Володимир Гдаль: персональна поетична сторінка\nНародився 20 червня 1954 року в Теребовлі (Тернопільщина). Виріс на Хмельниччині в селі Човгузів Теофіпольського району на березі мальовничої Полкви. Після закінчення восьмирічної школи, Теребовлянської середньої школи та Київського медучилища №2 служив у війську у cхідній Німеччині. Закінчив Київський медінститут імені О.О.Богомольця, де потім працював асистентом на кафедрі факультетської терапії №1, де захистив кандидатську дисертацію. Завідував терапевтичним відділенням столичної лікарні № 16.\nЗараз працює доцентом кафедри терапії Національного медичної академії післядипломої освіти імені П.Л. Шупика. Кандидат медичних наук, автор близько 50 наукових публікацій. Друкувався у періодиці, в журналах “Україна”, “Дніпро” та “Тернопіль”.\nПочинаючи з 1992 року видав 4 поетичні збірки: "Над Теребовлею дощі" (1992), "Калина на рові" (1995), "В інтимних куточках твоєї душі" (2011) та "Гаряча осені палітра" (2019). Протягом 90-х років на Першому каналі Національного радіо прозвучали кілька радіопрограм, присвячених його поезії.\nЕлектронна скриня: volodymyr.hdal@gmail.com\nНад Теребовлею дощі\nІ син Богдан...\nВже парує земля...\nНа майдані біля Софії\nЛетить гривастий кінь...\nНад Теребовлею дощі...\nВідшуміли в полі...\nМчать на волі...\nЛетить кінь вороний...\nЯ вперше бачу...\nЗавтра прощання час...\nОсені ще не було...\nТи повернулась не та...\nНе треба згадувать...\nУсе, що в мене в душі...\nБоляче, Боже, мені...\nПідкрались до вікон...\nІ син Богдан, і дочки – Оля і Олеся,\nМалюють синьо-жовті прапори...\nВкраїна вільна. Сталося. Збулося!\nНевже ти, Боже, справді є вгорі!\nНеба синь, неба синь\nІ лани золотистого хліба.\nІ тополі стрункі,\nІ калина червона в гаю.\nВсе це батьківський край,\nВсе це рідна земля.\nЦе моя народилась\nВже парує земля, тане сніг, тане сніг\nУкраїно, надія єдина.\nМи тобі, наша рідна, впадемо до ніг,\nІ спитаєм, де наша провина.\nА той біль у душі, вже бринить як весна,\nІ приходить, як повінь-надія.\nУкраїно моя, жовто-синя ясна,\nТи прокинулась, кожен радіє...\nСофія дзвонить, мідний звук зроня,\nВ жовто-блакитне море на майдані.\nБогдане, залишай свого коня,\nІди до нас в малиновім жупані.\nНе злізе, скам’янів уже навік.\nНе встане із своєї домовини.\nНіколи не підніме вже повік\nДо рідної своєї України.\nА що Вкраїна? Знов встає з колін,\nА де ж гетьмани, кобзарі, поети?\nІдуть, ідуть Богдану на поклін,\nЗ туману виглядають силуети.\nІдіть, ідіть, потомки козаків,\nЗнайдіть могили, замки і руїни.\nЦе все, що залишилося з віків –\nТрагедія і слава України.\nВ жовто-блакитне море на майдані,\nА він летить, ніхто вже не спиня,\nКінь волі не загнузданий в тумані.\nМала й Велика Хортиця,\nІ страшний Дід-поріг\nВ Дніпрові хвилі горнеться.\nКозацький трубить ріг.\nКругом майдану курені,\nВартові біля веж...\nТут, люльками прокурені,\nСтепи стоять без меж.\nГоворять у полі могили,\nОблиті у кров і ропу,\nЧи дзвони над ними дзвонили,\nЧи скиглила чайка в степу?\nЧи там червоніла калина,\nЧи вдови оплакали їх?\nЧи згадує ще Україна,\nСинів легендарних своїх?..\nГоворять, шепочуть могили,\nКозацькі могили в степу.\nЧи крикнув пугач лиш: „пугу!...”\nДивляться в Смотрич неприступні вежі\nЗ холодною байдужістю бійниць.\nЗнову Поділлям пронеслись пожежі,\nТо тут, то там – спалахи багряниць.\nСтара фортеця, Кам’янець на скелях,\nХолодний вартового чути стук.\nТут кам’яна, задушлива оселя,\nВже третій раз томивсь тут Кармелюк.\nГорить Меджибіж і горить Проскурів,\nГорять маєтки тисячами свіч.\nДо Кам’янця під охорону мурів\nПани тікають. У пожарі ніч.\nЗима. Сибір. Четвертий раз неволя.\nКругом тайга. Вітер, мороз і сніг.\nТа він вже чує запах лугу, поля...\nІ знов кайдани падають до ніг.\nДавно минули ті тривожні роки,\nПро нього книгу я беру до рук.\nСтарий Лютичів чує його кроки.\nГуляв Поділлям славний Кармелюк...\nТо замріяно журлива.\nТо весела і дзвінка...\nРідна мова, наче злива,\nРозливайся, як ріка.\nРозливайся, наче повінь,\nНе в своєму лиш коші:\nЯк в Тарасовому слові,\nЯк у Лесиній душі.\nДуші народу глибина,\nЇї невичерпна скарбниця.\nНародна мова мов зіниця.\nІду до твого джерела,\nТи ще жива, ти ще хвилюєш.\nШевченка мово, ти жива,\nІ вічно жити в світі будеш.\nНаче сопілка, ти звучиш,\nУстами Лесі Українки.\nФранка ти тугою кричиш,\nРідна і чиста до краплинки.\nІ Рильський - батько так збирав\nЇї розсипані перлини.\nЛюбив, і славив, і плекав\nВін щиру мову України.\nОсь Київ, і Хрещатик, і Дніпро,\nПарад каштанів і краса Софії.\nІ ніжна прохолодь метро,\nЙ одвічні мрії, мрії, мрії.\nДуша – вогонь, і думки тятива, –\nТо перед нами постать жінки,\nУ парку стала, мов жива,\nСкульптура Лесі Українки.\nЛетить гривастий кінь,\nНе загнуздать нікому.\nНа терені людському.\nЧи справді ти прийшла,\nДовго чеканна воля,\nСтежку до свого поля?\nСтраждань не знав ще світ,\nЯк, рідна, ти зазнала.\nКалини знову цвіт,\nНе знаючи зупину.\nВставайте із колін,\nЧорнобиль виє і кричить,\nНеначе сич у полі.\nДуша болить, душа болить,\nІ ми вже не на волі.\nМи наче бранці всі його,\nУсі ми – як ті птахи,\nЩо день і ніч туди летять,\nНе знаючи про жахи.\nЛетять в Чорнобиль журавлі,\nЛетять на свої муки.\nНа Українській цій землі,\nДе горе і розлуки.\nБ’є на Софії дзвін, гуде,\nЗдригається аж Київ.\nДе ж ти, Вкраїно, була де,\nЩо стронцій очі виїв?!\nВся нечисть в кров твою тече,\nДніпром твоїм могутнім.\nІ сором, люди, нас пече,\nДе ж ми були в час смутній?!\nЧому не вийшли я тепер,\nНе вдарили у дзвони?\nПоки народ наш не помер –\nМоліться на ікони.\nМоліться, люди, та не спіть,\nМоліться та вставайте.\nНевже з нас мало лихоліть?\nСивий замок наче в сні.\nТеребовля – моя доля\nІ мого кохання дні.\nНа підзамчі стежка в’ється\nІ здається, вдалині\nКнязь Василько знов пронісся\nНа гарячому коні.\nЗа снігами видніє село,\nСплять запорошені хати.\nВ полі стежину мою замело,\nАле мені не вертати.\nДесь тут надії і мрії мої,\nСолодко сплять під горою.\nДесь тут шептали мені гаї\nІ не давали спокою...\nСело Човгузів – то моя земля.\nМої тополі і мої криниці...\nІ чорні, як смола, мої поля,\nІ золото дозрілої пшениці.\nЯ, як завжди іду через поля:\nТам Полква ген тече попід горою\nІ мати, я впізнав, іде моя,\nМене чекає ранньою порою.\nПід горою стежина біжить...\nІ згубитись не може віками.\nТут село Човгузів лежить,\nПоміж ріками і ставками.\nУкраїна моя між хлібів,\nРідна, мила моя, незбагненна,\nЯ на твому роздоллі дозрів\nІ земля ця для мене священна.\nПовернулись мої журавлі\nЯкось ранньою знову порою,\nА дитинство лишилось в селі\nПоміж хатами, попід горою.\nЛітає ластівка до хати,\nМовчать замріяні млини.\nМоя вже посивіла мати,\nНе любить згадувать війни.\nЇї думки мов павутини:\n„О, доле, війни відведи...”,\nусмішку матері й дитини\nя хочу бачити завжди.\nВечірня тиша падає до ніг\nІ сонце за селом лягає спати.\nА ти мене чекаєш із доріг\nІ знову йдеш засмучена до хати.\nНадія у твоїх живе очах,\nУ клопотах твоїх немає краю.\nСкільки роботи в тебе на плечах?\nСвої борги сплатити як, не знаю.\nЧи можу я сплатити ці борги?\nЯ все життя в боргу перед тобою.\nВертаюся на рідні береги,\nВезу любов до тебе я з собою.\nВишивала мама долю на рушник,\nНе один, не два дні, а цілий свій вік.\nВишивала мама мальви і калину –\nЗацвіли ці квіти на всю Україну.\nВишивала мати темними ночами –\nКвіти, наче діти, стали перед нами.\nВишивала мама, сина колисала,\nКолискову пісню синові співала.\nВишивала мама пісню для народу,\nА осінні вітри взяли її вроду.\nВишивала мама, синів проводжала,\nСинам у дорогу рушники давала.\nОсінній сад у сумовитій прозі,\nІ хворий батько вийшов на поріг.\nОстанній раз прощались на дорозі,\nІ вперше сльози сипались до ніг.\nЗаплакав батько. Прогриміли грози.\nНеначе йшли навіки в небуття.\nГіркі, немов полин, у батька сльози,\nВони збирались все його життя.\nЯ ще не знав, що він зібравсь в дорогу,\nЯ ще не знав, що залишає нас.\nЩо сльози ці, немов пересторогу,\nВ сумне прощання вилив він нараз.\nПомер наш батько, і душа тремтіла,\nДушили сльози, бігли ми з доріг.\nА у світлиці бездиханне тіло...\nСвітило сонце, випав перший сніг.\nІ чи журилась його Україна,\nБо не дзвонили дзвони навкруги?\nХовали вчителя, простого її сина,\nЩо так любив її. Мовчали береги.\nМовчали береги, мовчало поле,\nМовчали вишні, яблуні і дім.\nКричала мати. Доле, доле!\nНевже минає все на світі цім?\nВідшуміли в полі громовиці,\nРайдуга підперла небосхил.\nЯ дивлюсь у світ бентежній птиці,\nДумкою торкаюсь її крил.\nЯблука блищать червонобокі,\nДощовими краплями тремтять.\nСоняхи дозрілі, сонцеокі,\nпопід хатою стоять.\nСині волошки, сині,\nСнились мені нині.\nСиній туман, синя мить.\nСиній світанок бринить.\nЧому в серці тривога,\nВ листопадові дні?\nСтежка знов мене кличе,\nДо села, до села...\nБо там вітер шепоче,\nІ тополі у полі,\nІ калина в саду, –\nВсе так рідне до болю,\nЗнов до вас я іду...\nМи – немов маленькі лелеча та\nПрилетіли вчитися читати.\nВчителько, наша духовна мати,\nТи навчала думати, читати\nОсь цвіте акація духмяна,\nМи тебе все любимо так само\nІ несем тобі весняні квіти,\nПустотливі й милі твої діти.\nІз шкільного ти вела порогу,\nУ життя незвідану дорогу.\nВчила нас, як треба чесно жити,\nБатьківщину як свою любити.\nТож чому сумують твої очі,\nЩо дивились в зошити щоночі?\nСивина лягла на твої скроні, –\nПробігають молодості коні.\nВчителько наша, найперша в світі,\nТи навчала мріяти й радіти.\nІ любити вчила рідну мову,\nМатеринську мову, колискову.\nА життя вже кличе нас в дорогу,\nІз шкільного рідного порогу.\nІ прийшли тебе ми привітати,\nВчителько наша – духовна мати.\nДорогою мчали замилені коні,\nЛишався позаду закурений шлях...\nА ви все стояли в тривожнім полоні,\nТополі, тополі у рідних полях.\nКурились війною шляхи України\nІ кров аж кипіла в жорстоких боях,\nА ви все шуміли. Навколо руїни,\nТополі, тополі в зелених гаях.\nВже фронт покотився на захід далеко,\nЛишились могили і рани землі.\nОсь вже перемога. Кружляє лелека,\nТополі шепочуть в зеленім гіллі.\nДороги, дороги, як згадка дитинства,\nДороги бентежні, дороги весни.\nВисокі тополі, мов знак материнства,\nСтоять на сторожі життя і краси.\nМов перископи, соняхи в городі,\nШукають сонце зранку до зорі.\nСидить ворона чорна на колоді\nІ щось шукає в вербовій корі.\nСтоять кульбаби, шапками накриті,\nПарчеві хустки в’яжуть павуки.\nБентежаться росинки, тінню вкриті,\nСмакують вишні пустуни шпаки.\nХлібом запахло, хлібом,\nЯблуко вітер стряс...\nЗорі під чистим небом\nМісяць одвічно пас.\nСтерні кругом, стерні,\nЛиш зеленіє трава.\nНа осінньому терені\nЖитнім запахло хлібом,\nМати пече пиріжки.\nБорозни чистим небом –\nВід літаків батіжки.\nГарячу осені палітру,\nКлена листки в пориві вітру,\nЛетять, торкаючись душі.