не дуже затемнити. У місцях складок потаємні. Також більш темна мордочка. Ну як?\nУ вас також має вийти! Спеціально для.\n« Як відкрити домофон без ключа?\nЯк підключитися до iTunes? »


Валерій Пацкан: Розробка Держбюджету- 2020 вимагає більш якісного прогнозу курсу гривні, бо через його коливання план доходів у цьому році не виконується - Рахункова палата\nВалерій Пацкан: Розробка Держбюджету- 2020 вимагає більш якісного прогнозу курсу гривні, бо через його коливання план доходів у цьому році не виконується\nЗміцнення гривні призвело до невиконання плану доходів державного бюджету. Тому прогноз курсу гривні для розробки проекту держбюджету на 2020 рік має бути більш якісний. Про це заявив Голова Рахункової палати Валерій Пацкан.\nВалерій Пацкан зауважив, що майже 40 % обсягу доходів обраховуються з використанням курсу гривні до долара США чи євро. Він нагадав, що з початку року гривня зміцнилася до долара США на 9 %. За оцінкою Рахункової палати, через менший офіційний курс ніж прогнозувався, недоотримано 9,2 млрд грн доходів. «Але зміцнення гривні не є наслідком успіхів економіки України, чи зростання її інвестиційної привабливості», - сказав Голова Рахункової палати.\nВін нагадав, що в останні роки експорт товарів і послуг та грошові перекази із-за кордону, насамперед від трудових мігрантів є основними джерелами надходження в Україну валюти. За словами Валерія Пацкана, навіть у сприятливих умовах на зовнішніх сировинних ринках основних товарів українського експорту в першому півріччі зростання експорту товарів становило 5,9 %, що значно менше від прогнозованого 9,1 %. Водночас, з експортом послуг ситуація дещо краща. У результаті експорт товарів і послуг зріс на 7,2 %, при прогнозі зростання на 8,3 %. При цьому імпорт товарів і послуг зріс на 7,9 %. «Через це від’ємне сальдо торговельного балансу, визначене за методологією платіжного балансу, у першому півріччі цього року, порівняно з відповідним періодом попереднього року, зросло до 4,4 млрд дол. США. У першому півріччі цього року, значно меншим від прогнозованого обсягу і меншим, порівняно з відповідним періодом попереднього року, стало надходження прямих іноземних інвестицій», - додав Голова Рахункової палати.\nКрім того, зазначив Валерій Пацкан, за даними Національного банку України, обсяг грошових переказів через системи, у першому півріччі цього року, порівняно з відповідним періодом минулого року, знизився на 9 %. «Звичайно, значна частина грошових переказів із-за кордону від трудових мігрантів надходить поза системами переказів. Однак, думаю, і там ситуація аналогічна», - додав він.\nГолова Рахункової палати також наголосив, що в першому півріччі виникло нове за останні роки значне джерело надходження в Україну валюти – кошти нерезидентів, які продають валюту в Україні та активно скуповують облігації внутрішньої державної позики. І все через постійну необхідність виплачувати з державного бюджету значні кошти на погашення й обслуговування боргів, які в основному здійснюються за рахунок нових запозичень. Дохідність облігації внутрішньої державної позики через це зросла до 19,2 %. Тому вони стали надприбутковими і дуже вигідними для нерезидентів.\nВалерій Пацкан додав, що за даними Нацбанку станом на 20.08.2019 обсяг облігацій внутрішньої державної позики у власності нерезидентів з початку року зріс на 81,2 млрд грн, або у 14 разів, і становив 87,5 млрд гривень. «Завдяки цьому до України надійшло понад 3 млрд дол. США. Це стало головним чинником укріплення гривні. Але отримані від нерезидентів кошти треба буде дуже скоро повертати з бюджету, ще й з немалими відсотками», - наголосив Голова Рахункової палати.\nВалерій Пацкан додав, що в майбутньому через зміцнення гривні збільшуватиметься від’ємне сальдо торговельного балансу. «Укріплення гривні стимулюватиме зростання імпорту і стримуватиме експорт українських товарів і послуг. Водночас це стримуватиме зростання цін, насамперед на імпортні товари», - додав він.\nГолова Рахункової палати наголосив, що в подальшому на курс гривні впливатиме кон’юнктура на світових сировинних ринках основних товарів українського експорту і критичного імпорту; економічна ситуація в країнах, де перебуває значна кількість трудових мігрантів з України та ситуація на ринку внутрішніх запозичень. «Саме тому дуже важливо, щоб прогноз щодо гривні був оновлений, адже на ньому ґрунтуватиметься бюджет на наступний рік. Так само майбутній Уряд має оперативно підготувати держбюджет на наступний рік, та бюджетну декларацію на 3 роки», - підкреслив Валерій Пацкан.


Клопп: Ліверпуль після мене повинен очолити Джеррард ᐉ UA-Футбол\nКлопп: Ліверпуль після мене повинен очолити Джеррард\nАнглія 24 вересня 2019, вівторок. 15:20\nВ даний час легенда Червоних тренує Рейнджерс\nГоловний тренер Ліверпуля Юрген Клопп розповів, кого б хотів бачити своїм наступником на чолі мерсисайдського клубу.\n"Кенні Далгліш і Стівен Джеррард добре підтримували мене з першого дня в клубі. Якщо" Ліверпуль "звільнить мене завтра, очевидним вибором на моє місце, напевно, буде Кенні. Але напевно вони захочуть привести Стівена.\nЯкщо ви запитаєте, хто повинен очолити "Ліверпуль" після мене, то я назву Стіва. Я допоможу йому, чим зможу. Якщо хтось отримує твою роботу, справа не в ньому, а в тому, що ти справлявся недостатньо добре", - сказав Клопп в інтерв'ю журналу FourFourTwo.\nЮрген Клопп очолив Ліверпуль в 2015-му році і за цей час виграв з командою Лігу чемпіонів і Суперкубок УЄФА. Нещодавно він став найкращим тренером року за версією FIFA.\nУ статті: Юрген Клопп Стівен Джеррард Ліверпуль\nШвед забив гол і віддав асист в матчі чемпіонату Бельгії - ВІДЕО 11\nСелезньов: Ракицький - українець і завжди таким залишиться 17\nДинамо востаннє вигравало УПЛ 2016 року. Пам'ятаєте той сезон? 2\nЯрмоленко забив гол за Вест Гем вперше за чотири місяці 23\n21:55 Зарубежные Юрген Клопп - найкращий тренер року за версією FIFA 3\n13:59 Зарубежные Ван Дейк розповів про новий контракт із Ліверпулем 1


Оце вже понад двадцять років ми живемо новою державністю. Без всякого єхидства хочу запитати: чи хто-небудь може пояснити мені, зрілій людині, що ж то за державність така у нової Росії? Коли президент по черзі з прем'єром з екрана телевізора жаліються мені, що чиновники не виконують своїх обов'язків! Коли ті ж керівні особи кажуть (мені?) про зриви чиновниками державних планів, про недостатньо активне втілення в життя нових законів, про незнання тих самих законів чиновниками...\nВони - дві орлині голови влади Російської державності мене інформують, жаліються мені чи просять у мене відповідних дій, які допомогли б їм в керівництві країною?! Так я заявляю, що співчуваю, але допомогти їм нічим не можу, всі повноваження заставити чиновників працювати, у них в руках, а не в мене.\nВсе помітнішим становиться перетворення Російської всенародної республіки в країну чиновників, де чиновники - все: і народонаселення, і влада, і суд, і прокуратура...