Липнева Ніч або Утоплениця – ЛІТавиця\nЛипнева Ніч або Утоплениця\n“Що ж, тільки той ненависті не знає, хто цілий вік нікого не любив” (Леся Українка)\nКоли я пішов вчитися в семінарію, мої батьки продали квартиру в Києві і поїхали жити в село. Обоє пенсіонери, ніщо їх уже у місті не тримало. Ось і вирішили бути ближче до землі на старості років. Час від часу я їх відвідував: іноді город допомагав копати, чи ще щось їм по господарству робити допомагав. І ось, тільки-но я вийшов з автобуса, захотілося мені піти до ставка скупатися. День був жаркий нестерпно, а поспішати було нікуди. На березі я побачив діда Свирида. Він був тут головним пасічником. Дідугану перевалило за восьмий десяток, і він сам постійно плутав, скільки йому вже років. Проте він пам’ятав багато чого з давно минулих подій, та міг розповісти, що тут було в минулому столітті. Виглядав він міцним і бадьорим, і на вигляд йому можна було дати років шістдесят з гаком, не більше.\n— Вітаю, діду, як ся маєте? – запитав я, ледь підійшов до берега.\nДід пильно подивився на мене своїми вицвілими блакитними очима з-під сивих кущистих брів і пробурчав відповідь на вітання, не виймаючи з рота соломинку.\n— Нарешті приїхав наш бурсак. Виріс, я бачу, змужнів, помудрішав, еге ж?\n— Щось таке, – відповів я, опустивши очі додолу. І тут я побачив вінок із зів’ялих польових квітів.\n— Що це за вінок, діду? Що тут трапилось?\n— Біда тут трапилася, хлопче. Марійку нашу пам’ятаєш? Авжеж пам’ятаєш. Все село знало, що ти її собі вподобав та незабаром сватати будеш. Та мабуть, не судилося.\nВін зітхнув, опустивши очі.\n— Вибач, синку. Недогледіли ми за нею. Зірвав паскудник квіточку нашу. Вона й зів’яла, бідолаха. Якби ж то…\n— Кажіть діду, не мучте! Я вже не знаю. Я їй привіз тут дещо з міста …\n— Інший дівчині подаруєш, – сказав Свирид. – Будь-яке дівча тут за тебе піде!\n— Та як же можна… Я ж для неї привіз… – я поплескав рукою по пакету зі стрічками. Марійка любила плести вінки з польових квітів.\n— Бачиш оцей горбочок? Там, де вінок лежить? Отам вона зараз лежить. Під цим горбом. Туди й поклади свій дарунок. Мабуть, зрадіє на тому світі. Бо нема їй спокою…\nУ мене від цих слів все всередині похололо. Марійка… Я уявив собі її образ, який запам’ятав з минулого літа… Невисока на зріст, струнка, ніби та Мавка з “Лісової Пісні”: “в ясно-зеленій одежі, з розпущеними чорними з зеленим полиском косами”. Вона була мало схожа на вгодованих “бабистих” сільських дівчат. У ній було щось легке, повітряне, чарівне. Вся її постать була неземною, ніби вона не йшла по землі, а парила над нею. Риси обличчя здавалися скоріше гострими – тонкий ніс, гостре підборіддя, витончена лінія брів. Мені пригадалося її пухнасте, кучеряве, темне волосся та яскраво-зелені смарагдові очі. Серед місцевих дівчат вона виділялася, як ніжна лілея серед польових трав. Вона багато читала, і мені завжди з нею було про що поговорити… Звичайно, вона була такою ж веселою і безтурботною, як всі сільські дівчата її віку. Минулого літа їй було чотирнадцять. Всі знали, що тільки-но вона закінчить сільську школу і вступить до коледжу в Києві, як вона мріяла, вона поїде звідси назавжди. Такі тут не залишаються…\nІ ось тепер її вже немає в живих. Я не міг у це повірити.\n— Як це трапилось, діду? – мій голос помітно тремтів, а долоні вкрилися холодним потом.\n— Я знаю, ти ж її вподобав. Та багато наших хлопців за нею вилися, як ті хрущі навколо вишні… але вона… напевно, знаєш, як це буває… Не так сталося, як гадалося…\nІ дійсно, історія була банальна. Як кажуть, таке трапляється щодня… І ми байдуже слухаємо про це краєм вуха… Але коли це трапляється з тією, про кого не можеш думати без завмирання серця…\n“Не може бути, щоб це сталося з НЕЮ… Вона же не така дурна. Невже вона не знала, чим це закінчиться?”\n— Може й знала. Та хіба хтось думає, що таке трапиться з ними? Ні. Усі кажуть: це з іншими, але не зі мною, – зауважив дід Свирид.\n— Ви читаєте думки, діду?\n— Ні, хлопче, ти сам це пробурмотів уголос. Я розумію, що тобі непереливки. Але… Ти просив мене розповісти, отже, ти мене слухатимеш?\n— Авжеж, діду, розказуйте далі…\n— Так люди кажуть. Але я щось у це не вірю. А кажуть ось що. Крутився навколо Марійки якийсь крутелик з того котеджного містечка, що неподалік села збудували. Приїжджають вони сюди розважатися, поки батьки на теплих морях кістки гріють. Кілька разів Марійка давала хлопцю відкоша, що було видно по його пиці. А потім баба Одарка казала, що вона сама бачила, як вони обіймалися і любилися.\n— Я в це не вірю! Не могло такого бути!\n— І я не повірив. Бо добре знав Марійку. Вона чула людей серцем. А оці крутелики гнилі, добра від них не жди. Але кажуть, той хлопець з нею гуляв, квіточку її зірвав і кинув. А вона з горя втопилася. В цьому ставку її тіло виловили.\n— Не може бути. Я ж на тому тижні їй дзвонив. Вона на мене чекала…\n— Отож брешуть вони. А звідки брехня взялася, хто його знає. Піп той, пес пузатий, на кладовищі її ховати заборонив, не відспівував. Сказав, що самогубців не можна. Уяви, як родина страждає! Молодшенька до школи йде. Як дізналася, що сестра померла, то замовкла і більше ні слова не каже. Вона ж їй як друга мати була…\n— Мабуть, зайду до них, – сказав я, – хоча їм моє співчуття…\n— Не ходи туди, бо їх все одно нема вдома. Поїхали у сусіднє село до ворожки зняти з малої дочки німоту.\n— Скажи, діду, що мені з цим робити, – пакунок впав з моїх рук на землю.