\nНечутні павутиння струни\nУ посумнілому саду.\nТак низько хмари, як чавунні,\nПопід горою на виду.\nЗбігають до річки струмочки ярами,\nДороги розкисли в моєму селі.\nА я приїжджаю на зустріч із вами,\nЧи ви прилетіли, мої журавлі?\nЗмолоченим житом вже літо згасає,\nЧервоні циганки жевріють в саду...\nА мати в дорогу мене виряджає,\nІ завтра я вдосвіта з хати піду.\nВізьму на дорогу і руту, і м’яту,\nІ жменю землиці візьму на ріллі.\nЗа гаєм оглянусь на батькову хату\nІ теж одлечу, як і ті журавлі.\nМчать на волі дикі коні,\nВже пов’яли полини\nУ степу, мов у полоні,\nТа у полі, Дикім полі,\nДе ходили чумаки,\nГарцювали хлопці волі,\nУ степу залізні коні,\nІ порогів вже нема.\nСкіфську бабу лиш на полі,\nВітер досі обніма.\nОй ви, коні, необ’їжджені, гривасті,\nХто вас, мої воронії, буде пасти.\nНа світанку хто вас виведе до лугу,\nХто вам, коники, повіда мою тугу?\nОй ви, коники, розгнуздані, з Полісся,\nДе Чорнобиль Чорним Вороном пронісся.\nЛюбі коники, мчите ви через Зону,\nЛетите ви, і нема для вас припону.\nОй ви коні воронії і булані,\nПосріблились ваші гриви у тумані.\nХто вас буде вартувати в темні ночі,\nХто вам буде дивитися вірно в очі?..\nЛетить кінь вороний\nЗемлю мерзлу копитами\nКреше рідну до крові...\nЛетить кінь вороний,\nЧерез поле, через яр,\nЧерез луг, через туман...\nВітер гриву тримає,\nТа не втримає.\nНа яблуні-дичці листки облетіли,\nПо жовтому листі ідемо ми вбрід...\nЖуравлики наші, ви вже відлетіли,\nНа рідній Вкраїні лишаєте слід.\nОднісіньке яблуко осінь зігріло.\nБлищить від дощу, зігріваючи сад.\nІ наше кохання, мабуть, не дозріло,\nІ ти вже пішла, не вернешся назад.\nНазавжди пішла, і без тебе ці ночі,\nЯк темінь якась у сутані думок...\nВ душі, у моїй, віддзеркалились очі,\nІ в серці моєму – кохання струмок.\nЖінко, дивлюсь на тебе,\nКоли не відаєш ти...\nБілі листки паперу.\nРуки торкають твої.\nБілі листки паперу,\nБілий навколо світ...\nЗнову відчиняються двері,\nРуки ніжні твої.\nЖінко, приходить осінь.\nСтежки замете зима.\nРуки твої ще й досі\nМерзнуть в моїх очах.\nТакий дурний. Я знову закохався,\nНа скронях сивина...\nМожна було б обережнішими бути...\nВже тиждень не вмикаю телевізор,\nПадаю лицем на подушку\nІ дивлюсь на тебе.\nА я ніби прив’язаний до тебе –\nЛікарю, вилікуй себе сам –\nВід кохання:UK" lang="UK">Ти казала:\n– Які ми дурні, нема на нас бога.\nА я думав:\n– мабуть, бог є...\nколи ми такі дурні і такі щасливі.\nЯ не здурів. Я побачив тебе з іншим.\nІ подумав: „Який я жалюгідний”.\nКоли б можна було перемотати життя\nНазад  ти б знову прийшла до мене.\nДні минають. Чи кохання пройде?\nА життя навіки промине...\nЯ вперше бачу жінку у тобі:\nТакі тендітні і округлі плечі...\nІ тільки очі ще бажають втечі,\nА тіло я забрав уже собі.\nЦвіте верес на фініші літа,\nСкоро вересень прийде до нас.\nПід ногами стерня після жита...\nНа душі від кохання стерня.\nЛіто, цвіте матіола,\nВечір, смеркання, ніч.\nТихо, як тихо навколо,\nНебо із тисячі свіч...\nМісця ген срібне коло,\nТвого цілунку мить.\nНіжно цвіте матіола,\nКличе у ніч і п’янить.\nТривоги, робота, –\nЧекаю знов понеділка.\nІ так кожен тиждень,\nІ так без краю.\nПриходжу до тебе,\nІ ти не знаєш,\nЩо я тебе кохаю.\nНад вуликом кружляють бджоли,\nЦвітуть черешні біля школи.\nО, неповторна ніжна мить,\nПерше кохання, ніч бринить...\nТривожна музика бджолина,\nПливе човном весняна днина.\nОсь ти ідеш, у серці щем\nІ пахне медом, і дощем.\nСхилили в воду верби віти,\nЯк боляче тебе любити!\nКоли не любиш ти мене,\nКоли ж кохання це мине...\nЗавтра прощання час,\nРоки пливуть, мов човни.\nБільш не прийде до нас\nОчі твої в сльозах,\nГуби твої – мов вишні:\nЗагубились в садах\nДумки мої колишні.\nВже догоряло літо.\nТи мене не чекай –\nВ маках червоне жито...\nДобрий ранок, люба!\nУ твому коханні\nСонце вже горить.\nДля когось усмішка,\nА для мене згуба.\nДе ж тебе зустріти,\nЩо тобі сказати.\nЯ ж бо добре знаю,\nІнший в твоїх снах...\nАле свому серцю\nМушу я брехати\nІ сміятись мушу\nЗ тугою в очах.\nТо ж чому я ходжу\nПо твоїй стежині\nІ чому не скажу,\nЩо тебе люблю?\nСонце вже горить...\nА для тебе згуба,\nЩо мені зробити,\nЩоб тебе забуть?..\nПрийди до мене хоч востаннє,\nСльозами стежку пророси.\nТам, де згубилося кохання,\nБілі троянди пронеси.\nМинає все, минає осінь,\nЛетять кружляючи листки.\nТвої неписані листи...\nВ цю весняну пору.\nУпав собі ниць –\nНіч поля накрила,\nІ гадаєш ти,\nЙти чи не іти...\nТи мені з літа зробила осінь.\nТи мені з ночей зробила пекло,\nЙ безмірно довгими стали дні.\nЯ летів у зрілі роки.\nІ лише тепер\nЯ згадав про дитинство –\nПору закоханості у світ.\nЗаплівши маки у свої косиці,\nУдалині колосяться жита.\nБлищить вода у польовій криниці\nІ польова волошка відцвіта.\nСхилився смуток до причілку хати.\nВ туманному серпанку береги.\nЯ буду цілий вік тебе чекати\nІз серцем, переповненим жаги.\nІ мокрі вишні на вуста так схожі,\nІскряться, як бурштин на висоті.\nДесь забарились дні мої погожі,\nСамого залишили в самоті.\nТвої уста, твої руки,\nБезмірно мені дорогі.\nІ муки, кохання муки\nВийшли з берегів.\nА ти походиш поруч,\nОчі твої – як лід.\nУ кохання повені\nНе знайду я слід.\nУ кохання повені,\nУ водоспаді думок,\nЧи поверне човен\nУ тихий струмок?..\nТи повернулась не та\nЧерез багато років.\nІ не твої уже уста,\nІ не твої вже кроки.\nІ ця молитва не твоя\nІ не твоя усмішка.\nАле ж не той уже і я,\nЯ – вже філософ трішки.\nМинули грози –\nНе треба згадувать, не треба,\nВсе промайнуло, все пройшло:\nІ громи, й райдуги, дзвін неба,\nЙ моєї юності село.\nІ перші дотики долоні,\nІ перші сльози, ти прости...\nМабуть, то я був у полоні\nІ вартувала мене ти.\nУсе, що в мене в душі, тобі\nСказати нині я не смів.\nІ очі твої голубі,\nКупаються в подиві снів.\nІ губи твої, як сливи,\nВологі після дощу.\nМені хотілося зливи,\nНе йди, почекай, я прошу.\nЗалюднене море вокзалу\nІз шумом воронячих зграй...\nІ холодно ти проказала:\n„З тобою так нудно. Прощай”.\nБоляче, Боже, мені\nУ дощові ці дні.\nКрає серце ножем\nЗрада, зрада з дощем.\nСиплять сльози в траву,\nЯтрять душу живу.\nБудять вночі і вдень\nДзвоники: „Дзень, дзень...”\nТуга пливе з-за пліч\nІ все частіше в ніч.\nВранці впаде в туман...\nПравда це чи обман?\nОй, Боженьку, що я роблю,\nТи близький і добрий в ці ночі.\nРіднесенький, як я люблю,\nКоли цілуєш і губи, і очі.\nО, мамочко рідна моя,\nО світку мій милий і ясний,\nЩе вчора була собі іншою я,\nТо де ж ти узявся, коханцю нещасний?\nУ тумані одвічних мрій,\nЗалишились твої сліди.\nІ вертається образ твій,\nЯк весло до води.\nЯ не можу тебе знайти,\nСтала білою чайкою ти,\nВ міражі з небуття.\nПідкрались до вікон тривоги,\nХоч у палаті всі вже сплять...\nВогні „швидкої допомоги”\nВ нічному місті мерехтять.\nКалина на рові\nЗнов осені горять листки багряні...\nГомін, гомін по діброві...\nБіля пам’ятника князя Володимира...\nВишнева гілка у вікно загляне...\nКиїв. Майдани. Багато народу...\nВкрили український степ...\nВела нас нитка Аріадни...\nОсь, горда Теребовле, ти яка...\nГетьманів розкидані могили...\nЩедрі жнива заглянули до хати...\nПереступити б хати поріг...\nНа Володимирській гірці\nСтарий Дніпро і сива, сива Хортиця...\nЯ повертаюсь в Україну\nСтояла осінь на порозі...\nДзвонили польові дзвоники...\nНині серпень, наше свято...\nВертайтесь до Шевченка, люди...\nПід стріхами село, покрите хмарами...\nТі ясени, що ти садив колись...\nВпали на Вкраїну яструби червоні...\nВ Човгузів кличе мене знов...\nБентежна мить, мов ранішня роса...\nЧоловік повернувся з фронту\nУпав туман нечутно...\nВпали ми героїчно під крутами\nПоле запахло травами-рутами...\nЯ повертаюсь до хати...\nОсь я прийшов...\nКануло в Лету місто Троя...\nТвої сліди, як відбитки...\nРої думок в твоєму погляді...\nЩастя хочеться в цю мить...\nХай дощ не скінчиться ніколи...\nПовій вітре, косу розплети...\nЛипи цвіт біля нашої школи...\nВідшуміли грози, відцвіла калина...\nЛише на мить твої вуста...\nСтояли розхристані дні...\nВ твоїх очах...\nЯ так давно вже бачив срібну ніч...\nНіби коні копитами б’ють...\nДивно. Каштани цвітуть восени...\nНа горі, мила, на горі крейдяній...\nСередина осені йде ногами босими...\nТи повернулася на мить...\nЗнову поїзд помчить на Тернопіль...\nКохання вічного ріка...\nЗ тобою кожна піде...\nРозкололось небо надвоє...\nТвої слова тривожні і тремтливі...\nА за вікно зима...\nТисячу слів твоїх...\nДень догоряв невпинно...\nКохання непочата ще історія...\nЯ заснути нині не можу...\nНа березі пасуться коні...\nТеребовляДзвенять на вітрі кришталем віки,\nПалає ватри споконвічна мрія.\nІду до Теребовлі всі роки,\nСтоїть пречиста, як свята Марія.\nІз кров’ю предків отча ця земля,\nЯ бачу княжі багряниці в полі,\nЙшли вої в бій, навкруг все спопеля,\nНад присмерком доріг на видноколі.\nЛетів гінець на змиленім коні,\nДзвеніли стремена, мечі, сокири.\nУ княже місто зазирнуть б мені,\nЗа брами, вежі, неприступні мури.\nІ келих випить зимного вина,\nЩо в сріблі бурштином іскриться.\nЧи є Васильку, княже, тут вина,\nЩо впала Теребовля як столиця.\nКурився шлях, йшли січові стрільці,\nЛишився Київ на розп’ятті долі.\nІз кров’ю Україна на лиці,\nПід Крутами упала в бранім полі.\nЩе тліла пам’ять у віків скупа,\nКресали вітри боротьби уяву\nІ піднімалась з попелу УПА,\nЩоб врятувать, народе, нашу славу.\nМинув розмай забутих багряниць,\nСамоспалилось місто за Вкраїну.\nЯк самоцвіт далеко від столиць,\nДо тебе серцем і душею лину.\nУкраїно мояВ тобі і сум, гордість, і тривога,\nБезсила й сильна, ніжна і смішна.\nДавно твоя розкрадена дорога,\nНе раз твоя розстріляна весна.\nЗдавалось все, загинула, пропала,\nІ щезне мова, струситься наш люд.\nТи пробудилась, відродилась, встала.\nЗмиваєш з себе всякий рабський бруд.\nЩоб зірка ця зійшла на видноколі,\nВоскрес Тарас і попелу розрух.\nІз символом калини і тополі,\nПіднявся наяву Народний Рух.\nДзвонили дзвони в Києві і Львові,\nТернопіль, Теребовля піднялись.\nЗдобулась воля без краплини крові,\nЦе божа воля, та не помились.\nІ кожен день встаю я у тривозі,\nІ з Києва чекаю я гінця.\nВідродження Вкраїни ще в дорозі,\nВідродженню немає ще кінця.\nТа все ж таки ти встанеш, Україно,\nЯ вірю, що прийде зірковий час.\nВідродишся нарешті із руїни\nІ буде так як заповів Тарас.\nЗнов осені горять листки багряні,\nВ тумані суму стугонить печаль.\nІдуть дощі, стоять дерева п’яні,\nОбмоклі й голі, і мені їх жаль.\nЛетять мов коні кучеряві мрії,\nТримаються за береги мости.\nНад банями Великої Софії,\nПливе туман, розчісує хрести.\nВідгриміли громи, дощі відшуміли,\nНапилась дощами за селом земля,\nЖуравлі кружляли, біля річки сіли,\nСкрізь, куди не глянеш, золоті поля.\nНа горі за лісом – висока могила,\nХто її насипав і в які часи?\nЧи козацька слава там в борні спочила,\nКиївської Русі впали вояки.