\nУчителька початкових класів з вищою освітою з-за низької зарплати в школі вимушена після 15 років роботи залишити викладання і йти санітаркою в клініку, де, завдяки сумісництву, може заробляти в два рази більше уже не головою, а фізичною працею.. їй треба ростити сина, бо виплати аліментів добитися не може ні через постанову суду, ні від судових виконавців, а зарплати вистачає лише для оплати за квартиру.. Живе з дитиною в кімнаті бувшого гуртожитку більше десяти років. Збиралася приватизувати житло, що різко знизило б оплату за проживання, та управління ЖКХ Хабаровської міської адміністрації виступило проти.\nПоданий в суд позов на установлення права на приватизацію був вирішений в користь проживаючих. Але Баба Яга, тобто, ЖКХ, знову проти.\nЩо ж то, звиняйте, за такі закони, коли їх законність треба підтверджувати судом, а те підтвердження можна опротестовувати апеляцією?!\nА можливо вистачило б стуку молотка судді... по голові того зашореного чиновника?\nУчителька-санітарка пішла є Ж'КХ з усіма виписками з законів, постановами судів. Запитала: «Де ж закон-кість?». А у відповідь почула насмішкувате: «А ви що, учора родилися? Не знаєте, що закони пишуться для нас, а не для вас?».\nДобре знаю, та мабуть, не тільки я, що при комуністах такого «законника» близько не допустили б до роботи з людьми. А після відповідної заяви з тріском вигнали б з державної установи. Але... Таке сьогоднішній владі не підходить. На цей раз уже жаліється голова Слідчого комітету. Мовляв, засуджуючи чиновників за корупцію, взятки і інші правопорушення, влада залишиться. .. без чиновників. Працювати у владних структурах не буде-кому.\nОт і виходить, що чиновники - сама потрібніше структура для сучасної влади. От вони і працюють, «по сумісництву» не виконуючи законів, порушуючи законність. Керівники-органі-затори плачуть в жилетку населення від результатів їх «творчого запалу і незамінності». А учителька-санітарка майже рік чекає в підвішеному стані, що ж вирішить чиновник міської адміністрації на основі законів Російської Федерації, платить «дурні гроші», так важко заробленої зарплати, і не бачить світла в кінці тунелю для покращення своєї долі..\nЯ розумію, що повсякденна чиновницька робота - рутина: болото, яке, затягуючи в себе, нерідко відбиває у багатьох пориви до творчості, пошуку тощо. То треба так налагоджувати ту роботу, щоб чиновнику самому цікаво було працювати. Наприклад, є ряд «рутинних» законів прямого виконання. То ж і не слід навішувати їх на чиновників. За ними треба залишати лише право контролю, перевірки. Та й то не за усіма.\nДесь на початку 90-хроків я близько познайомився з роботою районної адміністрації. І заступник голови адміністрації сказав, а потім і сам голова підтвердив, що то істинна правда, що задача районної адміністрації, та й міської теж. займатися налагодженням побуту населення, ремонтом доріг, будинків тощо. А для інших питань є податкова інспекція, пожежна охорона, УВД, санепідемстанція тощо.\nЯ по своїй душевній простоті запитав:\n- Чого ж тоді ваші робітники до кожної дірки затичка?\nВ'ячеслав Іванович Васильченко, нині покійний, широко посміхнувся і прямо заявив:\n- Звичка бути пупом землі...\nПотім дав більш обширі пояснення:\n- Вони знають, що їх вплив на рішення ряду питань не потрібний (законом, службовими інструкціями не передбачено). Та того не знають прохачі, що можуть вирішувати свою проблему без походу в адміністрацію. А їм того ніхто й не скаже. Не та стане потім оцінка робітників адміністрації. А так видно, що без них не вирішиш нічого. А часто так буває, що й треба то всього довідку виписати, ні від кого і ні від чого незалежну. В готовий бланк вписати прізвище, ім'я та по-батькові заявника, його адресу місця проживання. І все. Там уже і підпис мій є, і печать поставлена. Ага! А де ж тоді бакшиш? Хто ж добровільно відмовиться від підношення? Ми (!) ж нічого не просимо, самі несуть: хто пляшку доброго коньяку, плитку шоколаду, хто рибний хвіст, баночку ікри, хго окорока і т.д. Наші радянські люди так вже навчені, що просто так нічого не вирішиш при зверненні до влади. Ось і стараються догодити. Бо ж ще не раз прийдеться звернутися. А там проблема! Друкарка її запросто вирішить, а у нас начальник відділу, його зам, а то й два, ведучий працівник, старший працівник... Ні... Нас ніколи не скоротять, а тим паче-не ліквідують. Чиновники - опора влади. Всякої. Спом’янеш моє слово: чиновництво що в Росії, що в Хабаровському краї буде тільки рости кількісно. Ну, як буде з якістю... Не знаю... Не знаю...\nПризнаю, В'ячеславе Івановичу! Ви сказали правду. І я, як обіцяв вам, ніде про нашу розмову не згадував. Аж до цієї публікації. А ось тепер згадав і нашу розмову, і Вас. Царство Вам небесне....\nЗа своєю журналістською звичкою я люблю при зустрічах з новими для мене людьми поговорити про їх діла. Так одним з моїх співбесідників на днях виявився чиновник міської адміністрації, тридцяти трьох річний молодий чоловік. В адміністрації працює сьомий рік. Пройшов уже три посади, готується до четвертої - якесь нововведення і його пророкують на новий підвід/діл. Між іншими темами розмова зайшла про корупцію і взятки.! чиновник розповів мені анекдот. Я не став казати йому, що анекдот дуже вже бородатий, і я його чув чи не в свої ще шкільні, роки.\nВ якомусь арабському еміраті за взятки чиновникам відрубували пальці. По одному. Спочатку на лівій руці - Потім - на правій, потім - на ногах... і ось якогось там башибузука звинуватили в корупції. Суддя встановив - винний. І постановив відповідне. Винуватця до місця покарання доставили на носилках, бо у нього не тільки пальці були відрубані, а й руки до пліч і ноги до паху.\nА я запитав:\n-Василю, а в чому ж тут ти бачиш гумор?\nМій співбесідник здивовано глянув на мене:\n-Ну як же? Живучість взяток... Як з ними не борись, все рівно беруть!\nДалі здивувався я:\n- Василю, а не думалося тобі, що вибрані не ті методи боротьби? Можливо вистачило б вигнати чиновника з посади після того, як йому відрубали мізинець на лівій руці?\n-А ви знаєте, про такий поворот я якось не подумав...\nНе знаю: як у Василя з приводу взяток і його участі в корупції, але машина в нього досить-таки престижна. На власній машині їздить і його молода дружина-студентка. В престижному районі купили повнометражну двохкімнатну квартиру нового планування... Батьки, на скільки мені відомо, виступити спонсорами в таких придбаннях ке могли.\nЯ не прихильник лічити гроші в чужому кармані, але ж... Всьому повинна бути міра. Щоб не прийшлося колись рубати по плече чи по пах.\nЧиновництво лякає ке лише простих росіян. До речі, ви помітили нововведення? Якщо при комуністах були робочі, селяни-колгоспники, інтелігенція, то тепер появилися... прості люди, олігархи, підприємці... Я не проти! Нехай будуть підприємці, фермери... Лякає те, що серед простих людей все частіше виділяють бидло.! тих, кого відносять до сегрегації, з ростом клану чиновників становиться асе більше.\nРосійське чиновництво немало лякає і наших сусідів та тих, далеких інородців, котрі бажають вкладати свої гроші а розвиток промисловості Росії. Чи не на стільки воно залякало пострадянські республіки, що вони бояться заводити з Росією широкі зв'язки. Зокрема, це стосується України. Вона, на відміну від Білорусії, таки мала свою самостійність з давніх давен. і при новій можливості стати суверенною державою з усіх сил пнеться вийти на потрібний рівень, і роботи у українців в цьому плані немаю. Здавалося б, Росії радіти треба старанням і успіхам сусідів. Але виходить зовсім навпаки Як в тому анекдоті. У сусіди корова здохла. Дрібниця, а приємно.