\n— А що робити? Іди до попа, хай її відспівує. Це його робота. Негоже бідній душі вештатися неприкаяній.\nЯ підійшов до могили. Зірвав польові квіти, які вона любила за життя, поклав букетик і поряд пакунок, що готував для неї. Погляд упав на фотографію в рамці, яка стояла на плиті. Вона здавалася такою близькою, такою живою. Вперше з дитинства з моїх очей хлинули сльози. Стояв і плакав, не в змозі зупинитися. Тільки зараз, дивлячись на фотографію, я збагнув увесь біль втрати.\nНа сонце набігла хмарка, небо потемніло. І мені на кілька секунд здалося, що фотографія рухається, а вираз обличчя Марійки змінюється. Замість усміхненої дівчинки я побачив змарніле обличчя, повне розпачу та болю. Потрусив головою, протер очі. Так, це мені здалося. Обличчя знову набуло звичайного вигляду. Мабуть, то від сліз привиділося…\nЯ вирішив не гаяти часу. Швидко забіг до батьків. Вони знали про смерть Марійки, але боялися мене засмутити цією новиною. Я переодягнувся, поїв і поспішив до хати попа. Перше, що мене вразило, – двометровий металевий паркан навколо його будинку. В минулому році його ще не було. Я натиснув на дзвоник, але він не працював. Тоді почав гамселити у хвіртку. Знову жодної відповіді, лише собака забрехав. Тоді заліз на дерево, яке росло біля паркану, і зазирнув у двір. Отець Ферапонт лежав напівголий під грушею, притискаючи до грудей недопиту пляшку горілки. Навколо валялися надкушені груші, а поряд бігало порося і ті груші доїдало. Порося понюхало пляшку, зарохкало і отримало кулаком по писку.\n— Ану не трож, то моє! Жери свої грушки!\n— Гей, отче! – гукнув я щосили.\n— О, а що це за хуліган на паркан лізе? Ану геть звідси! Грушки хотів вкрасти?\n— Та до дупи мені твої грушки! Відчиняй хвіртку, розмова є!\n— Ти пошто хамиш священнику, охальник? Отдиху мішаєш от трудов правєдних! І вообше, хто ти в біса такий?\n— Роман, семінарист. Не прикидайтеся, ви мене знаєте!\nНа пропитому обличчі попа з’явилася тінь свідомості.\n— Ну залазь, як приперся!\nЯ не став прирікатися і зіскочив з паркану. Величезний чорний собака метнувся до мене, заливаючись гавкотом, але ланцюг його втримав.\n— Ану цить, Цербер! Гавкає, як скажений, і так голова тріщить. Чого ти приперся, бурсаку? Чого хочеш?\nЯ розказав, із чим прийшов. Здавалося, піп одразу протверезів.\n— Вибач, хлопче, не можу! Не по чину буде. Не можна самогубців відспівувати і на кладовищі ховати. На те і бумага є від слідчого: самогубство, смерть через утоплення. Якщо не довольний, іди до участкового. Нехай бумажку поміняє, тоді все зроблю, як положено.\nПіп знову впав на траву і захропів. Більше від нього нічого не добитися. Пішов до дільничного, але на місці його не застав. Сказали, що він поїхав до райцентру “звітувати начальству”. Роздратований і втомлений, я побрів додому. Ішов, не розбираючи дороги, а перед очима висіла фотографія Марійки з перекошеним від болю обличчям… Аж раптом за спиною почув виск гальм. Біля мене зупинився чорний позашляховик з тонованим склом. Вікно відкрилося, і звідти висунулася голова в темних окулярах.\n— Вот, братан, чуєш? Тут нам сказали, що бурсак приїхав. Ми тебе шукали.\n— А що вам треба? – здивувався я.\n— Ви ж там всякі молитви вчите, вичитки там всякі.\n— Ми все вчимо, не тільки молитви.\n— А, ну це добре. Бо тутешній піп такий лінтяй, даже в піст п’є горілку і ковбасу жере. Толку від нього, як від козла молока. Ти займаєшся оцим… як його… екзерсизмом?\n— Ви хотіли сказати: екзорцизмом? – уточнив я. – Ну, якщо добре заплатите, то візьмуся.\n— Ну давай за триста баксів.\n— Малувато буде! Це складно, та й ризик є.\n— А опит в тебе є? – почувся голос з машини.\n— І опит є, а за це платити треба!\n— Вітя, я йому не вірю, це якийсь мошеннік, – почувся з машини інший голос.\n— Хто мошеннік? Я мошеннік? – я зобразив гірку образу. – Тоді шукайте іншого екзорциста!\n— Нє-нє, братан, остинь! – заспокоїв мене перший. – Ми тебе беремо! Платимо п’ятсот баксів, зуб даю!\n— Ну за п’ятсот згодний. Але мені додому треба сходити, облаченіє взяти і книги. Я ж усе напам’ять не знаю.\n— А, ну окей. Сідай, підвезем!\n— Та дякую, мені недалеко. Давай я зганяю за усім, а ти друзяк відвези. Приїдеш сам сюди і забереш мене. Я ж не знаю, куди йти.\n— Ну пішаком далеко буде. У котеджному посьолку. Там нормальні люди живуть, а не те, що тут. Ну бувай, я скоро вернуся!\nЗаревів мотор. Позашляховик різко розвернувся, підняв клуби пилу, і набравши швидкість, зник з поля зору. На щастя, батьків не було вдома: пішли на город, або до сусідів. Я залишив їм записку, що буду пізно, і швидко зібрав свої нечисленні речі: кілька книг, розп’яття і лампадку на ланцюжку, бо кадила не було. Іще прихопив шматочки ладану, який мати принесла з церкви: вона працювала у церковній лавці. Джип уже чекав на перехресті. Коротко стрижений хлопець стояв біля машини і курив, нервово випльовуючи під ноги. Побачивши мене, він спитав:\n— Ну що, усе взяв?\n— Так, omnia vera mecum porto, – відповів я і поплескав по рюкзаку.\n— А ряса твоя де?\n— Вам шашечки, чи їхати?\n— Ну окей, поїхали!