\nНа горі крутії полини буяють,\nПід горою чиста джерела вода.\nПролетіли роки, лиш ці гори знають,\nДе колись стояла ще одна орда.\nІ прийшла розплати аж тепер година\nІ ординцям всяким ми сказали – ні.\nІ з віків воскресла наша Україна,\nЯка довго спала в летаргічнім сні.\nЗапах степу, запах крові.\nСкрізь, де глянь, всюди могили\nУкраїну всю покрили.\nГоре зліва, горе справа,\nБоротьба – одвічна справа.\nЧи наш символ у калині,\nБуде вічно в Україні?\nБіля пам’ятника князя ВолодимираВітаю, князю, чом ти зажурився,\nТи цілу вічність хрест тримаєш свій.\nТа ні, з цим світом ти не примирився,\nТи вистояв, ти виграв знову бій.\nЗнову біда, золотоверхий Київ\nПід попелом Чорнобиля стоїть.\nТа душі наші стронцій ще не виїв,\nБо ти стоїш з хрестом тисячоліть.\nСлавний мій князю, боронь тебе Боже,\nСтоїш ти твердо на своїй землі.\nТи вічний, невмирущий і не гоже\nТебе судити, ми ж такі малі.\nТакі нікчемні і такі байдужі,\nЩо ти один сильніший від нас всіх.\nМи продали тіла свої і душі,\nІ піднімають нас усі на сміх.\nПануєш, князю, вславлений навіки,\nХто був ти, на чиїй стояв землі.\nІ сперечаються ще вчені чоловіки,\nТа істина у часу на крилі.\nПокинь, мій князю, гору на годину\nІ зажени молитися в Дніпро.\nХрещену й нехрещену Україну,\nЗа честь її, за совість, за добро.\nРідна моваМово моя, непокірна і мила,\nТи все живеш і дзвениш.\nСкільки рубали у тебе крила,\nДумали – не полетиш.\nСкільки тебе заставляли мовчати,\nСкільки палала в вогні.\nМово моя, ти народом почата,\nТи у народі живеш і в мені.\nРідна моя, непокірна і мила,\nНаче гірське джерело.\nЗвідки береться у тебе сила,\nЩоб побороти зло.\nМоя рідна мово.\nВ нові барві одягайся\nМоє рідне слово.\nЩоб на все життя з тобою,\nЩе з колиски дорогої,\nЩе з молоком мами,\nКоніПахне м’ята і чебрець,\nЗа селом на оболоні,\nКоло річки бродять коні,\nКоні білі і булані,\nСилуети їх в тумані.\nМов приснилась мені Січ,\nКурені, козаки... Ніч.\nВишнева гілка у вікно загляне\nІ дощ по шибці тихо задзвенить.\nЯк я помру, то хто мене пом’яне\nІ на могилі впаде й закричить.\nМамо, мамо, рідна, мене чуєш,\nТи не спиш і згадуєш мене.\nІ мороз на шибці намалює,\nЩо лист від мене більше не прийде.\nВійна іде, чи я живий залишусь,\nКругом земля холодна у крові.\nПевно листа до вас вже не напишу,\nТо як ви, мамо, – вдома, чи живі.\nІ згасне день, і зариплять ворота,\nЗаб’ється серце, вийдеш на поріг.\nВже осінь, саду позолота,\nА ти мене чекаєш із доріг.\nА я далеко від Вкраїни нині,\nА я далеко на чужій землі.\nЯк ви там, мамо, у своїй хатині,\nЯк ви там, мамо, в нашому селі.\nМамо, мамо, рідна мене чуєш,\nБатькова вишняЧого мовчиш ти, біла хато,\nЩо тебе батько будував.\nІ вишень насадив багато,\nАле ягід не куштував.\nБагато років біля хати,\nВишня не родить, а цвіте.\nА мати не дає зрубати,\nЦвіт як метелиця мете.\nВишня цвіте, сивіє мати,\nА вишень все нема й нема.\nВона ж бо, сину, як жива.\nКиїв. Майдани. Багато народу.\nВийшли нарешті здобути свободу.\nДовго так йшли до цієї хвилини,\nВибороть волю моїй Україні.\nВкрили український степ\nНі надписів, ані дат,\nУ Києві вдарив дзвін,\nВ Фастові, в Полтаві.\nМинулося, як козаки\nКупалися в славі.\nОре трактор, розгортає,\nСкільки має сили.\nВела нас нитка Аріадни,\nАж до Чорнобиля віки.\nЗавжди були ми безпорадні,\nНас заснували павуки.\nБуло єдине в нас відрадне,\nПовів хрестити в ті роки\nХрестовим ходом не парадним,\nКнязь Володимир до ріки.\nОсь, горда Теребовле, ти яка,\nПричарувала президента Кравчука.\nЗ давніх давен у тебе слава гучна,\nНаступним депутатом буде Кучма?\nГетьманів розкидані могили,\nЇх кістки у безвісти погнили,\nПо усіх світах, а де ж хрести.\nАле дух їх треба нам нести.\nУ підвалах, в поросі клейноди,\nЛише слава, слава ще жива.\nСтруменять ще в пам’яті походи\nІ в нащадків пам’ять ожива.\nЖивий ланцюгСвята софія найсвятіша з всіх,\nГрішний Богдан, що на святім майдані.\nЗима, мороз, метелиця і сніг,\nЖивий ланцюг, серйозні всі, не п’яні.\nЖивий ланцюг від Києва до Львова,\nПрийшли усі, що встали із колін.\nЗа покликом душі й святого слова,\nСправа свята. Вдарив софійський дзвін.\nЖивий ланцюг, що на Вкраїну ліг,\nЩо рвав стальні ненависні кайдани,\nЯкі так гучно падали до ніг,\nНасмерть перелякалися тирани.\nЩедрі жнива заглянули до хати,\nУ колосах дозріло вже зерно,\nМоя бабуся ходить жито жати,\nЗа вигін, на город, що за селом.\nСтаренькі руки роблять перевесла,\nІ зв’язують ним запашні снопи.\nЯкі ужинки нам земля принесла,\nЯк важко їх складати в півкопи.\nСтоять півкопи, наче піраміди,\nСидить бабуся, дивиться на них.\nЯкі прийшлося пережити біди\nНа терні років, лютих і важких.\nЗапахло житнім хлібом біля хати,\nЗняла затулу старовинна піч.\nВерес цвіте і чути запах м’яти,\nІ вечір тихий поверта на ніч.\nСтаре містоСтаре місто, рідне місто,\nВ небі зорі як намисто.\nНа світанку пропадають\nВже троянди відцвітають.\nВідцвітає тепле літо,\nВідцвітає в полі жито.\nПовертаюся з журбою.\nСтаре місто, я з тобою.\nСтаре місто, старе місто,\nВстріне мене падолистом.\nНа камінні твого замку,\nЯ просиджу аж до ранку.\nТихо, маки цвітуть.\nДушу мою тривожать.\nХмари небом плинуть,\nЯ їх торкнути не можу.\nМати пішла у поле.\nДіти за нею йдуть.\nСаме найменше – голе.\nВперше цілують в губи.\nЮності роки ідуть\nНіжність бентежить груди.\nПереступити б хати поріг,\nЯк тебе там завжди чекають.\nІз далеких тривожних доріг.\nІ листи з нетерпінням чекають.\nІ сказати, добрий день, мамо.\nДругу зиму вже падає сніг,\nМоя служба проходить так само.\nНа Володимирській гірціКаштанів засвітились ліхтарі,\nДесь тут ходили київські поети.\nКохали, мріяли, писали до зорі,\nЯ ніби бачу їхні силуети.\nСтарий Дніпро і сива, сива Хортиця,\nДесь Святослав прийняв тут смертний бій.\nІ хвилі на пороги грізно котяться,\nІ вартовий в полоні своїх мрій.\nНіби в оксамиті.\nІ волошкам в житі.\nКоник собі скаче,\nЛітечко у полі.\nНад ставком пшениця,\nДо землі вклонився.\nЯ повертаюсь в УкраїнуО, боже, скучно як мені.\nВ думках додому я полину,\nЯк же я хочу в Україну –\nЛиш знає той, хто в чужині.\nЛишився Мюнхен вдалині,\nІ Бухарест, і Дрезден, й Прага.\nМій рідний край снився мені,\nЛишилась до Вкраїни спрага.\nЧужа земля схожа на глину,\nІ аж мурашки по спині.\nКоли згадаю Україну,\nНа цій гостинній чужині.\nОй, як же сумно тут мені,\nНе розказати тобі, мій сину.\nЯ так втомивсь на чужині,\nЯ повертаюсь в Україну.\nСтояла осінь на порозі,\nНа землю падали грушки.\nНа проводах, що при дорозі,\nЗібрались на базар пташки.\nСхилились соняхи дозрілі,\nЗапахли скошені луги.\nВпали тумани білі, білі,\nНа очерет, на береги.\nДзвонили польові дзвоники,\nНа святу землю.\nНа якій не сіють жита.\nНа яку занесли\nВ соснину мого діда.\nДзвонили польові дзвоники.\nНині серпень, наше свято,\nЯ вертаюсь на Хрещатик.\nДе знамена жовто-сині\nЗнов вернули Україні.\nНині свято, знову свято,\nТут людей прийшло багато.\nТут навіки вже віднині,\nСлава, слава Україні.\nКвітів навкруги багато.\nРідне слово чути нині,\nНа стражденній Україні.\nВертайте до Шевченка, люди,\nКоли вам важко на душі.\nТарас ніколи не забуде\nНас у козацькому коші.\nБеріть Кобзар його у руки,\nВін як і Біблія святий.\nВін хрест свій ніс і його муки\nЗгадаєм в час наш „золотий”.\nВже Україна рве кайдани,\nТарасе, глянь, ми піднялись.\nІ скресне крига, сніг розтане,\nТвої пророчі сни збулись.\nПід стріхами село покрите хмарами,\nНа вигоні кругом біліє сніг.\nІшло дівчатко із очима карими,\nА я сніжки кидав її до ніг.\nСтаренька клуня з латаними боками.\nГнізда верзун на самім чолобку.\nСтаровина із випитими соками,\nЩе зачепилась мов на гаплику.\nТі ясени, що ти садив колись,\nМогутньо в небо на рові знялись.\nІ стежка та, що вів мене з села,\nДо тебе з чужини мене вела.\nОдного дня тебе не стало, тату,\nЛишив ти сад, родину, білу хату.\nІскриться вже без тебе білий світ,\nІ вишень забілів весняний цвіт.\nКуди б мене не посилала доля,\nТвій дух мене веде до цього поля.\nВертаюсь в цей куточок я землі,\nВертаються весною журавлі.\nВпали на Вкраїну яструби червоні,\nЗаплакали діти, заіржали коні.\nЧервоніло поле, наче в маках жито,\nСкільки засудили, скільки було вбито.\nГолодали люди, їли своїх діток,\nВ таборах вмирали, лиш за чиїхсь пліток.\nТам, за Колимою, не приймали в гості,\nБолота там вкрили черепи і кості.\nВ Човгузів кличе мене знов,\nДушу і серце розриває.\nТуга і віддана любов\nДо цього батьківського краю.\nКуди не глянь – свята земля,\nНаш чорнозем чорніший в світі.\nПшениці золоті поля,\nТак щедро колосом налиті.\nСтаю з дороги на поріг,\nХвилюючись іду до хати.\nМене чекає із доріг,\nЗавжди в роботі моя мати.\nБентежна мить мов ранішня роса,\nРодився день в колисці під горою.\nНа лузі вже бринить чиясь коса\nІ коні воду п’ють із водопою.\nШепоче день із скрипкою в руках\nІ виграє смичком на павутині.\nТоркнувсь крилом надії ранній птах\nІ залишивсь у пам’яті понині.\nЧоловік повернувся з фронтуВ небі зірка зірвалась,\nВ очах сльози тремтять.\nНасилу тебе дочекалась,\nВже птахи у вирій летять.\nЧотири роки без тебе,\nБез твоїх рідних слів.\nНу що я скажу про себе,\nЗаходь, ти вже їсти схотів.\nОсь я борщу наварила,\nСпекла у печі вже коржів.\nІ сина уже насварила,\nЩоб зразу усіх не поїв.\nОсь тут покладу дві подушки,\nУ скрині лежала одна.\nІ тільки горілки пів кружки,\nТо випий, на щастя, до дна.\nУпав туман нечутно\nНа осені палітру\nСрібну фату накинув\nЩо сумували в лузі над рікою.\nЛише листки, торкаючись\nДо тиші, кружляючи,\nЛетіли до води.\nВпали ми героїчно під КрутамиСкільки раз ми вставали і падали\nНас терзали і мучили знов.\nІ не всі Україну ми зрадили,\nМи все ж є, і повстанська в нас кров.\nКров пролили не раз під Полтавою,\nВпали Гонта і впав Залізняк.\nКожен раз розминались ми з славою,\nКожен раз, чи ж тепер буде так.\nВстали знову під Полтвою річкою,\nТа не втримався довго і Львів.\nІ по Збруч розп’яли нас опричники\nІ душили нас всі, хто хотів.\nВкотре їх ми хотіли порвать.\nЩоб воскреснуть тепер і устать.\nПоле запахло травами-рутами,\nТак тривожно кричать журавлі.\nТі студенти, що впали під Крутами,\nВже навічно лежать у землі.\nТам, на кручі Дніпра, над могилами,\nПоховали студентів в грозу,\nЧайка квилить, махаючи крилами,\nЧиясь мати втирає сльозу.\nЯ повертаюсь до хати,\nБатькові б щось сказати,\nКоли б він жив, молодому.\nБачу його стару вишню,\nМати не дасть зрубати.\nГосподи наш Всевишній,\nВсе він лишив біля хати.\nОсь я і прийшов.\nІ – добрий вечір, мамо.\nІ слово ще хотів сказати\nДо горла підступив\nІ я пішов поплакати\nТам яблуня цвіла\nІ цвіт той ніби сніг.\nЇї садила батькова рука.\nЧому ж мені так холодно\nМежа коханняТи моя й не була. Просто жінка чужа.\nТож чому така рідна до болю.\nДе в коханні проходить межа,\nТа, що круто так змінює долю.\nМаки в житі цвітуть, аж світанок горить,\nЦі вуста націловані, ніжні.