\nМене безкінечно дивує готовність Росії з всякого приводу виступити затичкою, тобто коментатором подій в Україні. Там навіть ще українці не асі знають про заподіяне, а з Росії від рядового журналіста і до самого верху на всі пади коментують подію. Тим паче, каналів телевізійних багато, є Інтернет, газети, журнали...\nВоно, звичайно, вірно сказано, що в чужому оков! соломинку видно, а в своєму колода вільно бовтається непоміченою.\nКому й для чого потрібні ті аналізи, які можна оцінювати як втручання в справи суверенної держави. Для того існує Міністерств іноземних справ, і коли виникає необхідність державної реакції, хай чиновники М!С і виконують свої функції. Ну, не царське то діло бігти попереду кобили, запряженої в віз! Несерйозно і несолідно все те втручання. Бо не надає рівності відносинам. А замість очікуваної реакції викликає у супротивної сторони лише озлобленість діями.\nОстаннім часом ми звикли чути, що без Росії иі одна пострадянська республіка не виживе.\nДумаю, що точніше і справедливіше було б казати, що Росія в одиночку, без співробітництва з пострадянськими республіками, не випливе з океану турбот, які звалилися на неї після параду суверенітетів. І від цього багато в чому, наприклад, залежить розвиток Далекого Сходу Росії. А в швидкому майбутньому і рішення питання: чи буде і далі Російський Далекій Схід Російським. Бо, м'яко кажучи, у Росії не має росіян, щоб заселити ними Далекий Схід. ! в близькому та й у віддаленому майбутньому таких перспектив не помічається. Перенаселене «Московське князівство» розвантажуватися не побажає. А де ще брати людей працездатного віку? Тільки з республік пострадянських територій. Але треба для цього, щоб вони були громадянством чи чимось іншим зв'язані з Росією.\nДалекому Сходу не вистачає достатньої уваги центру. Не вистачає грошей, які забирає центр. Людей, котрі працювали б для розвитку Далекого Сходу, маючи від того і власну користь. Якщо і далі продовжувати попускати і прощати «Московському князівству» недоробки по Далекому Сходу, то через 5-10-15 років буде пізно «пити боржом! при розваленій печені». Тому що наші сусіди набагато практичніше і поворотливіші нашого центру, і при усіх тих попусках і допусках, а точніше, промахах в управлінні державою, Далекий Схід для Росії буде загублений. Саме життя дає сьогодні нинішнім керівникам Росії завоювати вінок переможців. Та їм важко відірвати задниці від насиджених місць, маючи для прокорму Далекий Схід в виді домініону, сировинного придатку до «Московського князівства» і Великого князя московського Ю.Лужкова з його княгинею, вододіючою землею уже й за Уральськими горами...\nЧерез рік-другий Далекий Схід Росії стане центром економічного розвитку Азіатської території. Хто тоді буде володіти сьогоднішнім Російським Далеким Сходом, Західним і Східним Сибіром від Уралу до Магадану, Сахаліну, Курил, Камчатки тощо, сказати сьогодні важко. Бо будуть номінальні і будуть фактичні власники ресурсів і прибутків з них. Уже з сьогоденних спроб передати Владивосток в аренду КНР добре видно, що на російському Далекому Сході хтось готується добре таки поповнити свою власну калитку. А потім благополучно від'їхати на Захід Росії чи навіть за кордон, де у багатьох «нових руських» уже сьогодні живуть їх сім'ї, маються ситі рахунки в банках.\nЯ, наприклад, не розумію, чому власники тих багатств, т.з. олігархи, живуть невідомо де, тратять немалі грошу, одержані в Росії чи за рахунок Росії, за далекими кордонами не лише Далекого Сходу, а й самої Росії, платять (а чи й платять?) податі невідомо де - і все це вважається ділом звичним, належним. Я допускаю, що можливо подібне слідувало б їм попустити хоча б після 50 років володіння тим, що дісталося їм на дурничку від СРСР та їх покровителів. Але зараз, коли об'єкти, які приносять їм немалі прибутки, руйнуються, розвалюються, приносять немалі біди росіянам - за що ж олігархам гака пільга? Чи не одні вони кормляться з тих дарових ясел?! Кругом розвал, розруха, закриваються заводи, фабрики. Кажуть, світова криза. Та то не криза всьому виною. То людська жадність, скнарість, відмова хазяїв від обновлення, заміни, ремонту, підтримки робочого стану, виробництва товарів, перероблення сировини. Хто ж і де повірить, що Далекому Сходу не потрібні свої овочі, фрукти? Та їх не вирощують. Загубили сади в Винофадовці, розсадник Лукашенко.. Вигідніше, мовляв, завезти втридорога з Китаю чи ще звідкілясь. Та при тому ще й на власну лапу одержати.\nВ Хабаровську чи близько нього варварські знищені птахофабрики, свинокомплекси, комплекси по вирощенню ВРХ, тепличні господарства. Про забутих овечок; кіз, кроликів я вже й не кажу. А для чого? М'ясо - хоч китове та кенгурове - можна завезти з-за кордону і видати його за особливу австралійську яловичину. А місцеве населення краще споювати, знищувати -~ зовсім вільну територію здати в оренду бажаючим «людям з Піднебесної» чи людям з «Московського князівства». І одержати на лапу достойну «маржу».\nНа ладан дише і славна Березівка, останній форпост Далекосхідного сільськогосподарського виробництва.. Та вже не купиш на базі КАФ міста Хабаровська свіжої свинини з цього господарства, бо податі не дають можливості «бєрезівцям» торгувати у себе під боком. Треба їхати на Центральний ринок... Останнім часом мене часто дивує: чому в центрі не виникає хоча б думок про те, що критична маса на Далекому Сході дозріє колись до вибуху, і-або... або.... Або...\nА Далекого Сходу в Росії не стане. Добре ще, якщо від Байкалу. А коли і від Уральських гір захочуть самостійності та суверенітету - на півночі і півдні. Що, нікому відійти «на вільні хліби»? Скільки ж можна свої кровні віддавати на прокорм «Московському князівству»?\nНині Далекий Схід, Сибір для москвичів все рівно що колоніальна Індія для Англії: десь є, годує нас, а що воно за... - їм ні до чого.\nТа вже 40 років, як Індія не колоніальна країна.\nСкільки ще треба років, щоб російський уряд зрозумів, що Далекий Схід - повноправна територія Росії з тими ж правами, що і «Московське князівство», на достаток, на турботу, на нормальне життя.\nВже пройшло 20 років нового життя Росії. Та на Далекому Сході все без перемін. Далекий Схід - все та ж віддалена від центру територія. Та перенесіть ви столицю Росії в її географічний центр - Сибір, і все зміниться. У людей появиться зацікавленість в житті, бо вони побачать, що Росія - не тільки територія, обмежена МКАД.\nНа жаль, в Росії немає політики на згуртування народів докупи, немає того стриженя, навколо якого єдналися б люди величезної території. І не дивним буде, коли ми почуємо зі сторони, що територія Сибіру і Далекого Сходу дісталася не тій країні, і треба нею ділитися для виживання і нормального проживання тих народів, які уміють користуватися народним надбанням, природними багатствами.