\nПо дорозі Віктор (так звали хлопця) розповів, що у них сталося. Десь тиждень тому хтось почав ходити ночами у дворі. Спочатку думали, що то злодії, але собаки замість того, щоб гавкати, ховалися і лише жалісно скавчали та вили. Охоронця знайшли в будці мертвим: він задушився собачим повідцем. Другий охоронець за ніч посивів, але про те, що трапилося, розповідати відмовився. Більше охочих працювати охоронцями не знайшлося. А потім почалася якась чортівня. Зів’яли всі квіти, а огорожа покрилася плямами іржі. Басейн, скільки його не чистили, за ніч заростав тванню. Доріжка з твані і водоростей тягнулася від басейну до дверей котеджу. Вночі хтось стукав у двері, але камера спостереження нічого не зафіксувала. Позавчора Віктор з друзями напилися до нестями і позасинали, а вранці виявилося, що один з них потонув у басейні. Його тіло плавало обличчям донизу, усе вкрите тванню. Розтин показав, що твань була навіть у шлунку і легенях, наче чоловіка нею силоміць годували. Минулої ночі вони вже були тверезі й чули, як хтось стукав у двері і вимагав впустити в дім, а камера знову нічого не показувала. Друзі вже зверталися до місцевої ворожки, але та відповіла, що не має сили допомогти, і порадила звернутися до священика. Піп Ферапонт, попри обіцяну винагороду, лише посміявся з них і порадив менше заглядати в пляшку, щоб іще до чортиків не напитися. На щастя, хтось із сусідів розповів, що приїхав бурсак, який може допомогти.\n“І хто ж це мені так удружив? Хто з сусідів такий язикатий?” – подумав я про себе.\nМашина заїхала до котеджного містечка через шлагбаум, який ніби відділяв один світ від іншого. Набундючений охоронець витягнувся перед машиною у струнку, наче лакей перед паном. Ми під’їхали великого будинку, яким нічим не відрізнявся від решти сусідніх. Віктор не збрехав: тут дійсно жили поважні люди. Я помітив на дорозі навіть машину з номерами Верховної Ради. Віктор виліз із машини, вилаявся і відчинив ворота.\n— Ось, охорона розбіглася, все треба робити самому!\nПерше, що я помітив у дворі, був великий басейн, оточений шезлонгами і столиками. Воду з нього вже спустили, проте дно і стінки дійсно були щільно вкриті тванню.\n— Во, дивися, ця зелена фігня іде аж до дверей. Скільки не чистили, росте, як скажена.\nВіктор показав на доріжку із болотяної зелені, яка виходила з басейну, оминала столики і клумби, піднімалася по східцях і заповзала на масивні броньовані двері в будинок. Нитки водоростей звисали навіть з дверної ручки і наліпилися на вічко замка.\n— І чистити цю заразу вже нікому. Вчора найняли бабцю з вашого села, вона все прибрала, а вранці її гіпотонічний криз вдарив. А нам самим чистити не по статусу, ми ж люди поважні, в Ландоні вчилися.\nМи зайшли в будинок. Двоє приятелів уже чекали на нас за столом із пляшками дорогого імпортного пива, пліснявим сиром, здоровенними креветками й іншими “елітними” закусками.\n— Братан, пиво будеш? – запитав один з них.\n— Я ж на роботі!\n— А, поняв. Ну хоть креветочку попробуй, чи сирочок із Франції, не поддєлка отєчєствєнна.\n— Ні, не можна! Як написано в Біблії: “Род сєй ізгоняєтся постом и молітвою”. Мушу поститися. А от як роботу закінчу, то залюбки.\n— О, оце видно, професіонал, уважаю, братуха, – відповів другий друзяка, на вигляд найстарший з компанії. – Кстаті, я Вован, а оце – Дімон.\n— Роман, – я простягнув йому руку. Зауважив, що на кисті у Вована були татуювання з не дуже віддалених місць. – Свічки у вас є? – я одразу перейшов до справи.\n— Тільки ароматіческіє. Сказочноє Балі, мєжду прочім, не базар дешовий, – відповів Дімон.\nЯк мені розповіли, будинок святили лише після здачі у експлуатацію п’ять років тому. У церкві друзі востаннє були на Великдень.\n— Доведеться провести освячення, а потім чекати ночі.\n— Тобі чимось помогти? – спитав Віктор.\n— Не затуляй мені сонце, – посміхнувся я.\n— Не поняв? – спитав він з подивом.\n— Займайтеся своїми справами і не заважайте.\n— Окей, приступаєш?\n— Приступаю. Просто не заважайте, а я все зроблю, як треба.\nЯ попросив відро води, щоб освятити будинок. Вирішив глянути, котра година, а то щось ми забалакалися. А ось і годинник стоїть на комині: великий, під старовину, з бронзовою фігуркою русалки зверху. Майже шоста вечора. Як заведено, спочатку пішов на другий поверх. Там розташовувалася кімната відпочинку з баром, більярдним столом, кальянами і диванчиками. Я зауважив, що на стінах скрізь висіли сувеніри з усього світу: африканські маски, дерев’яні ідоли, шаманські амулети з кісток і пір’я, буддійські дзвіночки і божки різних релігій. Була навіть пентаграма, випалена на дереві, і всевидяче око масонів. От тільки нічого українського не було. Тут сам чорт ногу зламає, у що ж вони вірять? Зітхнувши, приступив до роботи. Ледь дочитавши канон освячення води, я відчув, наче хтось вороже дивиться мені у спину. Озирнувся: нікого не було, але погляд зупинився на чорній африканській масці з зловісним оскалом. Її очі, зроблені з кварцитів, світилися від полум’я свічок і ніби рухалися, як живі. Я відчув важкий жмут у грудях. Щоб заспокоїти нерви, зняв маску зі стіни і поклад обличчям донизу. Проте відчуття чужого погляду нікуди не зникло.\nЯ закінчив і спустився на перший поверх. Компанія, судячи з голосів і рухів, була вже геть п’яна. Пивні пляшки валялися на підлозі, а на столі стояла вже пляшка коньяку, майже порожня. І як це вони встигли так швидко сп’яніти? Пройшло ж не більше, ніж півгодини. Я подивився на годинник з русалкою й отетерів: восьма тридцять! Це я що, так довго нагорі затримався? Не може бути! Мабуть, годинник зламався. Тут чогось глянув на русалку, що сиділа на годиннику, грайливо вивернувши хвоста. Я точно пам’ятав, що вона була під бронзу, червоно-бура, а зараз вся зеленкувата, який старовинний пам’ятник, який ніколи не чистили. Перевтомився, чи що?