\nЯ пройшов ту межу, промайнула та мить,\nМи лишились по сторони різні.\nСкільки років пройшло і здалося – кінець.\nВсе забулось, зів’яло, зітліло.\nПо коханню топталися, хай йому грець,\nА воно все не гасло, жевріло.\nОсь зустрів я тебе, і той попіл, і дим,\nЩо труїли і серце, і душу.\nВсе розвіялось. Ось я один,\nЯк на сповіді мовити мушу.\nТи така як була, як намріяв колись,\nТі ж уста, і ті руки, і брови.\nІ ті коси що так перед очі вились,\nІ той сум у очах, і тепло твої мови.\nНіби все як було, але ти вже чужа,\nХоч рідніших не було ніколи.\nЯ півкроку зробив, та проклята межа\nПролягає між нами відколи.\nКануло в Лету місто Троя,\nЙшло в забуття усе гучне.\nНікого. Ніч. Ми лише двоє.\nІ Теребовля. Вона ж є...\nДахи, дахи, схилили плечі,\nСріблиться ранок на росі.\nСпить в мами на плечі малеча,\nВ пречистій неземній красі.\nТвої сліди, як відбитки\nВони вже мертві\nТо мертві звуки,\nРої думок в твоєму\nВилились вночі на\nЗ твоїми сльозами.\nЩастя хочеться в цю мить,\nВсе минуле – спогади.\nСерце так моє щемить,\nПеред твоїм поглядом.\nЯтрить душу твоє ні,\nЙдуть кохані парами.\nТак незатишно мені,\nЯк весні під хмарами.\nХай дощ не скінчиться ніколи,\nБринять в душі ці ніжні звуки.\nМого кохання ніч довкола,\nЦілую ніжні твої руки.\nНехай нам сон лише насниться,\nТвоїх цілунків ціла злива.\nХай сипле іскри громовиця,\nВ моїх обіймах ти щаслива.\nХай ніч не скінчиться ніколи,\nНехай кричать допізна сови.\nВід почуттів аж груди коле,\nВід теплоти твоєї мови.\nПовій вітре, косу розплети,\nКоли полем ввечері буду йти.\nЗ польовими квітами в косі,\nЯ помию ніженьки в росі.\nЯкий гарний ввечері небокрай,\nЧому я стривожена, не питай.\nТрепетно мені нині у грудях,\nНіби загубила я щось в полях.\nЛипи цвіт біля нашої школи,\nАромат її ніжний, м’який.\nІ мені не забути ніколи\nПерший твій поцілунок п’янкий.\nМатіола розквітла духмяна,\nБери пензлик, папір і малюй.\nНу, а ти від цілунку як п’яна,\nВсе шепочеш – цілуй, і цілуй.\nПлаче літо, дощами умите,\nПлине річкою час в океан.\nІ цвіте разом з маками жито,\nЯ зорею обніму твій стан.\nВ юність стрімко кохання ввірвалось,\nНе заснути ні вдень, ні вночі.\nДесь струною в душі обізвалось,\nТе, що потім забрали дощі.\nВідшуміли грози, відцвіла калина\nІ зів’яли квіти в тебе на столі.\nТи чужа кохана, ти чужа дружина,\nТо ж чому так сумно в мене на душі.\nТи пройдеш повз мене, ти поглянеш в очі,\nНаче зачаруєш, візьмеш у полон.\nЯ не буду спати у найдовші ночі,\nТи в мене забрала спокій мій і сон.\nЛише на мить твої вуста\nІ тіла твого теплота.\nІ почуттів такий розмай,\nКолись зустрінемось, бувай.\nА у душі пуста криниця\nІ лише ніжності дещиця,\nШепоче – добре, добре, хай,\nНе забувай, не забувай.\nСтояли розхристані дні,\nДерева без листя мов віники.\nЗлетіло із вуст твоїх – ні,\nЙ очей настовбурчені півники.\nТак холодно. Жалібний щем,\nКлубком попід серце підходить.\nПливуть парасольки дощем\nІ вітер під’їздами бродить.\nВ твоїх очахВеселка у твоїх очах,\nТоркнувся обрію світанок.\nІ наче ранній, білий птах,\nКрилом махнув під самий ранок.\nСрібна сльоза в твоїх очах,\nЗемля проснулась після ночі.\nЛише росинки на плечах.\nІ щастя у очах дівочих.\nОсінній сум в твоїх очах,\nМій поїзд скоро від’їжджає.\nА під ногами битий шлях,\nХолодний вітер замітає.\nТривога у твоїх очах,\nДуші натягнута тятива.\nПройшла любов у твоїх снах,\nЯк весняна холодна злива...\nЯ так давно вже бачив срібну ніч,\nЯк перший сум, як перший дотик рук.\nІ з радості здригання твоїх пліч,\nІ серця мелодійний твого стук.\nНіби коні копитами б’ють,\nВ мою душу тривога підкралась.\nНе збагну лиш кохання я суть,\nВ моїм серці струна обірвалась.\nПлинуть роки, розгублюють дні,\nА я істину хочу збагнути.\nА та дівчина сниться мені,\nЩо хотів я назавжди забути.\nДивно. Каштани цвітуть восени,\nПадає сумно листя тополі.\nВже пожовтіли в яру ясени,\nДівчина гірко плаче у полі.\nДівчина плаче, серце щемить,\nТаке тендітне, ніжне дівчисько.\nТільки кохання навіть на мить,\nНе повернути здалека і зблизька.\nВоно так стрімко ввірвалось в життя,\nЗаполонило серце і душу.\nТа ні благання, ні каяття\nНе повернути, сказати я мушу.\nЛише каштани вдруге цвітуть,\nЛише калина червона зимою.\nДівчино люба, його не вернуть,\nТвого кохання навіть весною.\nНа горі, мила, на горі крейдяній,\nБули, кохана, від кохання п’яні.\nЯк захід сонця яблуком червоним,\nКотився як сльоза по твоїх скронях.\nЯ на ту гору, мила, на крейдяну,\nПрийду з доріг і на село погляну.\nПіду у трави, серце моє просить,\nДе ти мочила ноги свої в росах.\nПромчали коні осені багряні.\nНад Полквою схилилась, над водою,\nТа верба, що зустріла нас з тобою.\nЯ на ту гору, мила, на крейдяну\nСьогодні вийду, на село погляну.\nЗалишу тут кохання і тривоги.\nКличуть мене незвідані дороги.\nСередина осені йде ногами босими,\nВсі отави скошені, ні краплини\nВийшла ти поплакати, вийшла\nТа сльоза скотилася, у дощах\nЗгубилася, як у сні.\nУ саду промоклому яблуко котилося,\nУ росі помилося, в середині осені.\nЩо сталось з тобоюЩо сталось з тобою, чи осінь настала,\nКолись ти ввірвалась у моє життя,\nЧи мої благання пішли в забуття,\nЧи більше кохання до мене не стало.\nЩо сталось з тобою, із снігом розтала,\nТвоя незабутня як квітки краса.\nЩо сталось з тобою, дівчино кохана,\nІ де твоя довга, розкішна коса.\nЛишилися очі, тривожні, глибокі,\nЛишилась усмішка на твоїх устах.\nЗлетіли як птахи на обрії роки\nІ теплі, і ніжні чарівні слова.\nТи повернулася на мить,\nА я мовчу, душа болить.\nЗібрав для тебе стільки слів,\nАле сказать тобі не смів.\nЗнову поїзд помчить на Тернопіль,\nІ дорога упаде до ніг.\nІ тривога на душу, як попіл,\nІ надія на серце як сніг.\nВсе минуло, навіки минуло,\nТеребовлю покрив білий сніг.\nСкажеш мила – кохання не було,\nВсе минуло і згадувать гріх.\nКохання вічного ріка,\nНа берегах твоїх ступаю.\nЯка Дніпра вода стрімка,\nЗ її натхнення я черпаю.\nЗ тобою кожна піде.\nПадає листя в траву.\nОдну не знайду ніде,\nОднісіньку лиш зову.\nАж голову стис біль,\nШукаю тебе кожен день.\nЗгадка про тебе, на рану сіль,\nДзвоники в полі дзень, дзень.\nРозкололось небо надвоє,\nІ полився дощ, мов з відра.\nМи були ще учора двоє,\nА тепер між нами гора.\nУ душі ніби щось розбилось.\nЙ не сила вертатись в село.\nЧи в річці кохання втопилось,\nТа мабуть його й не було.\nТвої слова тривожні і тремтливі,\nІ дотик вуст захмелений як пиво.\nТвого цілунку найпростіше диво,\nІ очі нерозказано щасливі.\nА за вікном зима,\nТебе нема, нема\nДерева білі, білі.\nІз-за верхів смерек\nВже місяць виглядає.\nМинає другий рік,\nА тебе все немає.\nЧи я тебе знайду,\nЗневірений до краю.\nЩо на свою біду,\nЯ ще тебе кохаю.\nТисячу слів твоїх,\nТисячу „Добрий день”.\nВ твоїх словах,\nВ твоїх очах,\nВ твоєму погляді.\nТо весна приходить,\nТо осінь минає,\nТо світанки зимові\nДень догоряв невпинно,\nВ оксамитовім небосхилі.\nЖовтогаряче сонце на прощання,\nЛедь-ледь торкнулось твоїх вуст.\nЯ не бачу тебе,\nАле серце щемить.\nЯ не чую тебе,\nАле твій голос –\nКохання непочата ще історія,\nДалекі ще несходжені краї,\nЗдивованих очей аудиторія,\nСеред яких лише одні твої.\nТвій погляд нерозгаданий, невивчений,\nВ теоріях моїх немає меж.\nЯк замок неприступний і написаний\nМоїми фарбами з твоїх холодних веж.\nЯ заснути нині не можу,\nПіднімаюсь і в ніч іду.\nМене зорі вночі тривожать\nЧи я свою зірку знайду?\nНа березі пасуться коні,\nНе чути кроків на траві.\nБеру твої в свої долоні,\nГарячі, ніжні і живі.\nТам вітер обніма тополю,\nЛошата бігають стрункі.\nТі очі – рідні вже до болю,\nТі губи – ніжні і терпкі.\nПогожі дніСпогодилось. Дні зачастили погожі,\nНаче близнята в колисці похожі.\nУ садах яблука осінь струсила,\nА вночі дощиком землю росила.\nА яблука спілі, червоні, помиті,\nСвітанком поливані, як в оксамиті.\nВ парках закохані – такі похожі,\nНаче берізки у дні ці погожі.\nВ інтимних куточках твоєї душі\nЦі ніжні троянди дарую тобі...\nТо погляду пречиста таїна...\nСплелось волосся з поглядом твоїм...\nЦі зустрічі стають такі болючі...\nБлакитний оксамит очей...\nВесь світ в твоїх очах, вся голуба планета...\nСніг кружляє, кружляє, кружляє...\nУ Києві зима...\nНе змогло мене літо зігріти...\nОсінні крапельки дощу...\nТвої коси, твої руки...\nБез тебе весна – не весна, а муки...\nОчі твої сапфірові...\nГолублять душу очі голубі...\nПомовчимо про тебе і про мене...\nСвою любов ніяк не пересплю...\nЯ у вічнім стресі...\nВ моє, зі зморшками, чоло...\nНайменші прожилки твоєї руки...\nЩо наша дружба значить...\nТяжке мовчання впало на чоло...\nПідняти трубку і тебе почути...\nДавай не будемо гратися в дружбу...\nЄдине, що скажу тобі...\nЩо в глибині зіниць?\nТане свічка у німбі вогню...\nХоч так зоріє Чумацький шлях...\nПрокричали дикі гуси...\nА може погляд твій...\nРусявий запах твоєї коси...\nЛиста від тебе не отримав...\nДоволі болю. Очі опущу...\nДавно болить той день...\nТвоє ім’я так ранить мої груди...\nЯ таємницю у душі носив...\nЩо я скажу?..\nОчі твої голубі...\nМи пили з тобою каву...\nТи ходиш по жалях моїх...\nМій мозок спалює думки...\nБродять зорі Чумацьким шляхом...\nДивилась синіми очима...\nБорозни думок на моєму міжбрів’ї...\nЯ так тебе любив...\nБуяло літо падало до ніг...\nТи не ховай лиця в свої долоні...\nДавай присядем і помовчимо...\nВ тебе очі, як небо, сині...\nЯ не вірю, що усе ще буде...\nМорозне небо, сніг і свято...\nТвоїм вустам нема куди подітись...\nТвого кохання мало на вустах...\nСьогодні ти прийшла сумна...\nНе бійся ближче підійти...\nДивлюсь на тебе...\nКліпнули твої вії...\nДивлюсь на крила брів твоїх...\nЯ заздрю вітру...\nВ мене паморочилось небо...\nКоли біля мене є ти...\nБабине літо мого кохання...\nЯ почути хотів твоє слово...\nСерце рветься, як Бабине літо...\nВ твоїй душі сліди мого кохання...\nДорогий твій я профіль шукаю...\nІм’я твоє звучить...\nЯ дивився тобі довго в очі...\nТвоя усмішка лишає надію...\nСмуток з обличчя твого змила роса...\nТи не зітреш із пам’яті...\nЗагірчило із вуст твоїх слово...\nЧим більше думки розбрелися...\nЗ неба йде дощ...\nНам розлучатись і зустрічатись...\nТи була ще зі мною в той вечір...\nЯ б не віддав тебе нікому...\nТвої сльози – росинки ніжні...\nЛетять брови, як стрижі...\nЯ чую шепіт твого плаття...\nЧи ти мене не пускала?..\nРоздягаються клени цнотливо...\nМолюсь за тебе...\nТи так подобалась мені...\nОй троянди, троянди червоні...\nЦі сині очі простота свята...\nОбмерзлі кетяги калини...\nЯ пам’ятатиму ті дні...\nВід княжої пори, священні прапори...\nУ Човгузів село, в своє рідне село...\nЯ троянди дарую тобі,\nЧи вгадаю твоє я бажання.\nТвої очі сумні голубі,\nЯк далеко вони від кохання.\nПломеніють троянди червоні,\nМоє серце в твоєму полоні.\nТи моя золота пектораль,\nА я в тебе печальний скрипаль.\nОсь наблизився час одкровень.\nОблетіли вже яблука ранні.