\nНа Далекому Сході, до речі, підростають люди нової формації, і їм колись урветься терпець жити «заповітами дідів-прадідів». І вони почнуть шукати кращих шляхів до поліпшення свого життя. Тим паче, що зараз таких можливостей немало. І далекосхідники - це вже не вислане та заслане на окраїну держави бидло, що було тут 100-40-20 років тому назад. Місцеві люди вже побачили «красивості» життя на прикладі олігархів. І добре розуміють, що їх щастя, щастя їх дітей - в їх власних руках.\nМи бачимо, що історія міняє пріоритети. Змінюються, зникають навіть з політичної карти, країни, міняються їх зовнішня і внутрішня палітра. Воювати за територію зараз піднімуться хіба що божевільні. Все буде вирішуватися наявністю куска хліба з маслом чи без, батоном ковбаси, власною автомашиною, домівкою. Доброю оплатою роботи і наявністю тієї самої роботи.\nЛишивши разом мільйони громадян Радянського Союзу права на Вітчизну, уряди пострадянських територій мають дати їм те, що у них водночас відібрали. Розуміння наявності Вітчизни. Предметне розуміння, а не словесний блуд. Не просто квартиру а в багатоквартирному будинку. Бо громадяни тієї ж нової Росії до тої квартири при радянській владі мали ще багато чого. Значить, в першу чергу дати ще й власний земельний наділ для приватного володіння. А якраз за Уралом вільної землі вдосталь. Тільки освоюй. Викуп за неї, звичайно, має бути чисто символічним, а не по цінам «Московського князівства». Люди знову повинні відчути себе володарями країни, її складними частинами Тоді Росія буде чогось коштувати і на світовому рівні. А Російський Далекий Схід буде цінитися не лише на тому рівні, айв самій Росії.\nНа російському Далекому Сході має бути утворена Далеко східна Республіка, яка об'єднає в собі майже півтора десятка суб'єктів Російської Федерації.\nНе треба після моєї заяви шукати на Далекому Сході заколоту проти законної російської влади. Далекосхідники вірні її слуги і раби і навряд чи хто помишляє про бунти. Але ж час іде і він не підвладний поверненню назад. Не буде баба дівкою, як би їй того не хотілося. Росія стала підніматися з часів пророблення Петром вікна в Європу. Більш-менш розібралася в житті-бутті в роки Другої Світової війни, затим - в 60-80 ті роки XX століття, коли стали активно бувати за кордоном. Домінанта продзвонила в 90-ті...\nДалекосхідники сьогодні добре знають, як живуть там, де є значно менші сировинні багатства, ніж у них.! хочуть такого ж життя для себе і своїх дітей і внуків. Нам надоїло бути окраїною країни при тому, що територія являється головним поставщиком багато чого не тільки Росії, а й значної частини закордону. А що, як в гарячих головах заколобродить думка про самостійність, і вони з допомогою закордону оголосять самостійність і попросять у того ж закордону допомоги і підтримки. Досвід же мається і історичний і сучасний!\nМені подумалося, що Далекосхідна Республіка, утворена на правах російської автономії, мала б хороші перспективи. По-перше, у нас є достойні кандидати в її президенти. По-друге, є достатня - не потрібна центру - самостійна територія. По-третє, у нас є достойний ангажементи управління. По-четверте, у нас; є багаті надра, хороші ліси, ріки, моря, озера. А, по-п'яте, у кас є стійкі патріоти Російського Далекого Сходу.\nДо того ж, ДСР має досвід самостійної (буферної) Республіки. Вона тоді доказала свою життєвість. Хто ж заважає нині при значно більших позитивних контактах з азіатськими державами заявити про автономну Далекосхідну Республіку? Поки вона сама про себе не оголосила.


Забарвлення стін валиком - фарбування стін\nНапевно, кожен з нас протягом життя стикався з необхідністю фарбування будь-якої поверхні. Але чи вміємо ми робити це правильно? Цікаво, але навіть питання, що стосується того, як фарбувати стіни валиком, має свої особливості вирішення.\nУ валика є особливість, що він відразу вбирає значну кількість фарби. Якщо забувати віджимати її, можна отримати дуже велика витрата розчину. Таким чином, надлишок фарби потрібно постійно вичавлювати про спеціальну сітку, натягнуту на раму певних габаритів. Якщо подібної сітки не знайшлося, можна замінити її бляхою або сталлю, зробити в ній отвори, подібно тертці, і вичавлювати валик про неї. Якщо навіть жерсті або стали ще немає, є сенс взяти аркуш звичайної фанери.\nКонструктивні особливості валика такі, що пофарбувати ними поверхні, що прилягають до плінтусів, лиштвам або кутках майже неможливо. Дані місця потрібно заздалегідь пофарбувати за допомогою звичайної кисті, а потім розтушувати їх.\nСама ж забарвлення стін валиком, в общем-то, не має особливих складнощів. Приготований валик потрібно занурити в розчин фарби, надлишки її вичавлюються, а потім валик потрібно піднести до площі стіни, яку потрібно обробити. Відповідаючи на питання "як фарбувати стіни валиком", потрібно відзначити, що занадто сильно тиснути на нього не слід, навіть при легкому натиску він здатний залишати рівні смуги фарби, які пізніше потрібно добре розтушувати.\nПри фарбуванні стін валиком, потрібно вести його зверху вниз, а потім здійснювати зворотний рух. У міру того, як фарба буде витрачатися, слід нарощувати натискну силу. Є й трохи інший спосіб фарбування стін валиком: спочатку стіна фарбується виключно в горизонтальному напрямку, а потім процес повторюється по вертикалі. При такому методі, однак, потрібно значно більшу увагу приділяти процесу розтушовування.\nПри роботі беріть до уваги, що чим тонше шар фарби, який ви наносите і чим краще ви її розтушовуй, тим краще буде фінальне якість. При виникненні ряду дефектів, виправити їх вийде, провівши повторну забарвлення. Для цього буде потрібно знову пройтися по вже пофарбованої стіни.\nВесь процес фарбування стін валиком можна закінчити за пару прийомів. Звичайно, не забувайте стежити за тим, що з валика не капав колер, що залишає дуже не естетичні патьоки. Щоб бути впевненим у якості фарби, для початку офарбіть невелику ділянку поверхні або потренуйтеся на аркуші фанери або картону. Маючи певний навик і знання в тому, як правильно фарбувати стіни валиком, протягом одного дня можна покривати майже 300 квадратів площі.\nЗвичайно, якісна фарбування навряд чи буде можлива без доброго інструменту. Розберемося, який валик вибрати для фарбування?\nЯкщо вам потрібно пофарбувати дуже велику площу, то в якості інструменту варто придбати валик малярський.\nЗабарвлення місць важкодоступних передбачає використання мініатюрних валиків.\nЯкщо валик вам потрібно для нанесення складу лакового, грунтового або ж заснованого на воднодісперсіонной фарбі, можна купити поролоновий інструмент. Для роботи з фарбою емульсійної такий інструмент не підійде, тому що не вдасться домогтися естетичної поверхні.\nЯкщо ви думаєте, який валик вибрати для фарбування масляним розчином, віддавайте перевагу інструмент з велюру.\nНайбільш рівною і якісного фарбування можна домогтися, використовуючи валик хутряний. При цьому, валики з хутра натурального значно довговічніші, ніж зі штучного.\nЗвичайно, вирішуючи, який валик вибрати для фарбування, звертайте увагу не тільки на його вид, а й на якість виготовлення. Робоча м'яка поверхню валика не повинна мати видимих швів, щоб не псувати якість роботи. При цьому, вона обов'язкова повинна бути зшитою, щоб інструмент прослужив максимальний термін.