\nЗа вікном вже сутеніло. Піднявся сильний вітер. Друзяки мене помітили і здивувалися, де я так довго пропадав. Я викрутився, вирішив завершити справу швидше і почав освячення першого поверху. Тут почалося щось незбагненне. Пивні пляшки покотилися по підлозі, хоча ніяких протягів не було. Коли я бризнув водою у напрямку комину, полум’я зашипіло, позеленіло і згасло. Годинник з русалкою похитнувся і важко гепнувся на підлогу, розсипавши друзки розбитого скла. П’яна компанія аж хором підстрибнула від несподіванки.\n— Ти акуратнєє тут, це ж ручна робота, елітний товар! – накричав на мене Віктор.\n— Та я не торкався туди! Це все нечиста сила! Що тут у вас таке? Може, барабашка завівся?\n— А хто його в біса зна, що воно таке! Ти ж екзерсист, сам і розбирайся. Ми тобі за це бабки платимо! А ми віддихать хочемо!\nЯ продовжив обряд, читаючи потрібні молитви. Надворі завили собаки. Такого жалісного виття я ще ніколи в житті не чув. Тварини чогось дуже перелякалися.\n— Вован, чуєш, опять собаки виють! – промовив Дімон.\n— І нащо ми за дресировку такі бабки вивалили? Трусливі тварюки. Так само вили, коли Серьога потонув.\n— Пацани, не сцить, бо з нами піп, а він тут з усім розбереться, – заспокоїв друзів Віктор.\nЯ ходив холом, освячуючи усі закутки. Дійшла черга до дверей. Підняв віник, щоб їх окропити, аж тут…\nВажкий стукіт у двері. Рука з віником застигла в повітрі.\nГуп! Гуп! Гуп!!! Звук відбивався луною по всій кімнаті.\n— Романе, ану глянь на монітор коло дверей, хто там стукає? – крикнув Віктор. – Там картинки з усіх камер. Стукає, чортяка, наче там кулак пудовий!\nГуп! Гуп! Гуп!!!\nЗвук став ще голоснішим, навіть стіни затрусилися. Віник випав з руки, а ноги стали ніби дерев’яні. Глянув на монітор. Нікого!\n— Знов хтось хуліганить, йо-мойо! Ану відкривай ці чортові двері! Не спрячешся! У нас зброя є! – Вован дістав з-під стола кобуру, розстібнув і витягнув пістолет. Клацнув затвор.\nЦе надало мені сміливості. Хто б це не був, я не дозволю зірвати обряд. Тремтячими пальцями крутнув ключ і різко відчинив двері. Нікого там не було, тільки вітер завивав. Я вже хотів зачинити двері, аж раптом почув голос:\n— Пустіть мене в дім!\nЯ застиг від переляку. Голос здавався знайомим, але якимось спотвореним, наче доносився з дна колодязя.\n— Ну чого застиг, як стовп? Роби щось! – гримнув Віктор.\nЯ відступив на крок назад. Аж тут на ґанку з’явилася біла туманна постать. Марево поступово згущувалося. За обрисами це була невисока жінка. Постать йшла в бік дверей повільно, наче пливла. Гола, дуже бліда, навіть зеленувата, вся покрита водоростями. Волосся темне, скуйовджене, чорно-зелене. По всьому тілу синці і крововиливи. Але найбільше мене налякало її обличчя: знесилене, змарніле, повне відчаю, з впалими зеленими очима. І до болю знайоме.\n— Ромчику, впусти мене, благаю! – знову почувся знайомий голос.\n— Марійко, це ти? Заходь, – мовив я машинально.\nІ вона зайшла.\n“О Боже, що я накоїв. Я ж впустив мерця в дім!” – подумав я.\nПримара пройшла повз мене, наче пропливла, обдавши холодом. Я заціпенів. Там, де проходив привид Марійки, залишалися калюжі смердючої води та водорості. Так ось звідки взялася доріжка із твані! Схоже, примара була тут не вперше.\nПривид вже підходив до столу, де сиділа компанія. Першим оговтався Вован. Він схопив пістолет і вистрілив кілька разів. Кулі пролетіли крізь примару, одна з них зрикошетила і просвистіла поряд з головою Віктора.\n— Вован, дебіл, чуть мене не вбив! Кинь свою пукалку!\nВован закричав і побіг до дверей, все ще тримаючи пістолет. Дімон скочив із-за столу, схопив ніж і кинув його у примару. Ніж пройшов крізь неї і впав на підлогу. Дімон вибіг у двір слідом за Вованом. Віктор застиг у кріслі з відкритим ротом і виряченими очима. На якусь мить примара застигла, ніби задумалася, а потім рішуче повернулася до дверей. Здавалося, що вона йшла повільно, але незбагненним чином наздоганяла втікачів.\nУ дворі почувся страшний крик. Я визирнув з дверей і побачив страшне видовище: Вован лежав на перевернутому мангалі, насаджений на шампури. Вони пробили його тіло, неначе шпаги, і він стікав кров’ю. Вован хрипів і смикався у конвульсіях. З іншого боку двора почувся крик Дімона: примара наздоганяла його. Він біг, не розбираючи дороги, прямо до басейну. Ще мить, Дімон підковзнувся і перелетів через бортик. Замість очікуваного сплеску почувся звук падіння і крик. Я й забув, що напередодні звідти спустили воду.\nТе, що сталося далі, ймовірно, тривало лише кілька хвилин. Але час ніби сповільнився, розтягнувся, і здавалося, що все це тривало годину. Серце скакало у грудях, як в’юн в ополонці. Від страху та хвилювання я ледве міг дихати.\nПримара зупинилася біля басейну, потім обернулася до дверей будинку. Я зустрівся з поглядом її смарагдових очей, які світилися у сутінках, як у кішки. В них застигли біль, образа і лють. Саме таким я бачив її обличчя на фотографії з могили, коли хмара закрила сонце.\n— Марійко, навіщо ти це наробила? – ледь вимовив я.\n— Я роблю те, що мушу, – прошипіла вона. – Не заважай мені!\n— Не заважати чому? Чого ти хочеш?\n— Помсти! Все, чого я хочу, це помста!\n— Я не дозволю, – твердо сказав я та заслонив собою дверний прохід.\n— Не заважай мені, – прошипіла примара та рушила до дверей, залишаючи слід із свіжої твані.