\nЛистопад відзолочує день.\nЯ освідчусь тобі у коханні.\nХоч даремно марную я час,\nБо промчалися юності коні.\nЗнову осінь пожовкне без нас\nІ зів’януть троянди червоні.\nЦі ніжні троянди дарую тобі.\nЯ знов не засну на світанні.\nКупаються очі твої голубі\nВ моєму гіркому коханні.\nВ гарячій крові моїй пристрасть бринить,\nХоч молодість наша тікає.\nЯ паморозь губ твоїх чую на мить,\nЩо душу мою обпікає.\nЯк хочеться в серці мости ці спалить.\nРука твоя гріє ще душу.\nЯк солодко-холодно день цей болить.\nПрощатись з тобою я мушу.\nТо погляду пречиста таїна.\nЯ біль прикушу у своїм мовчанні.\nТвої вуста торкнулись до вина,\nВони хмільні як і твоє кохання.\nПритримати б ще теплоту руки\nЙ це відчуття ще смакувати снами.\nМіж горами мовчання мчать роки –\nТака крихка довіра поміж нами.\nПриснився мені сонний стогін твій.\nЦілуй, цілуй – як ти мені шептала.\nДо тебе я летів крізь буревій...\nПрокинувся, а вуст твоїх не стало.\nСплелось волосся з поглядом твоїм.\nТи йдеш своїм тендітним ніжним кроком.\nЯ виноград із пальців твоїх їм\nЙ цілую пальці з виноградним соком.\nА пристрасть, як вино, ллє через край\nІ почуття переповняють груди.\nЦвіте неначе сонях небокрай\nІ матіоли цвіт буяє всюди.\nТвоєї мови тембр, як амулет,\nЯ поруч із душею зберігаю.\nСтрункий, як у берізки силует,\nЧомусь посеред натовпу шукаю.\nЦі зустрічі стають такі болючі.\nЯк мало чув від тебе ніжних слів.\nЯк терен погляди твої колючі...\nПоцілувати я тебе не смів.\nЧи іншому усе в житті сказала,\nЯк хмара-дощ, всі ласки віддала.\nВесна в цвітінні. Я серед вокзалу\nНа роздоріжжі. Йду я до села.\nТвої слова колючі і пророчі,\nЩо в мене шансів зовсім не було\nТа були біль, були безсонні ночі,\nІ гіркоти в душі було зело.\nБлакитний оксамит очей\nУ погляді твоїм журливім\nВід дум, недоспаних ночей,\nВід почуттів, що наче зливи.\nВ інтимних кутиках душі\nЩо відбувається не знаю.\nЯ вранці йду по споришу\nІ знаю, що тебе кохаю.\nВерби схилились до ріки,\nШовкові, як дівочі коси.\nБіжать роки, летять роки.\nДитинство тут лишилось босе.\nВесь світ в твоїх очах, вся голуба планета,\nІ ніжність, і любов – усе кохана в них.\nВід теплих рук твоїх до кроків й силуету,\nЙ усмішки на вустах, до болю дорогих.\nПрекрасне все живе, що Бог зумів створити –\nІ шепотіння трав і дзвонів передзвін.\nТа голосу твого не можна повторити.\nЦе музика весни, коли лунає він.\nМіж церквами Подолом іде пора весняна.\nУ затінку душі зимовий сум лежить.\nВ твоє волосся дощ заплутався, кохана.\nІ як мені тепер без тебе, мила, жить.\nСніг кружляє, кружляє, кружляє,\nВолодимирську гірку встеля.\nХтось сказав, що кохання немає,\nАле скажу відверто не я.\nМи з тобою взялися за руки.\nМерзнуть квіти, як ті снігурі.\nШепчуть тихо – вже скоро розлука\nЛіхтарі, ліхтарі, ліхтарі...\nЯ прошу тебе – дай поцілую,\nА ти шепчеш, що так не жартуй,\nЩе Святий Володимир почує.\nА він чує – цілуй, поцілуй.\nДні летять, як сніжинки танцюють.\nЧас пливе від зими до зими.\nОчі просять, хоч я і не чую –\nОбніми, обніми, обніми...\nУ Києві зима. Танцюють заметілі.\nДавно від нас вже втік нічний фунікулер.\nУ тебе у руках мерзнуть троянди білі,\nІ як же на Поділ дістатись нам тепер.\nУ серці у моїм надії і тривоги.\nНа Десятинній я тебе поцілував.\nАндріївський узвіз стелився нам під ноги,\nА сніг усе летів і над Дніпром кружляв.\nВ волосся вплівся сніг і як кришталь сріблиться.\nУ кутиках душі захована печаль.\nУ голубих очах твоїх горить жар-птиця.\nПрийшов прощання час і мені дуже жаль.\nНе змогло мене літо зігріти.\nТи пішла, чарівниця моя.\nБуде інший приносити квіти,\nЦілувати тебе, та не я.\nБуде інший до тебе дзвонити\nІ шептати приємні слова.\nТільки наше не вернеться літо\nТа залишиться пам’ять жива.\nСкоро осінь. Одягнуться клени\nУ багряні осінні плащі.\nТи не вернешся більше до мене.\nЗаберуть мої мрії дощі.\nМи сумуємо й бабине літо,\nЦе не зовсім погода ясна.\nНе сумують осінні лиш квіти,\nЩо в нас осінь, у них це – весна.\nОсінні крапельки дощу\nТвої спраглі вуста змочили.\nСофія душу золоту\nМені, як таїну, розкрила.\nТвої коси, твої руки\nПахнуть ароматом трав.\nЯ дивився в твої очі,\nТа тебе не цілував.\nЯ дивився в твої очі\nІ вертався з своїх снів.\nІ страждав, як тебе бачив.\nА сказати – люблю – не смів.\nБез тебе весна – не весна, а муки.\nБез тебе цвітіння – холодний сніг.\nОбпалює серце вогнем розлуки\nІ падає сумом туман до ніг.\nБез тебе Хрещатик нудний і сірий.\nБез тебе Поділ провінційно-старий.\nЯк важко без щастя, кохання, довіри.\nЯкий же на тебе сьогодні я злий.\nМіняються стрімко події, дати,\nМинає весна. Мовчить телефон.\nТак хочеться знову твій номер набрати.\nСпитати – ну як ти... Чи все це був сон.\nОчі твої сапфірові\nБачили та не вірили,\nЩо я вернусь колись\nГуби як в вишні спілої\nОбличчя твого змарнілого,\nЩо так цвіло колись\nДзвін задзвенів у вись.\nПтахи летіли зграями\nСерце моє покраяли.\nНіжно торкнулась ніч\nСонних твоїх пліч.\nГолублять душу очі голубі.\nБікфордів шнур вже догорає краю.\nЯ божевільний. Я скажу тобі,\nЩо я... Що я... Що я тебе кохаю.\nТак. Час прийшов вже щирих одкровень.\nСофії дзвін віщує з піднебесся.\nЛюби її – повторює весь день.\nА я лиш в снах пестив твоє волосся.\nПомовчимо про тебе і про мене.\nПосидимо. Подивимося в вічі.\nСвою любов ніяк не пересплю.\nПрокинувся. Знов біль кохання в серці.\nЯ у вічнім стресі.\nНерви як струна.\nВ моє, зі зморшками, чоло\nВесна коханням б’є у груди.\nХолодний вітер шепотить,\nЩо юності не буде.\nНайменші прожилки твоєї руки\nЯ ще пам’ятаю крізь роки...\nЩо наша дружба значить,\nЩо другові душа болить?\nТяжке мовчання впало на чоло.\nСкаже мені, що в мене наболіло.\nПідняти трубку і тебе почути.\nЩо я скажу аби тебе не ранить?\nДавай не будемо гратися в дружбу.\nТебе кохаю, то хіба це гра?\nЄдине, що скажу тобі –\nВсе, що лишилось після тебе – біль...\nЧому мені так тоскно?\nЧому мені так гірко?\nЩо молодість наша минає,\nЩо в’яне твоє так обличчя.\nТане свічка у німбі вогню.\nРозтають так мої сподівання.\nЯ ні в чому тебе не виню.\nПросто це нещасливе кохання.\nХоч так зоріє Чумацький шлях,\nВ мене немає дороги до тебе.\nПрокричали дикі гуси\nГен за горизонтом.\nВід туману неба не видно\nІ мені ще гіркіше, ніж тобі.\nТвої пальці тремтять\nУ долонях моїх...\nТакі солоні сльози.\nКоли душа моя\nВізьми за руку,\nПроведи в метро.\nА може погляд твій\nІ сонце ще прогляне\nРусявий запах твоєї коси\nПриснився мені уночі.\nЛиста від тебе не отримав.\nБо ти його забула написати.\nДоволі болю. Очі опущу,\nБо сльози стали в мене у очах.\nДавно болить той день.\nТебе впустив і випустить не можу.\nТвоє ім’я так ранить мої груди.\nБ’є по щоках твій погляд мовчазний.\nЯ таємницю у душі носив,\nА ти її читала у очах.\nЩо я скажу?\nНіхто в цьому не винен.\nПрощай. Твоя рука ще гріє мою душу.\nПогаслих вуст твоїх холодний камінь.\nОчі твої голубі\nДивляться тепло і ніжно.\nЯк же пасує тобі\nПосмішка в вечір цей пізній.\nВуста, як терен, терпкі.\nА чи солодкі, як вишні?\nЯк цілувати такі\nЛагідні, звабливі, пишні.\nМи пили з тобою каву у безлюднім ресторані.\nМи пили вино червоне і я був від щастя п’яний.\nЯ дивився в твої очі, цілував твої я руки,\nЯ боявся плину часу, як боявся я розлуки.\nПо Андріївськім узвозі в зимовому надвечір’ї\nНа крутій слизькій дорозі ми спускались у підгір’я.\nПисанками, рушниками нам стелилася дорога.\nВишиванки і картини до твого вели порогу.\nВ цім зимовому музеї ти була для мене гідом.\nЗачаровано я слухав. За тобою ходив слідом.\nНа Подолі між церквами ми бродили аж до ночі.\nВ переддень Різдва Святого гріли нас свічки\nТи ходиш по жалях моїх. У снах.\nКрадучись серед хмар синьою тінню.\nМій мозок спалює думки.\nЖиття скорочують хвилини.\nБродять зорі Чумацьким шляхом.\nЯ ні слова тобі не скажу.\nДивилась синіми очима.\nХовала повні очі сліз.\nБорозни думок на моєму міжбрів’ї.\nПродзвонив часу вітер.\nВ цей день золотокосий.\nДо ніг горнулись білі голуби.\nА ти чомусь подумала про осінь.\nБуяло літо падало до ніг\nЗгадалося моє дитинство босе\nІ я згадав твоє довге волосся.\nТепер у нім розгледів білий сніг.\nТи не ховай лиця в свої долоні.\nУпали у траву сльози твої солоні.\nХто я тобі? Знайомий, може друг?\nВід погляду перехопило дух.\nДавай присядем і помовчимо.\nНехай думки під зорями рояться.\nВ тебе очі, як небо, сині\nІ легкі поміж травами кроки.\nЯ про зустріч цю мріяв донині\nДуже, дуже багато років.\nЯ не вірю, що усе ще буде,\nХоч Різдво і почуттів ріка.\nСині очі і медові губи.\nУ моїй руці твоя рука.\nМорозне небо, сніг і свято.\nМоже вдома ти нині одна.\nХочеш. Я прийду колядувати\nДо твого, із інеєм, вікна.\nТвоїм вустам нема куди подітись.\nЯ маку сік з пелюсток їх зіп’ю.\nТвого кохання мало на вустах.\nКолись не лишиться його ні краплі.\nСьогодні ти прийшла сумна.\nВуста стиснула і мовчала.\nЯк ми спускались до Дніпра\nМені ні слова не сказала.\nНе бійся ближче підійти.\nЧи моє слово тебе ранить?\nДивлюсь на тебе\nКліпнули твої вії\nІ ти кінчиком язика облизала губи.\nІ так затишно мені\nТому, що ти поруч.\nТепло, як від сонця.\nДивлюсь на крила брів твоїх.\nТак пролітає щастя.\nЯ заздрю вітру,\nЩо він цілує твої вуста.\nА весняні трави\nОбвивають твої стрункі ноги.\nВ мене паморочилось небо,\nКоли я тебе цілував...\nКоли біля мене є ти\nНе можу сказати – прощай...\nБабине літо мого кохання\nВолосся твоє посріблило.\nЯ почути хотів твоє слово\nІ торкнутись ласкавих долонь.\nСерце рветься, як Бабине літо.\nЯ до нього тебе пригорну.\nВ твоїй душі сліди мого кохання\nЩе залишились із юнацьких літ.\nДорогий твій я профіль шукаю\nІ трояндовий запах руки.\nІм’я твоє звучить,\nЯк сіль на рану.\nЯ дивився тобі довго в очі,\nІ погляд твій сказав мені:\n“Я знаю, що ти мене любиш”.\nТвоя усмішка лишає надію,\nА погляд холодить.\nДозволь мені ще сподіватися.\nСмуток з обличчя твого змила роса.\nМоя мрія твій стан обвиває.\nВітром цілую твої я вуста,\nАле ж ти знаєш, що так не буває.\nТи не зітреш із пам’яті\nТой день, що віщував розлуку.\nЗагірчило із вуст твоїх слово,\nАле погляд хвилює й п’янить.\nЧим більше думки розбрелися,\nТим більша і туга, і біль.\nЗ неба йде дощ,\nІ в моїй душі немає просвіту.\nНам розлучатись і зустрічатись,\nЩоб пізнати тугу і радість.\nТи була ще зі мною в той вечір,\nА очі бажали вже втечі.\nЯ б не віддав тебе нікому,\nТа ти й ніколи не була моя.\nТвої сльози – росинки ніжні\nЗабриніли у мене в душі.\nЛетять брови, як стрижі,\nПеред очей синню.\nРідні вони, чи чужі\nВ пору цю осінню?\nЯк червоні канни.\nА чи я коханий?\nСтій. Нічого не кажи.\nХочу, щоб збулося.\nВітер на межі душі\nГрається з волоссям.\nА душа наче в вогні.\nТвої сині очі\nВ незатишні ночі.\nЧом ти байдужа була,\nЯк я тебе цілував.\nДе були очі твої,\nКоли тебе я благав?\nЯ чую шепіт твого плаття\nІ бачу блиск очей твоїх.