6 вересня французи вшановують свою королеву Анну Київську - 33 Канал\nГоловна Новини 6 вересня французи вшановують свою королеву Анну Київську\n6 вересня французи вшановують свою королеву Анну Київську\nЩороку у вересні французи згадують свою королеву Анну, доньку Ярослава Мудрого.\nРозумна, освічена, красива жінка, дбайлива матір і дружина… Таку добру пам’ять залишила по собі Анна Ярославівна (близько1024-після 1075), донька київського правителя Ярослава Мудрого. Вона вийшла заміж за французького короля Генріха І Капета (царював 1031-1060), народила чотирьох дітей. Королева Анна привезла у Францію не тільки дорогоцінний посаг, а й високу культуру, її тут шанували і поважали. Вона стала пра-прабабцею 30 французьких королів.\nАнна виходила заміж не по любові, а з волі батька, з державних міркувань. Даючи поради чоловікові, вона разом з Генріхом брала участь в управлінні державою. Це підтверджується тим, що на багатьох хартіях Генріха I стоять приписки: «За згодою дружини моєї Анни», «У присутності королеви Анни» і т.д.\nЇї розум і дивовижну освіченість цінувала Європа, папа римський Микола II писав їй в 1059 році: “Слух про ваші чесноти, чудова діво, дійшов до наших вух, і з великою радістю чуємо ми, що ви виконуєте у християнській державі свої королівські обов’язки з похвальною ретельністю і чудовим розумом ».\nПодорожуючи по своїх землях, Генріх і Анна приїхали в Санліс. Саме тут, в Санлісі, з благословення королеви, на її пожертви і навіть за її участі (вона вклала у фундамент камінь, як колись надіслав її батько з України) протягом десяти років був побудований монастир св. Вінсента. Перед входом до нього стояла статуя королеви Анни, його засновниці.\nІ кажуть, що саме тут перед благочестиві очі королеви вперше постав граф Рауль де Крепі. Володіння графа були великі і багаті, він міг дозволити собі вести життя, незалежне від королівських милостей. Взагалі це був рідкісний нахаба, який славився сміливістю і жорстокосердістю. Чимало пролив крові, пригнічував селян, спалив майже дотла місто Верден лише тому, що єпископ Верденский не заплатив йому, як сеньйору, данину.\nЦей гарний чоловік із цікавістю розглядав королеву Анну. Які її якості він оцінював? Напевне, не тонкий розум, не благочестя чи добре серце. Набагато більше Рауля схвилював стрункий стан королеви Анни, ніжність і переляк, які він безпомилково прочитав в очах цієї жінки, яка народила дітей, але не стала більш досвідченою в любовних справах, бо вона знала всього лише одного чоловіка — короля Генріха. А він аж ніяк не був галантним кавалером. А Рауль… Покинуті ним дами називали його серцеїдом, який сам начисто позбавлений серця, жорстоким розпусником, безжальним насмішником … і кращим коханцем з усіх, які тільки жили в той час у Франції!\nНадалі стосунки королеви і графа були зовні абсолютно благопристойні, проте Санліс чомусь зробився улюбленим місцем відпочинку Анни. І кожного разу, коли вона одна або з чоловіком приїжджала у Санліс, там неодмінно опинявся граф де Крепі. Він вгадував, що благочестиве життя набридло королеві, і привозив з собою жонглерів і трубадурів, щоб потішити слух Анни ніжними і палкими історіями кохання. Особливо потрібні були їй ці розваги, щоб втішитися після смерті молодшого сина Робера.\nА королю Генріху І ніколи було втішати дружину. Держава Франція того часу була замком, збудованим на піску, король безперервно воював з ворогами. Врешті, Генріх вирішив закріпити права свого потомства на французький престол і у 1059-му коронував наслідного принца Філіпа, сина Анни, якому ледь виповнилося сім років. І дуже вчасно, тому що наступного 1060-го року Генріх І Капет помер.\nЗа заповітом чоловіка Анна стала опікункою маленького короля Філіпа І. Ці обов’язки ділив з нею Бодуен, могутній сеньйор. Його авторитет у Франції був настільки великий, що коли він беззастережно заприсягнувся Філіпу І, так само зробили й інші феодали. Ніхто і пискнути не смів проти королівського сина.\nАнна вдягла ліловий одяг – у той час колір жалоби французьких королів. Вона дивилася в дорогоцінне венеціанське дзеркало і дивувалася тому, що печаль, сльози нічим не пошкодили свіжості щік, ясності погляду, пишної яскравості кучерів. Волосся у неї було таке ж руде, кучеряве, ні сивинки! Сумне слово «вдова» ніяк не підходило до неї. Вона була багатою, красивою і … вільною! Відчувала себе майже як в юності, в Києві. Але там вона була юною дівчиною, а тут – тридцятип’ятирічною жінкою у розквіті краси і бажань.\nАнна могла дозволити собі приймати у своєму замку в улюбленому Санлісі людей, з якими їй було добре і приємно. Це були навколишні сеньйори, які навперебій прагнули висловити королеві свою повагу і захоплення. «Їй віддавали належне не лише як королеві, але і як жінці», – витончено висловлювався віконт де Сент-Еймур. Лише самій собі Анна могла зізнатися, що збирає стільки гостей лише для того, щоб серед них непомітно міг з’явитися лише один.\nАле це слово – непомітно – абсолютно не підходило графу де Крепі. По-перше, Рауль був помітним навіть у тисячному натовпі. По-друге, він нікого і нічого не боявся. Граф Рауль походив від самого Карла Великого, тобто належав до королівської династії Каролінгів. Він був з числа тих васалів, які не проти підставити ніжку своєму сеньйорові. І, здавалося б, зараз, коли на троні молодий Генріх І під опікунством слабкої жінки, саме час для графа Рауля половити рибку в каламутній воді, відтягати для себе деякі привілеї. Однак … він не смів. Більше того – він навіть не думав ні про щось таке.\nНа рідкість самовпевнений граф боявся неприхильності і байдужості Анни. Але вона не була до нього байдужа! Коли цим двом стало раптом зрозуміло, що весела і дружня взаємна прихильність перейшла в любов? Таїли вони її один від одного? Ну, хіба що Анна – і то лиш тому, що граф Рауль був одружений.\nМадам Алієноре де Крепі ніколи не з’являлася в замку Анни, її сюди не кликали, а приїхати незваною вона не могла. Ця мила простачка була рабськи закохана у свого красивого і жорстокого чоловіка, хоч Рауль жив власним життям і часом забував, що у нього є дружина. А тепер він взагалі думав тільки про одну жінку на світі. Про Анну! Зрештою граф усвідомив, що жити без неї не може. Природжений загарбник, він звик з бою брати все, чого бажав.\nАнна прогулювалась по доріжках саду і думала про Рауля. І раптом він сам з’явився перед її очима, наче був привидом, що вона викликала до життя! Анна дивилася – і не могла надивитися! Хіба це привид? Хіба привиди так пристрасно стискують в обіймах живих жінок? І хіба їх поцілунки можуть бути такими палкими, що у цих жінок починають підгинатися ноги?