\nМій погляд застиг на її примарній постаті. Мабуть, вперше я побачив її голою. Сільські дівчата звикли купатися без одягу, проте вона, вихована у традиційній родині, стидалася мене, та завжди просила відвернутися, коли йшла купатися у ставку. А я не хотів її бентежити, тому завжди чемно відвертався. Тоді, крадькома повернувши голову, я міг бачити її лише зі спини. Зараз я застиг, розглядаючи її всю – її струнку дівочу фігурку, тендітну та витончену, наче скрипка – із широкими округлими стегнами, вузькою талією та кутастими плічками. Погляд на мить затримався на її пружних грудях – маленьких та твердих, як два лимони.\nДивна це річ – кохання! Якою би не виглядала твоя кохана – втомленою, змарнілою, роздратованою, розлюченою, брудною, розпатланою – все одно серце стискається, коли дивишся на неї, та переповнюється ніжністю. Я хотів обійняти її, пригорнути до себе, як завжди робив, ледь опинявся з нею наодинці. Я розумів, що навпроти мене стоїть монстр. Що від тої ніжної та чистої дівчини, яку я кохав всі ці три роки, з того часу як зустрів її ще дванадцятирічною дівчинкою на березі ставка, вже не лишилося нічого, крім душі, сповненої ненависті та люті. Та, яку я вже подумки бачив своєю дружиною, уявляючи, як буду вести її під вінець, щойно вона стане повнолітньою, вже давно перебуває у світі мертвих… Жага помсти – ось що ще тримало її тут, серед живих, та не давало їй спокою. Тепер, попри шок та страх перед цією примарною істотою, всі частини пазлу у моїй голові склалися. Зважаючи на сліди побиття на її блідому тілі та кров внизу живота, в те, що вона сама втопилася, міг повірити лише повний йолоп. Я уважно придивився до її обличчя та побачив на шиї сліди пальців. Її ще й душили. Напевно, дільничний та патологоанатом у райцентрі оглядали тіло. Як вони могли не помітити ці сліди? Або помітили, але нічого не повідомили, тому що… Я озирнувся на Віктора, білого, як стіна кімнати. Він втиснувся у своє крісло та тремтів, вирячивши перелякані очі на примару. Він хапав ротом повітря, наче риба, викинута на берег.\n— То це ти її вбив, покидьку? – спитав я його, і у моєму голосі задзвенів метал.\n— Ні! – заверещав він. – Це не я! Я лише… Я лише залицявся, нічого більше. Це все вони! Я нічого не зробив!\n— Нічого не зробив, щоб захистити мене! Бо ти такий же, як вони! – вигукнула примара. – Коли вони затягли мене усередину машини, там били, ґвалтували, знову били і знову ґвалтували, а потім запросили закінчити…\n— Я не зміг! В мене не встав! Я не зміг… – верещав Віктор.\n— Коли чоловік з розмальованими руками придушив мене і поніс топити, ти теж нічого не зробив. Ти лише стояв і дивився! Тому ти теж винний!\n— Марійко, зачекай, благаю! – вигукнув я. – Не вбивай його! Він же останній свідок! Нехай усе розкаже та у всьому зізнається!\n— Ні! – прогарчала примара та рішуче ступила на поріг. – Пусти мене!\nЯ похитав головою. Аж раптом ніби холодний вітер загустів та вдарив у груди. Мене відкинуло на кілька кроків, так що я гепнувся спиною на підлогу і боляче вдарився потилицею. Килим пом’якшив силу удару, тому я не втратив свідомості. Проте від удару не міг деякий час ні вдихнути, ні видихнути. Примара рушила через поріг, прямуючи до крісла, де все ще сидів Віктор. Я міг лише спостерігати крізь сльози, як вона йде, повільно, не поспішаючи, але неухильно прямуючи до своєї цілі, наче крижаний голем. Примара наблизилася до крісла, так що її відділяв від Віктора лише різьблений столик, де все ще стояла недопита пляшка і порожні чарки.\nЯ повільно підвівся і сів, струснувши головою. В голові трохи прояснилося, а думки стали чіткішими.\n— Марійко, благаю! – гукнув я до неї. – Не роби цього! Він потрібен нам живим! Нам потрібен свідок, щоб всі знали, що сталося насправді…\nУ відповідь примара лише загарчала, вискаливши зуби.\nВіктор різко встав на ноги, хитаючись від хмелю, та штовхнув стіл на примару. Стіл впав набік, склянки та пляшка полетіли на підлогу. А Віктор з неочікуваною прудкістю кинувся навтіки до дверей.\n— Все марно! Не втечеш! – прошипіла примара.\nВона майже настигла Віктора біля ґанку, але той рвонув ще швидше, трохи відірвавшись від примари. Вона йшла слідом, повільно, але дивним чином не відставала.\nВіктор нісся у бік воріт зі всіх сил, мабуть, побивши всі рекорди з бігу на короткі дистанції, але все було марно. Він налетів на ворота та впав. Віктор почав нишпорити у себе по кишенях, шукаючи ключ від воріт. Але ключа не було, напевно, він залишив його десь у домі. Тепер Віктор повзав на колінах та скиглив, наче цуценя, викинуте господарем на мороз. Його обличчя перекосилося від переляку, а з рота текла цівка слини. Він дрібно тремтів, розуміючи, що для нього незабаром усе скінчиться.\nПримара наблизилася до нього впритул. Я ледь дошкандибав до дверей та сперся об косяк, відчуваючи смертельну втому. Мені вже не хотілося рятувати цього покидька від кари, на яку він заслуговував. Бо саме через нього усе почалося. Якби він не почав приставати до Марійки, можливо, що й його друзяки не стали би до неї чіплятися…\n— Вікторе, чому? Навіщо ти поліз до неї? Хіба тобі не вистачало продажних дівок, яких ти міг просто купити? Або розбещених молодиць у місцевому клубі на дискотеці? Навіщо тобі здалася ця чиста й невинна дівчина?\n— Я сам не знаю! – заскиглив Віктор. – Щось на мене найшло. Я просто її побачив та захотів! Я завжди отримував те, що хочу! Ще з дитинства! Батьки ні в чому не відказували. Мене вчили завжди діставати те, що я хочу! Бо це – кредо хазяїна життя! Або ти нагинаєш всіх, хто нижче тебе, або тебе нагнуть! Я переконатися хотів!\n— Переконатися у чому? – спитав я, відчуваючи, як у мені наростає лють. Ще трохи, і мене переповнить бажання вбити його самому.\n— Чи тварина я тремтяча, або право маю?