\nГорить моїх думок багаття.\nЯ як від бджіл біжу від них.\nЧи ти мене не пускала?\nЧи ти мене проганяла?\nЧи я в собі заплутався?\nЧервоні снігурі злетілись на зорі.\nВ зимовому саду на вишнях сіли.\nКохання принесли, о боже у горі,\nТривожну мою душу обігріли.\nЩо ж я зробити мушу.\nКоханням на зорі,\nПосипали на рану\nНадію, чи оману\nУ зимовій порі\nТебе я покохав. Коханою назвав.\nОсвідчився, а ти була байдужа.\nНа білому снігу мерзне душа моя\nІ снігурі цвітуть, неначе ружа.\nЗачервоніли вишні, як калина.\nУ моєму житті вже осінь на порі,\nА у душі ще юна Україна.\nРоздягаються клени цнотливо –\nТо прийшло уже осені диво.\nНа дворі золотий листопад.\nТи не вернешся більше назад.\nМолюсь за тебе. Ти, любов моя.\nВ думках цілую твої руки, очі.\nТи так подобалась мені\nВ ці дощові весняні дні.\nПро твої блакитні очі\nЯ писав сумні пісні.\nЯ тобі руки цілував.\nЯ тобі квіти дарував.\nІ хотів, щоб ти не знала,\nЩо тебе я покохав.\nНі! Не забудеш ти ці дні.\nЯ ще прийду до тебе в сні,\nПоцілую твої очі...\nТи так подобалась мені.\nОй троянди, троянди червоні.\nВи кохання малинові дзвони,\nВи кохання мого перші квіти.\nТи не прийдеш, куди вас подіти.\nОй троянди, троянди червоні,\nПокололи мені ви долоні.\nТи не прийдеш, тобі я пробачу,\nА троянди червоні заплачуть.\nЦі сині очі простота свята,\nЩо дивляться так ніжно і цнотливо.\nБузок у вазі вже не розцвіта,\nА ти мені всміхаєшся щасливо.\nКучеряві сніги на дніпрових горбах вже розтали.\nПопливли за рікою кудись в далину.\nА мені про ті дні нагадали\nТвої очі сумні, твої губи терпкі з полину.\nТвої губи терпкі, з полину.\nЯ від їх гіркоти не засну.\nТвої очі сумні волошкові.\nПогляд твій не забуду ніколи.\nМи ходили тоді по Хрещатику взявшись за руки\nІ дивилися в очі немов школярі.\nПід нічні ліхтарі я боявся, як тіні, розлуки.\nТи була як весна, ти як зоренька та угорі.\nТи як зоренька та угорі,\nЩо світила мені до зорі.\nГуби ніжні твої кольорові.\nВ них веселка у кожному слові.\nОбмерзлі кетяги калини,\nПісля суворої зими.\nА час як думка швидко плине,\nІ разом з ним минаєм ми.\nХто заборонить нам любити,\nХоч вже на скронях сивина.\nІ свою душу остудити,\nКовтком червоного вина.\nУстами випити до п’яну,\nВоди холодної з відра.\nНе просто жінку, а кохану,\nВести за руку до Дніпра.\nЯ пам’ятатиму ті дні,\nЯк ти була зі мною поряд.\nЯк ми лишилися одні\nІ я ловив твій ніжний погляд.\nЯк ти була зі мною ніжна.\nЯк усміхалася мені,\nБула зима, холодна, сніжна.\nТвоя рука в моїй долоні,\nМов залицяльник білий сніг,\nВпав на вуста твої і скроні.\nЧервоний червень. Теребовля.\nКолись була Червона Русь.\nТи в білій сукні. Моя доля.\nТа я засмучений чомусь.\nЦвіте акація духмяно.\nОстанній раз в десятий клас.\nПідзамче. Лісова поляна.\nЗустріне сонце вперше нас.\nЧервоне сонце на долоні,\nВуста як вишні запашні.\nУ замку, лісу ми в полоні,\nТи шепчеш: я люблю, мені.\nВеликі очі і на скроні\nТвоя сльоза. Пиши листа.\nВ прощанні стиснуті долоні,\nЗа ніч зціловані вуста.\nКохання мить і наша доля,\nМені згадалися чомусь.\nВід княжої пори, священні прапори\nНе майоріли так біля Софії.\nПробач Богдан, пробач - це не твоя вина,\nЩо пізно так збулися твої мрії.\nЗа нашу Україну поборемося сину.\nЗа її душу мову, за пісню колискову.\nЗа ту козацьку славу, за волі святу справу.\nЗа вірність і любов поборемося знов.\nСвященне знамено, мов те п’янке вино,\nХрещатиком пливло в руках стихії.\nПробач, Богдан, пробач, то не твоя вина,\nЩо пізно так збулися наші мрії.\nУ кожного із нас, як заповів Тарас\nУ серці розцвіла волі калина.\nЗбулося назавжди, прийшов нарешті час.\nЗвільнилася з кайданів Україна.\nУ Човгузів село, в своє рідне село,\nПовернусь восени на Покрову.\nДе духовності б’є золоте джерело,\nПоклонюсь українському слову.\nВишиванками маки мої відцвіли,\nВ життєдайній як сонце пшениці.\nМіж тополь й ясенів, як хрущі відгули,\nБосоногі мої вечорниці.\nЯ поїду в село, під горою село\nПодивлюся на батьківську хату.\nЯк ви там живете, снігом вас замело,\nЯк ви там живете мамо й тату.\nПеред вами в боргу, перед вами в боргу,\nАле часу не стане сплатити.\nЗемлю рідну, святу, стежку цю дорогу,\nЯ не встиг у дитинстві сходити.\nЯ поїду в село, в своє рідне село,\nДе я пісню почув колискову.\nОй давно, як давно, мене тут не було,\nА тепер повертаюся знову.\nТобі уся моя любов.\nТи в вишиванці як калина,\nТвоя в мені буяє кров.\nБули в нас Крути, Берестечко,\nАле й був Збараж, Конотоп.\nІ рвались ядра і вуздечка,\nІ поту, крові, сліз – потоп.\nБули, були в нас перемоги,\nСама остання, це Майдан.\nБезсонні ночі і тривоги,\nІ був Богдан, Богдан, Богдан.\nІ був у нас гетьман Виговський,\nМазепа з небуття встає.\nІ був феномен запорожський,\nІ Ющенко у нас ще є.\nБула в нас мова українська,\nДуже давно, не сотні літ.\nКультура в нас була трипільська,\nСонце було і білий світ.\nІ попелищ у нас багато,\nТа не для того, щоб тепер\nЗ них голову ним посипати,\nБо ти не вмерла й я не вмер.\nГаряча осені палітра\nНа морозі червона калина...\nХто мені скаже, в чому сенс життя?...\nХолодний яр, Тарасова гора...\nДоспіли яблука червоні,...\nКолись в метро чекав тебе жадану,...\nВипускний біля нашої школи,...\nВ тебе очі на півобличчя,...\nЗа ясенами ясени,...\nЖовтий лист лягає, та до ніг,...\nОсінь з дощами й туманами,...\nТи яблука несла у пелені,...\nВ тебе казково гарні очі....\nЯк пахне ніч....\nТи чула як шептав тобі люблю,...\nЗайшла до мене ти на півхвилини,...\nІ ти в мені, і я в тобі,...\nІ ніжність в серце потекла рікою,...\nПісля Майданів пам’ятать пора,...\nО важко як згадати рідну мову,...\nОчей твоїх небесний погляд,...\nНебесна сотня Їх вже нема, вони – Небесна сотня, Не стануть на Майдані на граніт. Між нами і між ними вже безодня, Але ж ці хлопці – України цвіт. Свічки ридають у квітковім морі, Ще кров не змита весняним дощем. Дружини й матері в безмежнім горі, І в кожного із нас у серці щем. Їм байдуже, їм вже закрили очі, За Україну їм вже не болить. А нам не спати треба у ці ночі, Бо Україну можем загубить. За ними плачуть карі й сині очі, Вони почали свій небесний літ. Героям слава! Ці слова пророчі. Герої не вмирають! Плаче світ. Не розцвіли ще незабудки сині, І як же так, козаче, друже, брат? Що «Пливе кача по Тисині»… Ридає Київ, від безмежних втрат. Це не АТО, це повноцінний фронт, Коли тут переорюють снаряди. Заритих в землю батальйонів й рот, Тут смерть чатує, тут не до парадів. Це вже війна, ніяка не АТО, Коли у спину б’ють російські «гради». Усім вже зрозуміло хто є хто, Ціну патріотизму й підлість зради. І тут для нас зійшовся клином світ, Бо це іде війна за Україну. За незалежність, йде вже сотні літ У головах, у душах без упину.\nМова Неопалима купина, Мого народу ти основа. З маминих вуст вона луна, Це українська рідна мова. Неначе щебет солов’я, Що так лунає в ріднім краї. Рідненька мова ти моя, Тебе терзали хижі зграї. Та ти не вмерла, ти звучиш, Нові світи й краї відкрила. Ти надихаєш, світиш, вчиш, І розправляєш свої крила. Дзвениш як весняний струмок, Із вуст дівчини що кохає, З мережива ясних думок, І рівної тобі немає. Недавно вийшли я і ти, За тебе рідну на Майдані. Щоб Україну захистить, Яка була уже на грані. Цвіту весни такий розмай, І слова цвіт, що силу має. Люби ти мову розвивай, Бо іншої в тебе немає. Моя Теребовля Падають зорі намистом, Над старим замком, як доля. Чи є ще в світі місто, Краще ніж Теребовля. Де ще такі краєвиди, Шепче струнка тополя. Сонце з-за лісу вийде, Мила моя Теребовля. Ще князь Василько, звісно, Це була його воля. Стольним зробив це місто, З іменем Теребовля. Осінь засіє листом, Й щедрим врожаєм з поля. Чи є рідніше місто, Ніж моя Теребовля.\nГаряча осені палітра Над Києвом ідуть дощі. Від холоду бринить повітря, І павутиння на кущі. Найперше спалахнули клени, Як помаранчевий майдан. Іди, іди, іди до мене Нехай обійму я твій стан.\nЗорепад У ту ніч був такий зорепад Наче доля його нам призначила. Зорі та яблука падали в сад І мені ти тоді все пробачила. Зорепад, зорепад, як зимовий снігопад І ми замовимо бажання. Зорепад, зорепад освітив серпневий сад Й червоні яблука кохання. Зорі падали прямо у став Я тоді називав тебе милою. І солодкий світанок настав В поцілунках з зірковою зливою. Цілував твої очі й вуста У ноктюрні зірки пливли парами. Ніч чарівна була не проста З зорепадом й дівочими чарами. Залишився в душі зорепад Зорі сплять десь уже за хмариною. Ти не вернешся більше назад А була ж ти у мене єдиною.\n* * * На морозі червона калина І так холодно й тепло мені Все життя так болить Україна На своїй і чужій стороні.\nВесна Чекали всі, і ось, вона, весна, Квіти, трава – все тягнеться до сонця. І злива весняна пройшла рясна, І вишня зацвіла біля віконця. Цвіте бузок. Як же цвіте бузок! Як келихи з вином стоять тюльпани. Весна – любов. Одвічний тут зв’язок, Троянди розцвіли, ромашки, канни. Серце стук-стук і соловей тьох-тьох, І повінь розливається на луки. І море почуттів на нас удвох, Квіти латаття гріють твої руки.\nЛіто Нарешті літо! Вишні на столі, Такі червоні як і маки в житі. До річки! Всі дорослі і малі, Де лілії цвітуть росою вмиті. І сонце світить цілий-цілий день, Бо літо не дає йому поспати. І на світанку воно в шибку – дзень, Із ластівкою прилетить до хати. Співають птахи, грають в свої дудки, Пороблять шибки павуки-шклярі. І розквітають сині незабудки, Канікули! Щасливі школярі. Вольному воля, чи морський прибій, Чи лісу прохолода мила. Гайда у літо! В вирій голубий, До моря кличе чайка сизокрила.\nОсінь Червоне яблуко під яблуню упало І листячком накрилось золотим. Так прохолодно на подвір’і стало Туманом я накриюся густим\nЗима Тріщить мороз, в саду стрибає білка, На яблуню злетілись снігурі. Від льоду й снігу відламалась гілка, Сонце не гріє, світить угорі. Все замело. Як гори кучугури, У теплій шубі мчить по полю лис. У хуторі жінки вартують кури, Сорока на хвості принесла лист. Сніг ліпить у вікно із-під причілку, Старенька баба напалила піч. І завірюха грає у сопілку, І сумно й страшно, бо на дворі ніч.\nНа Арабатській стрілці Над мереживом прибою, Чайки виснуть над водою. А в обличчя бриз, і в груди, Море, море, – ген повсюди! Море, море, на півсвіту, Трави степу повні цвіту. Ми купаємось з тобою, У мелодії прибою. Б’ють об берег шторму хвилі. Чайки скиглять сизокрилі. Тільки море і намети, Тут романтики й поети. Ти смієшся як дитина, Море, чайки, бригантина. Пелінгас, бички, креветки, Спінінги, пісок, кушетки.\nВ Човгузові Я беру з собою вудки, І спускаюсь до ріки. Сині, сині незабудки, Доторкнулись до руки. Через хитку пройду кладку, Полква в’ється крізь віки. Ніжні квіти рву на згадку, Як вода біжать роки. Далі піду я на гору, З неї видно все село. У весняну, ранню пору, Його цвітом замело.