\n…Кінь з двома вершниками полетів щодуху в Крепі, збиваючи зелені гілки при дорозі, і зупинився біля церкви … Рауль прийняв Анну з сідла і, тримаючи на руках, якусь мить дивився їй в очі. Жінка не рвалася, не кричала, не кликала на допомогу. Щасливо посміхнувшись, Рауль широкими кроками рушив до церкви. І змусив священника перед вівтарем обвінчати його з королевою, хоч і не був розлучений з першою дружиною.\nОбійми Рауля… Те, що відбувалося з Анною в обіймах Рауля, не мало назви в людській мові, не мало ціни… За це не жаль було душу віддати, а не тільки ім’я – на осміяння! А втім, ніхто не зважився б сміятися над матір’ю короля і над людиною, подібною сеньйору Раулю де Крепі!\nЇх тишком засуджували… Чоловіки – через те, що пристрасно бажали б опинитися на місці графа, жінки – через те, що шалено заздрили Анні. Бодуен відверто радів: його вплив на Філіпа зміцнився. Ніхто і слова не смів мовити в осуд її величності королеви Анни. Бурхливо виражала своє обурення лише перша мадам де Крепі. Цікава характеристика, яку дала Алієнора в скарзі на чоловіка: «Королева Анна, — писала вона, — найчарівніша, найкраща серед жінок Франції».\nРауль отримав послання від папи римського, де йому наказувалося негайно розлучитися з Анною і повернутися до дружини. Зрозуміло, граф відмовився. Це було зроблено в такому тоні, що папа вважав себе ображеним. Палаючи праведним гнівом, він відлучив Рауля де Крепі від церкви, а його шлюб з Анною оголосив недійсним. Відлучення від церкви було в ту пору страшною карою. Однак для цих двох ніщо у світі не мало значення – крім них самих. Рауль не збирався розлучатися з Анною. Та й її колишнє благочестя дало чималу тріщину від мирських спокус!\nПодружжя (чи все ж коханці?) продовжували усюди бути вдвох. Більше того! Вони постійно з’являлися і в королівському палаці, бо Анна визнала за необхідне подружити сина і коханого. Філіп І аж ніяк не був ханжею і охоче приймав Рауля. Думав він при цьому не стільки про благопристойності, скільки про благо королівства: адже де Крепі був впливовим сеньйором. Відмінно ставився до Рауля і другий син Анни, Гуго, який згодом успадкував володіння графа у Крепі. Пізніше Гуго Великий був ватажком хрестових походів.\nЗрештою, Рим змирився.\nУ Анни і Рауля не було дітей, зате були щастя і любов. Їх подружнє життя – воістину безхмарне – тривало дванадцять років. Перервала його раптова смерть Рауля у 1074-му. Графа звело в могилу хворе серце – виявляється, він був зовсім не такий безсердечний, як вважали його колишні коханки.\n50-річна Анна прозріла нову істину: день змінюється сутінками. Сутінки щастя, сутінки життя … Життя серця для неї закінчилося. Анна повернулася до двору сина й знову підписувала разом з ним французькі державні акти. На одному з них зберігся підпис кириличним письмом: «Анна Регіна» — тобто Анна-королева. За твердженням Енциклопедії України її підпис є найстаршим існуючим зразком староукраїнського письма.\nЇї впевнений підпис не раз ще зустрічається на ділових паперах французького двору поруч з «хрестами» неписьменних королівських чиновників. Останній такий підпис Анни відноситься до 1075. Мабуть, після того сутінки все ж змінилися для неї непроглядною темрявою вічності.\nЩороку у вересні у заснованому Анною монастирі у Санлісі за 40 км від Парижа відправляється богослужіння за її душу. В цьому містечку знаходиться її могила, а також пам’ятник королеві Анні, подарований Україною у 2005 році.


Видатки на владу зросли на 40%, а на освіту – на 2,9% » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nВидатки на владу зросли на 40%, а на освіту – на 2,9%\nУ держбюджеті на 2011 рік видатки на утримання органів центральної влади були збільшені в середньому на 40%, в той же час витрати на освітню галузь - лише на 2,9%. Про це заявив голова політради "Нашої України" Валентин Наливайченко. Для того, щоб поширити виплату 20% надбавки до зарплати на всі категорії педагогічних працівників, необхідно близько 2 мільярди гривень. У той же час на діяльність тільки 450 депутатів ВР виділено близько 1 мільярд грн.\nГолова політради "Нашої України" звернув увагу, що з 1 січня 2011 року величину посадового окладу працівника першого тарифного розряду Єдиної тарифної сітки незаконно встановлено нижче мінімальної заробітної плати - на рівні 613 гривень. Через це працівники освіти втрачають значну частину своїх доходів, а їх зарплати не задовольняють навіть нагальних життєвих потреб. Про це повідомляє ТСН.


Українським видавцям бракує паперу для друку книг | Культура Останній Бастіон\nТакі відомості на своїй Facebook-сторінці оприлюднила генеральний директор видавництва "Vivat" Юлія Орлова, інформує агенція "Останній Бастіон".\nЗа її словами, вказана серйозна проблема може істотно вплинути на всю вітчизняну книговидавничу галузь, оскільки виробництво паперу в Україні занизьке.\n«Дивна склалася ситуація у видавців, до цього нас точно життя не готувало: з одного боку – "ковідна тисяча" (більшість людей витратила її на книжки, і це не може не тішити), а з іншого боку – хіти й бестселери "повимивалися", а на додрук немає паперу. Наразі нам необхідно десь 90 тисяч тонн паперу, але в Україні виробляється десь 5 тонн. Наші виробники паперу працюють на вторинній сировині, тобто на макулатурі, але і її не вистачає, бо вона вивозиться закордон. На закупку паперу існують квоти, але вони невеликі, зараз дистриб’ютори паперу роблять замовлення, але папір прийде десь в травні-серпні й з відкритою ціною! Тобто взагалі не зрозумілі ані терміни, ані ціни», – зазначила Юлія Орлова.\nДиректор видавництва "Vivat" стверджує, основною причиною вказаного кризового явища є переорієнтація целюлозної промисловості з паперу на пакувальний матеріал.\n«З пандемією дуже зросли online-продажі, а всі товари треба пакувати, виробництва працюють на виготовлення крафтового паперу під упаковку. Взагалі у світі зросли об'єми упаковки, памперсів, туалетного паперу, засобів гігієни – на все це потрібно целюлозно-первинне волокно і все це вигідніше виготовлювати, ніж папір. Гадаю, не можна, щоби книжка стала розкішшю», – підсумувала Юлія Орлова.\nМіж тим, як раніше інформував "Останній Бастіон", торік разом із видавництвом "Zалізний Тато" ми запровадили нову спільну ініціативу на благо українського народу.\nНовини Економіка Економічна криза Україна Влада Суспільство Українці Підняття цін Промисловість Виробництво Бізнес Пандемія Торгівля Життя навіщо людині книга читання книг яка користь від книги Книжкові новинки Фінанси Продукти