\n— Ти тварина! – крикнув я на нього. – Ти просто тварина. Жалюгідна, боягузлива і мерзенна! Для тебе всі, у кого менше грошей, ніж у твоїх друзів, і у кого не такі багаті та впливові батьки, уже не люди. Вони для вас просто худоба, яку ви зневажаєте та принижуєте з найліпшої нагоди! Ти покидьок, і ти заслуговуєш на смерть!\n— Змилуйтеся, умоляю! – заскиглив він. – Я все розкажу!\n— Ні! – закричала примара і зробила останній крок до нього. Тепер її прозора постать височіла над ним, а руки тягнулися до голови. Віктор підняв голову, зустрівшись поглядом зі своєю колишньою жертвою, закричав та впав обличчям униз, задихаючись. Його тіло засмикалося в конвульсіях і завмерло. Він більше не дихав. Вочевидь, примарі так і не довелося нічого зробити – останній злодій помер від страху. Він лежав, скорчившись на карачках, уткнувшись пикою у засохлу твань і бруд.\nПримара повернулася і повільно пішла до мене. Я застиг і просто дивився на неї, розуміючи, що це востаннє я бачу свою кохану. Злість та лють зникли з її обличчя. Тепер на ньому був смуток та відчуженість. Марійка зупинилася біля ґанку. Наші погляди зустрілися.\n— Ромчику, – тихо вимовила вона. Від звучання її голосу мене перетрусило. – Пробач мені…\n— За що тебе пробачати, Марійко? – спитав я, ніяковіючи. – Ти ж мене не зраджувала?\n— Ні, не зраджувала! Він почав до мене чіплятися, але я його відштовхнула. Потім спіймав мене на вулиці і притиснув до дерева. Люди могли казна-що подумати. А потім він пішов до моєї матері. Вона благала мене, щоб я йому не відмовляла. Вмовляла, може вийду заміж за багатого. Він поводився зі мною грубо, як зі служницею. Казав, що жодна дівка йому не відмовляє, бо в нього багаті та впливові батьки. Якось він запропонував мене підвезти, але повернув до ставка, зупинився і почав мене лапати. Я відштовхнула його, вирвалася і вискочила з машини. Він наздогнав мене і почав рвати одяг. Я закричала, але вже було пізно, і на ставку нікого не було. Тут під’їхала інша машина. Я зраділа, думаючи, що мене врятують. Але це були друзі Віктора, вже п’яні. Особливо той старший. Він почав насміхатися над Віктором і сказав, що покаже, що робити з непокірною дівкою справжньому мужику. Навчить його, як підкоряти жінок. Він бив мене, порвав одяг і зґвалтував. Слідом двоє його дружків поглумилися з мене. І коли я вже лежала на траві, стікаючи кров’ю, вони запропонували Віктору закінчити те, що він почав. Але він не зміг. Просто стояв і дивився. Я плакала і благала відвезти мене до лікарні. Говорила, що нічого не розкажу. Але той старший сказав: “Я тобі не вірю, сучка!” – і почав мене душити. Потім один з них запропонував просто мене втопити і вдати, що я сама потонула. Вони удвох потягли мене до води. Перш ніж померти, я звернулася до тих, хто міг допомогти мені помститися, в обмін на свою душу. І вони допомогли. Вони дали мені цю силу…\n— Навіщо? Ти занапастила свою душу!\n— Бо я жадала помсти… Мені так самотньо, Ромчику, так холодно! Іди до мене, обійми мене, обігрій! Ходімо зі мною! Ми будемо завжди разом, – вона розкрила обійми і зробила крок назустріч…\nСтрах накотив на мене холодною хвилею. Знову голосно завили собаки. Я відсахнувся і перехрестився. Марійка зойкнула і зупинилася. Вона жалісно дивилася на мене, не в змозі підійти ближче. Я лише мовчки захитав головою:\n— Іди з миром, Марійко! Я молитимуся за твою душу. Поки її ще можна врятувати, я врятую. Прощавай, моя кохана!\n— Прощавай, Ромчику, – сказала вона тихо, розвернулася і пішла.\nЯ дивився їй вслід – і розумів що це востаннє. Я витріщався на її струнку постать, як тоді. коли ми разом ходили купатися. Тепер вона стала прозорою, наче зі скла, та крізь неї просвічувалися навколишні дерева. Все одно, я не міг відірвати свій погляд від її блідого тіла, вкритого синцями та подряпинами. Вона йшла повільно, не поспішаючи, ніби пливла над доріжкою з висохлої твані, похитуючи округлими стегнами, і у мене защеміло серце від туги за нею.\nПримара підійшла до басейну. На мить мені здалося, що в ньому колихається темна вода. Почувся плескіт. Примара розсипалася на густий туман, і він опустився у басейн. І тут три величезні собаки вибігли звідкись з гавкотом. Відчувши чужинця, вони загарчали, вищирившись. Від наміру перелізти через паркан і тихо піти звідси довелося відмовитися. Я швидко зайшов до будинку і закрив вхідні двері на ключ. Усю ніч я провів у пустому домі. Лише ближче до ранку вдалося трохи поспати. Голос Марійки і її понівечене тіло не виходили в мене з голови. Я був у відчаї. Я не знав що мені робити і як жити далі. Здавалося, що померла найкраща частина мене, і весь світ навколо став чужим і спустошеним…\nВранці до будинку увірвалися поліціянти. Мене заарештували і відвезли у відділок до райцентру. Слідчий кілька разів допитував, намагаючись змусити зізнатися у потрійному вбивстві, але я стояв на своєму. Кілька разів мене будили посеред ночі та світили ліхтарями в очі, вимагаючи “щиросердне зізнання”. Але марно.