\n* * * Хто мені скаже, в чому сенс життя? Що ти страждаєш і так серце стисне. Як повінь заливають почуття, А ти мовчиш, засмучена навмисно. Твій погляд хочу бачити щодня, Хоч він мені і подих зупиняє. Повір мені. Я достеменно знаю, Що попри все одну тебе кохаю.\nПариж Мабуть мені сходити варто, На тихі вулиці Монмартру. На самоті мене залиш, Бо місто мрії – це Париж! Погруддя з бронзи Даліди, Тут десь живуть її сліди. Я подумки у її ролі, Звучить кругом її «паролє»… В закутої у камінь Сени, Ти пригортаєшся до мене. Тут близьке все, й таке святе, На цьому острові Сіте. Така магічна тут Сорбона, Квартал Латинський як ікона. І Ейфеля велична вежа І президент їх без кортежу. Ось Лувр і Тріумфіальна арка, Коньяк, шампанське їхня марка. У Луврі дивлюсь на Джоконду І не потрібно тут бомонду. Щоб подивитися здаля На Єлисейські ці поля. Вогні червоні Мулен Ружу Сьогодні я побачить мушу. Ти цілувать мене облиш, Бо я дивлюся на Париж.\n* * * Холодний яр, Тарасова гора І Чигирин, Суботів і Черкаси. Холодна ніч, збиратися пора, У нас немає ні хвилини часу. Затримує нас дуб Залізняка, Повстанський дух, я затамую подих. І темна ніч нікого не ляка, Козацькими шляхами тихо водить. Це край легенд. Історія жива. Вже пізній час, ми покидаєм Канів. І в пам’яті, і в серці жива, Тараса дух і тут, і на Майдані. Гаряча осінь і холодна ніч. Дніпро і кручі. Червона калина. І наче доторкнулася до пліч, Теперішня і давня Україна.\nЧервоні маки Ніщо так не цвіте як в полі маки, Ніхто так не цілується як ти. І кращої нема для мене дяки, Як в маках на руках тебе нести. Цвітуть у маках очі як волошки, Що заступили мені цілий світ. У тебе сукня синя у горошок, І вуст твоїх пелюсток ніжний цвіт. Давно вже відцвіли у полі маки, Вже паморозь на серці, в полі сніг. Прошу тебе кохана побалакай, Зі мною через роки хоч у сні.\n* * * Доспіли яблука червоні, У тебе як яблука груди. Спітніли мої аж долоні, Немов від простуди. Коли цілую твої уста, Вони холодні як сливи. Мені так жарко стає, Що хочеться зливи. Ніжні пальці твої, Як вишні-черешні. Я їх ледь не поїв. Ти їх забрала нарешті.\n* * * Колись в метро чекав тебе жадану, І був тоді це неповторний час. З колючими трояндами кохану, З очима і вустами без прикрас. Ти як завжди час зустрічі забула, Та я мабуть спізнився назавжди. Бо не моя це зірка спалахнула, Я й не просив, чекай мене, зажди.\n* * * Випускний біля нашої школи, Обіймаю я стан твій тонкий. І мені не забути ніколи, Перший твій поцілунок п’янкий. Побажання, усмішки і сльози, З нами разом в цей день вчителі. Вже доросле життя на порозі, А ще вчора були ми малі. На світанку так тихо довкола, Шепіт сукні твоєї як спів. До побачення ти моя школа, Я з коханою сонце зустрів.\nВолодимирська гірка Пам’ятаю ту мить, У Дніпро впала зірка. Та ніколи не спить, Володимирська гірка. Зі студентським борщем, Різномовна говірка. За вікном під дощем, Володимирська гірка. Тут п’ять років прожив, Бо студентська це спілка. Тут кохав і тужив, Володимирська гірка. Через роки й віки, Потрясіння і війни. І тому на віки, В нас стандарти подвійні. Гарний Київ вночі, Ми беремось за руки. Прокричали сичі, Час приходить розлуки. Дніпро води несе, На душі стає гірко. Пам’ятає усе, Володимирська гірка.\n* * * В тебе очі на півобличчя, І волосся чорне до пліч. І твій погляд неначе кличе, У чарівну кохання ніч. І вуста твої мед-пелюстки, Наче в ластівки крила брів. Виглядають груди з-під блузки, Мимоволі я їх уздрів. В тебе руки ніжні і теплі, Гнучкий стан і ноги стрункі. І слова, прошивають як степлер, Милозвучні і теплі такі. Моя кохана, якщо йдеш то йди, Я нічого тобі не винен. Замітає зима, ще гарячі сліди, Тут нема моєї провини. Моя кохана вже зійшли сніги, Життя жагу ніхто не спинить. Дай бог мені і сили, і снаги, Бо в мене є ще шанс єдиний.\n* * * За ясенами ясени, А за тополями тополі. За Україну там сини, В АТО упали в чистім полі. Терзали нас тривожні сни, А добровольчі батальйони, Не дочекалися весни, Стали на захист нас мільйонів. В землю вгризалися вони, Усе кругом рівняли «гради». Не за медалі, ордени, Боялися лиш тільки зради. Була зима, прийшла весна, І вогняне гаряче літо. За незалежність ця війна, Вся Україна кров’ю вмита. За ясенами ясени, А за тополями тополі. За Україну там сини, Навік лишились в чистім полі.\n* * * Жовтий лист лягає, та до ніг, Падає із яблуні з-за рогу. Скоро землю вкриє білий сніг, Замете хурделиця дорогу. Того дня такий був листопад, Холодно, бринить без листя гілка. Ще яскравий, але мокрий сад, На горіху примостилась білка. На поля туман уранці ліг, Поле спить і що йому там сниться. Лис за яром до села забіг, Бовваніє за селом копиця.\n* * * Осінь з дощами й туманами, Знову в моєму саду. З мріями, сумом, оманами, Так по житті я іду. Жовтим постелено листячком, З яблуками впереміш. Ген промайнуло вже літечко, Сонце заходить скоріш. Я попрощався з коханою, Тільки й сказав, що не йди. Стежкою, змійкою п’яною, Стеляться наші сліди. Осінь вітрами розхристану, В цю мить спинити зумій. Бабину хату потріскану, Бабиним літом зігрій. Золотим пензлем написана, Лісу палітра і гай. Осінь чарує, як писанка, Тепло горить небокрай.\n* * * Ти яблука несла у пелені, Тендітні стегна, аж забило подих! І босі ноги колеш на стерні, П’янію, шаленію я від вроди. Твій стан звабливо вигнувся п’янкий, Я крадькома узяв тебе за руку. І жар горить в очах твоїх такий, Що я помру від щастя і розлуки. Ті яблука розсипались в росі. І твої очі рідні і незнані. Цілую в світанкові я красі, П’янкі вуста неждані і жадані. Солодкий стогін чути у траві, Як яблука торкаю твої груди. Пахнуть троянди п’янко кущові, Вуста мої торкають тебе всюди.\nНічна пісня Серпневий зорепад у тиху ніч, Пахуча темінь – квітне матіола. І блиск очей й тремтіння твоїх пліч, Склепіння неба крутиться довкола. І нічичирк, лиш серця стук її, Ця ніч для нас – то долі є дарунок. І мене зовсім вибив з колії, Твій крадено-короткий поцілунок. Серпастий місяць розсипав зірки, Чумацький шлях упав серпанком в роси. А нас веде стежина до ріки. Під ноги стеляться смарагдові покоси.\n* * * В тебе казково гарні очі. Твого цілунку я чекав. Чекав тебе в безсонні ночі, І ось тепер цей день настав. Яблука червоні, Вишні чарівні. І грушки, як дзвони, Пальчики в вині. Очі твої милі, Ніжні та сумні. Погляду не сила, Відвести мені.\n* * * Як пахне ніч. То квітне матіола. Торкнуся пліч, Бо темрява довкола. Аж сперло дух. Переді мною очі. Лоскочуть слух Слова твої пророчі. Крапає дощ накрапає, Досі тебе ще нема. Тільки ти знай я чекаю, Скоро вже осінь й зима. Марно тебе я чекаю, Стежечку сніг замете. Знай, що тебе я кохаю, Личко твоє золоте. Тільки тебе я благаю, Та на питання просте Відповідь твою я знаю, Та сподіваюсь проте.\n* * * Ти чула як шептав тобі люблю, Та час пройшов, ти крик душі не чуєш. Як я страждаю і тебе молю, Мої дзвінки і «лайки» ігноруєш. А я твій погляд до цих пір ловлю, В морозні дні і сонячну погоду. І я очей пів-ночі не стулю, Все згадую і дотики, і вроду. В вогні палає небосхил, Танцюють коні на припоні. Чекати тебе нема сил, Бо у кохання я в полоні. Про тебе хочу знати все, На твому спати підвіконні. Про очі написать есе, Світанком в тиші, на осонні. Ридає серце в темну ніч, Мені б торкнути твої плечі. Від поглядів, мовчань і стріч, Душа моя болить під вечір.\n* * * Зайшла до мене ти на півхвилини, Твій дотик словом, сплутані думки. І знаю я, що близько є людина, Що хочеться торкнутись до руки. А на душі буває дуже важко, Не можеш ти розкрити почуття. Ти невловима наче в небі пташка, Але впливаєш на моє життя. І я не знаю, що мені робити, Ловлю твій погляд — то щаслива мить. Хочу слова ласкаві говорити, І так тебе поцілувать кортить. Все минає і кохання теж, Хоч здавалося було воно без меж. І очей здавався океан, І найтонший на планеті стан.\nВишиванка Сонце тепле, ласкаве вже зранку, Ти наснилась матусю мені. Я одягну твою вишиванку, На Хрещатик піду нині в ній. Ще колись повсякдена вбиранка, А тепер наче нації код. Українська моя вишиванка, Розцвіта на майданах свобод. Вишиванка, як символ, як віра, Український відроджений дух. До народу, до мови довіра, До єднання вкраїнців ти рух.\n* * * І ти в мені, і я в тобі, Жевріють яблука дозрілі. В очах волошки голубі, А на душі сніжинки білі. Забудь її, забудь її, Цей шепіт трав я чую часто. Ці сині очі не твої, Волосся не твоє хвилясте. Літо не вернеться назад, Кохану не повернеш й друга. Схилилось сонце і лоза, Скотилася до серця туга. І ти в мені, і я в тобі, В душі і в серці одночасно. Люблю, люблю шепчу собі, Цілую очі твої ясні.\n* * * І ніжність в серце потекла рікою, На відстані почув її тепло. Ця жінка в декольте була такою, В мене в житті такої не було. І почуття лилися понад світом, Розтала недовіра наче сніг. Осяяла в той вечір своїм світлом, Очей своїх відвести я не міг. Тоді ми йшли за руки взявшись яром, Здавалось серце своє не спиню. Моє обличчя так палало жаром, Наче його я витяг із вогню. Коли відкрив її в машині дверці, Мені однаково, що скажуть вороги. Була тоді любов в моєму серці, Світило ясне сонце навкруги. Усе що в неї, то все миле й рідне, І віра у любов у нас одна. Здавалося усе це очевидне, Хоча життя і доля в нас складна.\n* * * Після Майданів пам’ятать пора, Усі тривоги і перестороги. Із серця наче спала вже гора, До Києва ведуть усі дороги. Хрещатик, чи Софіївський майдан, Нехай насняться Золоті ворота. Чи на коні звеличений Богдан, Оспівана соборів позолота.\n* * * О важко як згадати рідну мову, Наче підняти брилу кам’яну. Таку багату мову, колискову, Забув давно, собі на дивину. Старенький батько сперся на загаті, Йому до горла підкотив клубок. Коли чужою мовою у рідній хаті, До матері звернувся наш синок. Як важко із батьками говорити. Вони про рідне, а ти вже забув. Оці слова, що з молоком ужиті, Такі співучі, а тобі – табу. А як колись слова ти рідні пестив, Букварика як ніс у перший клас. А мову рідну по життю пронести, Її ж ти знав, коли корову пас. А потім не в чужі краї поїхав, У городі ці роки ти прожив. Про мову ти не згадував, о лихо, З батьками ти чужою говорив.\n* * * Очей твоїх небесний погляд, Я шлейфом за тобою йду. Звела ж нас очі в очі доля, В цьому весняному саду. Ми усамітнитись бажаєм, Шепчуть за річкою гаї. Тебе кохаю, чи ти знаєш? Тримаю пальчики твої. І світяться так близько очі, І такі світлі почуття. З тобою я і в дні і в ночі, Хотів би бути все життя. Мій крадено-солодкий поцілунок, В мені тоді перевернувся світ. Для мене то найкращий був дарунок Була весна, буяв кохання цвіт. Були тоді і дотики й зізнання, Здавалося, на крилах полечу. Яка ж то насолода є кохання, Хто не кохав, той того не відчув. Сміялось сонце, падали тумали, Була безмежна радість без розлук, Безсонні ночі, мрії та омани, Сердець єднання і єднання рук. Розбила серце, зачепила душу, Мелодія сердець у унісон. Тебе прошу, тобі сказати мушу, Що це було, це марево, не сон.