Попит на сухе молоко залишається слабким - Infagro(UA)\nПопит на сухе молоко залишається слабким\nНовини Вересень 11, 2018 infagro\tLeave a comment Новини\nСухе молоко українського виробництва як і раніше залишається незатребуваним на зовнішніх ринках. Світові ринки успішно підживлюються з європейських інтервенційних запасів. – ІНФАГРО\nБільшість імпортерів на переговорах наполягають на закупівлі СЗМ в Україні за ціною навіть нижче 1500 USD/т. Правда, за такою ціною виробники не поспішають віддавати товар. У когось є більш вигідні контракти з Китаєм, хтось потроху розпродає товар на пострадянському просторі за цінами від 1550 USD/т, хтось реалізує сухе молоко на внутрішньому ринку, а хтось тримає його на складі до кращих часів.\nСлабкий попит і на сухе незбиране молоко. За нього імпортери погоджуються платити в основному не більше 2700 USD/т. Для внутрішнього ринку виробники останнім часом трохи збільшили ціни, пропонуючи СНМ по 85-92 тис. грн/т.\nПредставники м‘ясо- і молокопереробної галузей повністю підтримують прийняття законопроекту № 5425-д\nArla будує молочну ферму в Нігерії для підтримки місцевого виробництва молока\nПропозиція сухого знежиреного молока в цьому сезоні низька\nУ першій половині червня ринок сирого молока стабільний\nЦіновий індекс GDT знизився п‘ятий раз поспіль\n«Санта Бремор» зробила пропозицію по скупці акцій «Савушкіна продукта»\nСЕРГІЙ ЗАПОРОЩУК, заступник голови Наглядової Ради Ічнянського МКК: Своєчасне рішення Верховної Ради по безмитному ввезенню цукру дозволить зберегти молочноконсервну галузь\nАНДРІЙ ЯРМАК, економіст FAO (TCIN): Коли УМІ був на дні, знизу постукали\nЛЕОНІД ТУЛУШ, к.е.н., експерт Національного наукового центру «Інститут аграрної економіки»: В Україні кожне третє молочне підприємство погіршило рентабельність\nФОРТУНАТО ГУАДАЛУПІ, генеральний директор Terra Food: Terra Food має індивідуальний підхід до кожного окремо взятого ринку\nАНДРІЙ ЯРМАК, економіст FAO (TCIN): В березні індекс умовної прибутковості виробництва молока зріс на 7,1%


З Китаю в Україну прибуло вже 22 контейнерних поїзди – Національний Промисловий Портал\nОновлено: 29.12.2020 - 04:54\nЗ Китаю в Україну прибуло вже 22 контейнерних поїзди\n29.12.2020 - 13:45\nЗа підсумками 2020 року, за станом на 28 грудня, кількість прийнятих контейнерних поїздів Китай — Україна досягла 22 одиниць.\nТакож повідомляється, що з Китаю на станцію Київ — Ліски минулого тижня прибули два контейнерних поїзди. Крім того, ще один поїзд знаходиться в дорозі.\n“Поїзди, що йдуть в Україну з КНР, долають відстань понад 9 тисяч км в середньому за 15 діб”, – відзначили в УЗ.\nУ компанії підкреслили, що для реалізації проєкту на регулярній основі попередні півроку проводилася робота з посольством Китайської Народної Республіки, митними та іншими державними контролюючими органами, а також провідними представниками бізнес-кіл України.\nВідзначимо, що перший прямий контейнерний поїзд з КНР філія УЗ “Ліски” прийняв 8 червня. У складі поїзда було 31 платформа з 41 40-футовим контейнером.


цю поведінку. Компанія, яка не знає обсягу свого ринку, не може також знати свого становища на ньому. Вона не орієнтуватиметься в оцінці своєї частки ринку і тому не знатиме, скільки простору існує для її росту. Компанія, яка займає лише 5% ринку, може подвоїти чи потроїти обсяг продажу, в той час як компанії, якій належить 80%, цього не вдасться, хіба що вона зуміє знайти шляхи розширення ринку.\n"Демографія" потенційних покупців: їх соціальний статус, рівень прибутків, місце проживання, чисельність сімей тощо. Ця інформація важлива для споживчих ринків.\nБільшість продукції має цінову чутливість. Тобто, обсяг продажу залежить від ціни продукту і відношення - між ними майже завжди обернено пропорційне. Якщо обсяг продажу певного товару значною мірою залежить від ціни на нього, то можемо говорити про гнучкий попит на цю продукцію; в іншому випадку йдеться про негнучкий попит. Підприємці мусять знати позицію їхньої продукції на шкалі цінової чутливості, щоб не втратити можливого прибутку, встановивши надто низькі ціни, або надмірними не ліквідувати попит. Завдяки дослідженню ринку можна встановити оптимальний рівень цін.\nНайкращий емпіричний спосіб визначення цінової чутливості - проведення пробного продажу. У вибраному регіоні на ринку пропонується новий товар, а інший регіон використовується для контролю, щоб отримати базові дані для порівняння. У цьому випадку все-таки необхідне попереднє відчуття "правильної" ціни, оскільки, коли товар уже надійшов у продаж, навіть у випадку пробного продажу, довільна зміна ціни неприпустима.\nБудь-який підприємницький план повинен містити бюджет для реклами та сприяння продажу ("просування товару на ринок"). Дослідження ринку можуть допомогти уникнути здогадок при формуванні такого бюджету. Більшість компаній користується різноманітними рекламними засобами - кілька рекламних оголошень у пресі доповнюються брошурою, прямим розсиланням рекламних матеріалів, розміщенням інформації в довідниках та на "Жовтих сторінках" (розділи телефонних довідників, відведені крамницям, підприємствам і установам), іноді навіть участю у виставках. Часто вплив цих рекламних заходів на обсяг продажу важко оцінити. Ще важче визначити наслідки окремих видів реклами, якщо вони використовуються в комплексі.\nБезпосередні контакти з потенційними покупцями - добрийспосіб пересвідчитися, де необхідно розмістити рекламу і які рекламні повідомлення зробити. Однак варто пам'ятати ряд основних принципів рекламної діяльності:\nРекламне повідомлення чи рекламний захід, що спрацьовує, необхідно повторно використовувати, незалежно від того,


Столично-хутірські гробки (2)\nУ той час, коли приїжджі відбули «гробки» і відпочивали від виснажливого застілля, кияни саджали картоплю.\nПриїхали до села в суботу ввечері, винесли картоплю з погреба, трішки попиляли яблуню. На тому день і закінчився. Хату не затопили і лягати спати було дуже холодно. Врешті-решт устаканилися та поснули. На ранок одразу пішли на цвинтар. Там понаводили марафет (особливої роботи у нас майже немає – тітки (мати та її сестра) ман’яки справи пам’яті і регулярно доглядають за могилками).\nПотроху почав сходитися й інший люд. Слід зауважити, що те, що я називаю селом по-суті є хутором. Вже за сто метрів до кладовища не можна було пройти – уся хутірська вуличка, оточена звичайнісіньки хатками: у кого цегляна, у кого мазанка, була заставлена навороченими тачками. Одразу видно – хуторяни у відсотковому співвідношенні 80% зі ста підкорили столицю! Кияни ж, приїхали на електричках та автобусах і до гробків йшли пішки.\nО 10:30 прибув піп. Передали йому граматки з грішми (за моїми підрахунками за пів години своїх мурлижень він заробив декілька тисяч гривень). Потім він поїхав до іншого цвинтарю – збивати бабло інших.\nчорна мітка: гробки, поминальные дни, гроб, поминальні дні, кладовище, цвинтар, склеп, кладбище, память, пам’ять, огород, город, село, хутор, картошка, картопля, картофель, садить картошку, садить картофель, саджати картоплю, лопата, поливати, виноград, сад, садок, поливать, босоніж, босеком, машина, Москвич, Москвич-412, закипать, пробка, корок, затор, траса, авария, мажоры, сельские мажоры, закипати, мажори, сыльськы мажори, хутір, киевляне, приезжие, кияни, приїжджі.