\n— Який із мене вбивця! – роздратовано закричав я. – Подивіться на мене і на них! Вони викликали мене освятити будинок, а самі напилися до чортиків, поки я був на другому поверсі. Я почув крики і постріли. Щось кричали про якогось привида. Коли спустився донизу, всі троє вже лежали мертві надворі…\nНас перервала дівчина в погонах лейтенанта. Вона принесла документи і повідомила слідчому, що результати розтину усіх загиблих не підтвердили насильницької смерті. У тілах виявили підвищений вміст алкоголю і сліди наркотиків. Слідчому нічого не залишилося, як мене відпустити…\nМене тримали у відділку три доби. Вийшовши звідти, я не одразу второпав, де саме я перебуваю. Багато часу витратив, намагаючись знайти будинок своїх батьків, і лише побачивши п’ятиповерхівки, збагнув, що я не у своєму селі, а в райцентрі. Я сів на маршрутку до села. З важким серцем завітав до батьків Марійки. Вдома була лише мати з маленькою донькою. Я запитав, чи допомогла ворожка. Почувши це, мати розлютилася, та просто оскаженіла:\n— Це ти у всьому винен! Це все через тебе, покидьку! – кричала вона. – Це ти задурив їй голову своєю романтичною балаканиною! Вона могла вийти за багатого, а не за такого голодранця, як ти! Тепер вона в могилі. Це все через тебе! Вона погуляла з цим хлопцем, а потім згадала, що ти скоро приїдеш, і втопилася. Ненавиджу тебе!\nВона розридалася і закрила обличчя руками.\n— Це неправда! – вигукнув я. – Вона не накладала на себе руки! Її вбили.\n— Забирайся звідси! – мати заверещала і жбурнула мені в обличчя книгою, яку взяла зі столу.\nКнига впала розкритою, сторінками вниз. Я нахилився, обережно взяв її у руки та вийшов з будинку. Услід мені неслися прокльони. Я одразу впізнав цю книжку – “Лісова пісня” Лесі Українки. Минулого року, повертаючись до Києва, я подарував її Марійці на згадку. Я подивився на сторінки, які відкрилися, коли книга впала. Мій погляд упав на рядки, підкреслені червоною ручкою:\n“Кохання — як вода: плавке та бистре, рве, грає, пестить, затягає й топить. Де пал — воно кипить, а стріне холод — стає, мов камінь.” (Леся Українка “Лісова пісня”)\nПісля цього я завітав до попа Ферапонта. Біля воріт стояла машина – новенький білий Мерседес. Ферапонт виходив з кабіни, щоб відкрити ворота, і побачив мене. На його обличчі відбилися подив і страх.\n— Отче, на пару слів! – гукнув я до нього. – Бо є розмова.\nПіп застиг на місці, але швидко опанував себе і навіть посміхнувся.\n— А, це ти, Романе? Ну ладно, почекай трохи, поки машину в гараж заведу.\nВін був у своєму священицькому вбиранні, видно, тільки що повернувся зі служби. Цербер залився гавкотом, ледь мене побачивши.\n— Цить, пес смердючий, пекельний виродок, мерзенна помісь шакала і гієни! Згинь з очей моїх!\nПес заскавулів та сховався у будку.\nЯ дочекався, поки піп заведе машину, і зайшов з ним в будинок.\n— Дружина поїхала в сусіднє село — сирітський будинок відвідати, – сказав піп. – Так що пригощати нічим не буду. Навіть чаю немає. Про що поговорити хотів?\n— Ви же знали, що Марійка не сама потонула? І руки вона на себе не накладала?\n— Не знав, – відповів піп. – Але здогадатися можна було, – він опустив очі. – Я бачив тіло. І синяки бачив…\n— Тоді чому? Чому ви приховали? Чому ви вдавали, що згодні з тим, що вона самогубця, і ховали її, як самогубцю? Без нормальної вичитки і належного поховання?\nЯ стояв на місці, стиснувши кулаки, але піп зблід і відступив на два кроки, притиснувшись до стіни.\n— Скільки вони тобі заплатили? – вигукнув я. – Скільки ти взяв за мовчання, юдо?\n— Анітрохи! – пробелькотів піп. – Вони взагалі не платили нічого! Тільки погрожували мені і залякували. Пригрозили, що якщо десь ляпну, що вона не сама померла, моя дружина також потоне. Особливо цей Вовка був борзий. Погрожував, що мені голову зверне. Шкода мені Віктора! Хороший хлопець був, з хорошої сім’ї. Церкві багато жертвував і сиротам допомагав. Але зв’язався з поганою компанією, і пішли гулящі дівки, пиятики, наркотики. Але ж я йому говорив, я ж його попереджав! Але він мене не слухав…\n— Щоб тебе слухали, ти сам повинен бути прикладом! – перебив його я.\n— Помілуй мя, Господи, ібо нємощен єсмь, – піп перехрестився.\n— І як тобі ночами спиться, отче? Совість часом не мучить?\n— Мучить. А що поробиш? Зробленого не повернеш!\n— Ще й як повернеш! – я наблизився впритул до нього і майже притиснув його до стіни. – Відспівай її як слід! Прочитай над нею канон за упокій всю ніч безперервно. Від заходу до світанку.\n— Як Хома Брут над панночкою? – спитав піп.\n— Якщо боїшся, то візьми крейду та окресли коло! Але все одно відспівай. А потім накажи викопати з пагорбу та перепоховати її на кладовищі, як їй личить!\n— А якщо ні? – піп з викликом подивився на мене.\n— Тоді буде те, що сталося з Віктором. Вона прийде вже за тобою. Тебе теж знайдуть з перекошеною від страху пикою і розривом серця. Тому не грайся зі мною у піжмурки! Я стежитиму за тобою!\nПіп зблід і повільно осів на підлогу. Я відступив на крок назад.\n— Не занапастиш, юначе! – забелькотів піп. – Все зроблю, що треба! І в лучшем виді!\n— Якщо вони тебе залякали, то тепер вони всі мертві! Чого ти їх боїшся? Тобі варто боятися мене, а не їх!\n— Справді, чого тепер боятися? – він трохи заспокоївся. – Я виконаю свій обов’язок! Я все зроблю, чин чином. Не бійся за це! Йди з миром!\nДорогою на зупинку автобуса я зустрів діда Свирида. Він ніс вудки та відерце з рибою.\n— Вітаю, бурсаче, – гукнув він до мене. – Вже їдеш від нас? Чому так швидко?\n— Бо маю нагальні справи. Треба дещо владнати.\n— А чому не зайдеш на могилку, щоб попрощатися з Марійкою?\n— Здається, я вже з нею прощався.\n— Іди та ще попрощайся! Бо щось на нашого попа найшло просвітлення. Він дозволив її перепоховати на кладовищі. Іди попрощайся, поки її не викопали!\n— Авжеж, діду!\n— Помолися за її душу! Вона була чистою, наче янгол. Не місце їй у пеклі! Хай спочиває з миром.