Вбивцю Шкрібляка судять за межами області\nНещодавно Служба безпеки України в черговий раз похвалилася одним зі своїх здобутків. Зокрема, тим, що через вісім років вдалося розшукати і затримати одного з безпосередніх виконавців вбивства на той час заступника голови ОДА Миколи Шкрібляка. Цей злочин був скоєний у 2002 році. Тодішній прокурор області Юрій Юрченко однозначно трактував його як терористичний акт. Тому розслідуванням справи зайнялося місцеве УСБУ. Врешті-решт, знайшли замовника вбивства. Ним виявився надвірнянській підприємець Ігор Тимчук на прізвисько «Рукавичка». Він балотувався з покійним на одному виборчому окрузі у депутати до Верховної Ради України. Нагадаємо, що вбивство було скоєне саме у період передвиборчої кампанії. Щоправда, ні один, ні другий не були лідерами передвиборчих перегонів. Вже на той ч\n“Прикарпаття” програло футбол…\nНа межі виліту "Прикарпаття" і сьогодні не доклало зусиль, щоб хоч трішечки змінити турнірну ситуацію. Точні удари Андрія Кандаурова і Олександра Тарасенко в другому таймі забезпечили «Геліосу» виїзну перемогу над нашим клубом. Довідково: 31 березня 2011. Івано-Франківськ. Стадіон «Рух ». Сонячно, 15 градусів. Арбітр - Юрій Фощій (Черкаси), асистенти - Віталій Сухін (Одеса), Олег Кацман (Кіровоград). Резервний арбітр - Юрій Синишин (Івано-Франківськ). Делегат ФФУ - Валерій Курганов (Калуш). «Прикарпаття»: 33. Локатир, 3. Гребінський, 4. Ковалюк-кап (5. Мельничук, 83), 9. Козоріз, 10. Ревуцький, 13. Ковальчук, 16. Згура (7. Микуляк, 46), 18. Логінов, 19. Сокіл (15. Вірстюк, 73), 23. Кругляк, 28. Луцик (2. Барчук, 53). Запасні:\nХочеш до Туреччини чи Єгипту – лети з Івано-Франківська\nЗ 7 квітня Львівський аеропорт почне працювати в обмеженому режимі – в аеропорту зводять новий термінал та реконструюють злітну смугу. Новий термінал повинні здати в експлуатацію у листопаді цього року, а злітну смугу – у грудні. Тож пасажирам доведеться перетерпіти тимчасові незручності. Як розповіли кореспонденту «ВЗ» експерти міжнародного аеропорту «Львів», у цей період летовище не прийматиме великогабаритних літаків, зокрема «Боїнг-737», «Боїнг-747». Літатимуть лише невеличкі повітряні судна. Експерти аеропорту запевняють, що повітряне сполучення зі Львовом не припиниться, а лише трохи «уріжеться». Довжину злітної смуги буде зменшено від 2510 метрів до 1613. Незважаючи на обмежений режим роботи, авіарейсів зі Льво\nГромадськоактвна молодь Івано-Франківська мала змогу сповна виявити свої інтелектуальні здібності та ораторське мистецтво в ході інтелектуально-ділової гру «Принцип Colisio», змагання з якої пройшли вчора в Культурно-мистецькому центрі «Є» Івано-Франківська. Як стверджує організатор і ведучий гри Дмитро Кліт, сутність гри полягає в тому, що її учасники – в різних варіантах їх число коливається від двох до шести – по черзі виступають з промовами перед широкою слухацькою аудиторією в контексті заданої тематики, відповідають на тематичні запитання, ведуть полеміку з глядачами, які в свою чергу голосуванням оцінюють їх вміння переконання та здатність доносити свої аргументи. Цього разу темою гри були проблеми впровадження Болонського процесу в українсь\nСуворий японський посміхатор\nЖителі країни сонця що сходить посміхаються завжди: на роботі, в гостях, кіно чи труні. Нам, східноєвропейським варварам, до такого ступеня цивілізованості ще далеко. Тому ми посміхаємося не тоді коли треба, а тоді, коли хочемо і прилади як-то Electro Smile у нас популярністю не користуються. Electro Smile - суворий японський «посміхатор», пристрій, завдання якого привчити дітей посміхатися. А працює він так: дужки закріпляються на вухах таким чином, щоб під підборіддям виявилися електроди. З певною періодичністю, дитина отримує легкі удари струму, які викликають скорочення лицьових м'язів. Хочеш не хочеш, а посміхатися доведеться. Додамо, що вартує Electro Smile, як хороший нетбук - 57 750 ієн (близько 700 доларів). Важить «посміхатор» 148 гра\nУ США різко зросли продажі бункерів\nНа тлі техногенних і природних катастроф, які почастішали останнім часом, в США відмітили різке зростання купівлі бункерів. Як пише портал CNN Money, виробники відреагували швидко і пропонують покупцям найрізноманітніші варіанти підземних сховищ. За даними американських компаній, що займаються будівництвом бункерів, зростання попиту на їх продукцію склало від 20 до 1000 відсотків. Зокрема, за тиждень у Каліфорнії було продано чотири бункера, при цьому зазвичай вдається продати лише один бункер на місяць. Вартість подібних об'єктів коливається від кількох тисяч до десятків мільйонів доларів. Бункери будуються як для індивідуального, так і для колективного проживання. Один з найбільших бункерів в даний час будується в штаті Небраска. У чотирирівневому сховищі площею 12,7 тисячі квадратни


Користь і шкода для здоров’я людини - чим корисна меліса - 18 Травня 2021 - Радимо - корисні поради на будь-які теми\nГоловна » 2021 » Травень » 18 » Користь і шкода для здоров’я людини - чим корисна меліса\nКористь і шкода для здоров’я людини - чим корисна меліса\nЧим корисна меліса лікарська для організму, які у рослини є протипоказання.\nУ складі меліси лікарської міститься ефірна олія, основним компонентом якого є монотерпен цитраль. Завдяки йому рослина виділяє ніжний цитрусовий аромат, який так не люблять кішки, і носить ще одну назву - лимонна м’ята, інформує Ukr.Media.\nЗа змістом цінних компонентів ця трава практично не поступається всенародно улюбленій перцевій м’яті, оскільки належить до того ж сімейства, але по впливу на наш організм все-таки трохи від неї відрізняється.\nЧим корисна меліса\nКорисні властивості меліси відомі людству вже понад два тисячоліття. У народній і традиційній медицині вона використовується як:\nНа людей лимонна м’ята впливає по-різному, оскільки через фізіологічні і гормональні відмінні чоловічий і жіночий організми можуть по-різному реагувати на одні й ті ж компоненти рослини.\nВідвар, настій і чай з меліси успішно застосовуються в гінекології. При хворобливих менструаціях і клімаксі ці засоби, завдяки седативному і спазмолітичному ефектам, допомагають полегшити неприємні симптоми та стабілізувати стан нервової системи.\nДітям молодшого віку зазвичай з обережністю дають лікарські трави. Але у меліси, на відміну від м’яти, практично немає обмежень щодо використання в педіатрії.\nМеліса в комбінації з ромашкою і липою рекомендується для лікування сезонних простудних захворювань, безсоння і проблем з травленням у дітей.\nМеліса — одна з найбезпечніших трав. Обмежень для її застосування не так багато, але все ж потрібно постаратися об’єктивно оцінити користь і шкоду, які може принести рослина вашому організму. Використовувати препарати меліси не слід, якщо у вас спостерігається будь-який з цих станів:\n- знижений тиск;\n- індивідуальна непереносимість.\n- Також не можна зловживати лимонною м’ятою, якщо ви займаєтеся діяльністю, що вимагає підвищеної уваги та зосередженості.\nЯк заварювати мелісу в домашніх умовах\nЩоб використовувати багаті цілющі властивості рослини, давайте дізнаємося, як заварювати мелісу для застосування в домашній фітотерапії. Пропоную кілька простих порад.\nЗі свіжих суцвіть аптечної ромашки, липи та листя меліси готуємо склад в рівних пропорціях, заливаємо холодною фільтрованою водою з розрахунку 1 частина трав на 10 частин води, даємо закипіти й знімаємо з вогню.\nНастоюємо під кришкою 15 хвилин, проціджуємо і приймаємо в теплому вигляді в терапевтичних цілях для зміцнення імунітету, лікування застуди, безсоння, захворювань шлунково-кишкового тракту або просто для задоволення.\nМ’яту і мелісу в рівних пропорціях заливаємо склянкою окропу і настоюємо близько 10 хвилин. Достатньо всього декількох листочків обох рослин, щоб вийшов приємний освіжаючий і заспокійливий напій, який буде дуже корисний на ніч.\nДивовижний напій вийде, якщо з’єднати з лимонною м’ятою іван-чай. По чайній ложці кожної трави заливаємо двома склянками кип’яченої води, яка остигнула до 80 градусів, настоюємо 5 хвилин і п’ємо як в гарячому, так і в охолодженому вигляді.\nЯкщо ви любите паритися в лазні, не полінуйтеся приготувати просту трав’яну запарку з меліси. Для цього сушені листя рослини подрібнюємо, поміщаємо в невеликий полотняний мішечок і щільно зав’язуємо.\nКоли лазня буде протоплена, наповнюємо ківш окропом і опускаємо в нього мішечок з запаркою хвилин на 10-15. Поливаємо розпечені камені водою з ковша, попередньо вийнявши мішечок з травою.\nАромат, що наповнює парну, робить повітря цілющим — знімає втому і напругу, зміцнює імунітет. А якщо ще додати в воду кілька крапель ефірної олії розмарину, можна позбутися від стресу, неврозу і занепаду сил.\nКатегорія: Медичні поради | Переглядів: 48 | Додав: adminA | Теги: меліса, здоров’я людини, користь і шкода | Рейтинг: 5.0/1


Завтра, 3 березня, оголошено всеукраїнську жалобу через трагедію на Львівщині : 02:03:2017 - vsim.ua\nЗавтра, 3 березня, оголошено всеукраїнську жалобу через трагедію на Львівщині\nСьогодні, 2 березня, на гірській шахті у Львівській області стався вибух.\nНа шахті працювали гірники. Вони залишились під обвалами.\nВ зв'язку з цим Петро Порошенко підписав указ про проведення жалоби за загиблими.\nУ селі Глухів Сокальського району, що на Львівщині, на шахті № 10 "Степова" ВАТ "Львіввугілля" вибухнув метан. Через це гірські породи обвалилися. Про це повідомляють у прес-службі Львівської ОДА. Точна кількість загиблих невідома.\nПрезидент Петро Порошенко висловив свої співчуття родинам загиблих шахтарів на своїй сторінці у "Фейсбук". Він зазначив, що вже підписав указ, згідно з яким завтра, 3 березня, в Україні буде оголошено жалобу. А от Кабміну глава держави доручив перевірити всі вугледобувні підприємства і забезпечити їх засобами для дотримання безпечних норм під час виробництва.\nзагиблі в АТО Львів\nУ Хмельницькому провели першу трансплантацію серця Хмельничанину Кирилу загрожує смертна кара в Росії. Чому? Визначився переможець кубку Хмельницького з футзалу За ніч у Хмельницькому оформили десяток п'яних водіїв


Коронавірус 2020 - З'ясувалося нове ускладнення після COVID-19 - коронавірус новини - Главред\nКоронавірус приходить не один: з'ясувалося нове ускладнення після COVID-19\n22 травня 2020, 08:50\nЗапалення щитовидної залози у пацієнтів фіксували і під час спалаху коронавірусу SARS-CoV у 2002-2003 роках.\nКоронавірус може спровокувати запалення щитовидної залози/ Reuters\nІталійські медики виявили новий побічний ефект у пацієнтів, які перехворіли COVID-19. Зокрема, з'ясувалося, що новий тип коронавірусу SARS-CoV-2 може призвести до запалення щитовидної залози.\nВипадок підгострого тиреоїдиту (запалення щитовидної залози) діагностували у 18-річної дівчини, яка перехворіла коронавірусною інфекцією.\nЯк йдеться в статті Journal of Clinical Endocrinology & Metabolism, вона заразилася коронавірусом від свого батька. У неї спостерігалися симптоми середньої тяжкості - нежить і кашель, але вже за кілька днів дівчина була здорова.\nВтім, дуже скоро вона поскаржилася на погіршення самопочуття. У неї виникли інші симптоми: висока температура, біль у шиї, прискорене серцебиття, болюча і збільшена щитовидна залоза. Медики поставили новий діагноз - підгострий тиреоїдит. За словами вчених, до захворювання COVID-19 пацієнтка не мала проблем з щитовидною залозою.\nчитайте такожЛікарі стурбовані інсультами у молодих через коронавірусМедики попереджають, що "існує реальний ризик проникнення коронавірусу SARS-CoV-2 з легенів у щитовидну залозу".\n"Ми описали перший випадок розвитку підгострого тиреоїдиту, що виник після COVID-19. Медикам слід знати, що коронавірусна інфекція може проявляти себе і таким чином", - сказав професор Франческо Латрофа.\nДо речі, під час спалаху коронавірусу SARS-CoV у 2002-2003 роках у деяких пацієнтів під час розтину теж виявляли запалення щитовидної залози.\nЯк повідомляв Главред, на тлі пандемії COVID-19 у світі з'явилася тенденція до збільшення кількості дітей з хворобою Кавасакі.\nНагадаємо, вчені з Медичної школи імені Гроссмана при Нью-Йоркському університеті назвали симптоми, за якими можна визначити, що хвороба у пацієнта з COVID-19 розвиватиметься у важкій формі.\nкоронавірус коронавірус новини коронавірус симптоми новини України та світу вчені\nЗараз ви переглядаєте новину «Коронавірус приходить не один: з'ясувалося нове ускладнення після COVID-19». Інші новини коронавіруса читайте в розділі «Коронавірус». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter\nВід продуктів до бензину: українців приголомшать нові ціни - експерти\n"Ми були в зеленій зоні": у Тернополі різко дорікнули МОЗ через жорсткий карантин\nАж пара з вух йде: модне жіноче взуття 2020, яке дратує чоловіків Фото\nВчені розповіли, як пов'язаний колір очей і потяг до алкоголізму