Захар Беркут 2020 дивитися онлайн в хорошій якості #654\n« Wstecz 1 ... 394 395 396 397 398 ... 2693 Dalej »\nLiczba postów: 9,350\nLiczba wątków: 2,781\nУ фільмі взяло участь понад 250 акторів масових сцен, а також дві команди каскадерів – з України та Казахстану. Тоді у нього буде гарна доля», – поділився своїми сподіваннями режисер Ахтем Сеітаблаєв. Ця орда рухається на захід, знищуючи все на своєму шляху. Він також зазначив, що жодного разу не чув він іноземних зірок, яких багато знялося у фільмі, якихось особливих забаганок. Ми запрошуємо вас стати частиною Mind Club. Вони ж чули, що в Україні йде війна, що Україна захищається від зовнішнього агресора — від Росії.\nФільм режисера Ахтема Сеітаблаєва у співпраці з американським колегою Джоном Віном, виробництва Kinorob та Cinema Day за підтримки Державного агентства України з питань кіно, виходить на великі екрани 10 жовтня 2019 року. З американського боку фільм продюсують Джефф Райс, Юрій Карновський і Раджа Коллінз. Було б непогано перемагати у боротьбі за свободу! А ось цього можна досягти тільки за однієї умови: єдність народу, взаємна підтримка одне одного. Це труднощі перекладу. У широкий прокат фільм режисера Ахтема Сеітаблаєва у співпраці з американським колегою Джоном Віном, виробництва Kinorob та CinemaDay за підтримки Державного агентства України з питань кіно, виходить 10 жовтня.\nІ, звичайно, найбільша краса цього фільму — Карпати. Ряд кінотеатрів пропонуватимуть ранкові та денні сеанси за спеціальною ціною для організованих переглядів. У ролях: Алекс МакНіколл, Роберт Патрік, Поппі Дрейтон, Томмі Фленаган, Андрій Ісаєнко, Цегмід Церенболд, Олег Волощенко, Рокі Майерс, Аліна Коваленко, Єржан Нуримбет, Віктор Жданов, Елісон Дуді, Аян Отепберген, Олег Стефан, Олівер Тревена, Даулет Абдігапаров, Марина Кошкіна, Нуркен Туматаєв, Станіслав Лозовський, Марат Абдуллаєв, Вікторія Клещенко-Пилипчук, Даніяр Ахметов, Михайло Корженівський, Андрій Сторожик, Юрій Єрко, Михайло Черняков, Аліна Довбуш, Євгеній Лебедин, Микола Ейсмонт, Ян Кліпп, Олег Невольник, Олександр Лаптій, Артемій Єгоров, Олег Карпенко. Львів’яни першими в Україні побачать цей фільм вже 7–го жовтня. "Захара Беркута" знімали неподалік Синевирської поляни. Було проведено кілька експедицій в Карпати. Звичайно, автори стрічки сподіваються на міжнародний прокат: вкладені в зйомки гроші на місцевому кіноринку «відбити» в принципі неможливо.\nТеги: Захар Беркут дивитися онлайн Захар Беркут скачати дивитися фiльм Захар Беркут в hd якості Захар Беркут дивитися онлайн 2020 Захар Беркут 2020 дивитися онлайн фiльм без реєстрації Захар Беркут дивитися онлайн в хорошій якості х ф Захар Беркут Захар Беркут кіно онлайн Захар Беркут фiльм дивитися онлайн Захар Беркут скачати торрент в хорошій якості фiльм Захар Беркут дивитися онлайн в хорошій якості яндекс Захар Беркут\nТакож рекомендуємо до перегляду: @cexviqkb791 #qgtypzbr 3835 08H9X1G2KZBN @lxebffs677 #iycvmvfj 788 RTHCZC4A3BE @dvchrwwh191 #jxvyi 7595 88H614U6 @dcdxvuft104 #zyvqom 3064 J6K3BOASS8D @xktopqm976 #lusjwb 6322 QL4BQXUM @jfgbxlh591 #gghzhvs 5830 BE213CK @sffripe897 #aidahr 2230 380Y6JC @hugxwueu970 #bujkvfb 7244 FYF03IU @jyighmw712 #apngzcb 3670 TE28JPK\nAktualny czas: 04-18-2021, 05:07 AM Polskie tłumaczenie © 2007-2021 Polski Support MyBB


Поряд з іншими дієтологами на допомогу страждають від зайвої ваги поспішає Кім Протасов. Дієта, результати якої ми опублікуємо в нашій статті, завоювала увагу тисяч шанувальників. Дану методику в народі називають "Протасовка" або "Дієта 5 тижнів".\nВесь курс схуднення складатиме 5 тижнів. Кожен тиждень відрізняється своїм набором продуктів, а ось основна рекомендація залишається незмінною: їжте стільки, скільки хочете, і так часто, як ви цього бажаєте. Саме така вільність від ізраїльського дієтолога зробила його методику популярною. Дієта, якої не супроводжує почуття голоду, - це, мабуть, мрія кожної дівчини, яка бажає мати струнку фігуру.\nОснову раціону складають сирі овочі, молочні продукти низької жирності, пісне м'ясо і зелені яблука. Солодке, борошняне і інші швидкі вуглеводи виключаються з меню, і їм на заміну приходить білок. Все це змушує організм перебудуватися, почати спалювати жирові запаси і замінювати їх м'язовою масою.\nЩоб припинити повернення втрачених кілограмів, Кім Протасов передбачив і вихід з дієти. Це ще 5 тижнів, які логічно завершать схуднення і закріплять результат. Раціон закріплює періоду розширюється порівняно з основним меню дієти. У список дозволених продуктів потрапляють фрукти, сухофрукти, відварні овочі, м'ясні страви. На десятому тижні ви поступово повертаєтеся до свого звичайного харчування.\nІнтернет рясніє фотозвітами про результати дієти Протасова. Такого різноманіття прикладів, напевно, не представлено ні з однією іншою методикою схуднення. Завдяки своїй доступності та ефективності "Протасовка" стала справжньою народною дієтою. Пропонуємо вашій увазі фото після дієти Протасова, яка наочно покаже, як за п'ять тижнів дієти і п'ять тижнів закріплення результатів змінюється фігура.\nДієта Протасова - результати і відгуки\nРезультати дієти 5 тижнів залежать від вашого вихідного ваги, але те, що дієта ефективна, сумнівів немає, і підтвердження тому - численні відгуки та фото схудлих. Вдало підібраний список продуктів змушує жировий прошарок танути вже з перших днів. Тяга до солодкого з часом зникає зовсім. Таким чином, без почуття голоду, без почуття обділеності, легко і швидко дієта Протасова призводить ваш вагу в норму. Тисячі людей, яким вдалося схуднути на дієті Протасова, погоджуються, що це один з найпростіших способів схуднути швидко, безпечно і з упевненістю, що вага не повернеться.\nЗа 5 тижнів при дуже великих обсягах є можливість схуднути на 15 кг Деякі дівчата називають навіть результати в 17 втрачених кг. В середньому людина скидає на "Протасовке" до 10 кг. Дана методика ідеально підходить для того, щоб позбутися від останніх, найбільш складних кілограмів - тих, які не йдуть ні від голоду, ні від занять спортом.\nНа інтернет-форумах справжній ажіотаж навколо дієти Кіма Протасова. Результати описуються детально і доповнюються фотографіями. Серед плюсів дієти виділяють її ненав'язливість. Список продуктів досить широкий, тобто можна багато і часто. "Протасовку" вибирають підлітки і молоді мами, які поправилися під час вагітності, що говорить про нешкідливість методики для організму. Багато жінок перед сезоном відпусток сідають на дієту Протасова кожен рік, так як вже переконалися в її дії. Що дивно, мінусів методики не називає майже ніхто.