\nДід Свирид попрощався і пішов далі. Я довго дивився йому услід. Раптом мій погляд упав на його сліди, залишені на ґрунтовій дорозі. Вони були мокрі, із частками твані, хоча дощу не було вже тиждень. Я протер очі. Мабуть, примарилося від втоми…\nЗадихаючись, я ледь піднявся на пагорб. Далися взнаки безсонні ночі у домі та у відділку. Могилка на пагорбі виглядала так само як і кілька днів тому. Хіба що біля кам’яної плити додалися ще вінки та букети живих квітів.\n“Отак завжди,” – думав я про себе: “Поки хтось живий, ніби не помічають, не цікавляться. А як помре, тут і згадки про те, якою прекрасною людиною була небіжчиця, як всі з нею дружили, як цінували… Гидко. Яке мерзенне лицемірство! Бідолашна дівчина!”\nЯ твердив собі, що мушу робити те, що повинен, незважаючи ні на що. Як там казали давні римляни: “Роби що мусиш, і хай буде, що буде!”\nЯ знав напевно, що деякі викладачі залишалися на літо, і до когось можна звернутися за порадою та попросити замовити молебень за порятунок душі Марійки. І самому молитися за неї день та ніч, хоча надії на те, що це змінить бодай щось, в мене було мало. Чи пробачить Бог угоду з потойбічними силами та вбивство своїх кривдників? Бо сказано же у Біблії: “Аз єсмь отмщєніє, аз воздам!” І взагалі, чи є справедливість на небесах, якщо її немає ніде на землі?\nЯ відчув, ніби легкий вітерець торкнувся волосся, і почув у голові тихий голос: “Не забувай про мене! Прощавай!”\nЗ фотографії мені усміхалося осяяне ранковим сонцем лице Марійки. Вона дивилася на мене, ніби жива. Я встав на коліна, взяв у її портрет та поцілував. Серце пронизав різкий біль, наче в нього вдарили ножем. Я відчув запаморочення і ледь втримався на ногах. Це тривало лише мить і минулося швидко, як і почалося. Я підвівся на ноги, кинув останній погляд на фотографію, повернувся і пішов до зупинки…\nКоли я дійшов до зупинки, виявилося, що мій автобус вже давно від’їхав. Я став ловити попутки. Нарешті, зупинився один рейсовий автобус. У салоні скрізь сиділи бабці та діди із клунками, мабуть, їхали на базар.\n— Не стій, юначе, залізай швидше! – гукнув до мене старий водій. – Куди їдеш?\n— До самого Києва, – відповів я, залазячи до салону. На жаль, всі сидячі місця було зайнято. Вільне місце лишилося лише біля водія. Я сів поряд. – У семінарії вчуся.\n— А, он як? – водій посміхнувся. – Тоді грошей з тебе не візьму. А після семінарії що будеш робити?\n— Служити та працювати, – відповів я. – Бо хтось мусить…\nПопередній записНазад Там, де зорі криють світ\nНаступний записНаступн. Мовчання кам’яного серця\nЛипнева Ніч або Утоплениця: 42 коментаря\n12 Червня, 2021 о 21:16\nВітаю. Що ж, побачивши кількість коментарів спершу злякався, але згодом зрозумів, що вони не надто розгорнуті. Стосовно твору: мені здається, він більше до конкурсу присвяченого Гоголю пасуватиме що тематично, що стилістично, що навіть назвою. Про неточності багато говорили, можу лише додати від себе, що слизький момент з віком легко обходиться важкою хворобою, через яку Марійка пропустить рік школи і цього вистачить, аби до 16 дотягнути. Неідеально, проте вік згоди й питання про педофілію відпадуть. Також образ попа Ферапонт мені аж надто гротескним видався, все ж порося було зайвим.\nКрім того, твір потребує вичитки і побудова речень дуже видає новачка. Навіть якщо події зв’язані, вони складають враження перерахування того, що трапилося і мозок подумки дописує перед кожним реченням: “А потім…”. І розмова з Віктором вийшла задовга, враховуючи обставини.\nЗ плюсів, напруга та горор Вам таки вдалися, деякі сцени взагалі немов на власні очі побачив. Враховуючи це, оповідання заслуговує на “четвірку”.\n13 Червня, 2021 о 0:16\nдякую що не одиницю. якщо цензура не пускатиме текст, додам ще рік, дякую за пораду.\nконкурсів на честь Гоголя у нас на жаль не було та навряд чи вже будуть, бо він писав російською\n8 Червня, 2021 о 14:50\nНе читаю інших відгуків, щоб не спойлерити собі, бо свій відгук пишу по ходу читання. Тому вибачаюся, якщо повторю за кимось…\nОдразу нелогічно: хлопець вважався нареченим дівчини, а його не попередили про її смерть і похорон. Це перше.\nТиждень тому дівчина була жива, а на могилі вже плита. Плиту так швидко не ставлять, земля має влягтися хоча б 6 місяців, краще рік. До того на могилі хрест (не цей випадок) або вінки. Це друге.\n“omnia vera” – точно не “меа”?\n“Сільські дівчата звикли купатися голими” – вибачаюся, але навіть 70 років тому у сільськиї дівчат вже була білизна. Яку і використовували замість купальників. Інфа сотка. А в часи героя навіть купальники вже винайшли, без яких дівчатам на ставок було йти соромно. Теж інфа сотка. Це третє.\nГерой роздивляється дівчину – їй 14 чи 15, раніше говорилося, що вона “не бабиста” і дуже струнка. І тут раптом округлі стегна. У ставку наростила? Четверте.\nВіктор чкурнув від дому, але герой (який не біг) стоїть і з ним спокійно розмовляє. П’яте.\n“Вона принесла документи і повідомила слідчому, що результати розтину усіх загиблих не підтвердили насильницької смерті” – навіть при тому, що один з хлопів наштрикнувся на мангал і конав у дворі на очах героя? Шосте.\nМати, яка хоронила доньку, мала бачити її тіло. І вона вірить у “втопилася”? Сьоме…\nЩо сподобалося: ідея з езорцизмом (і як поводиться хлопець під час спілкування з замовниками), сам сюжет після спілкування з “клієнтами”, особливо твань у басейні. Русалка на годиннику, яка підводить нас до правильного настрою. Як герой впустив дівчину в дім. І канон за упокій сподобався.\nМій висновок: ви пишете цікаво, але над логікою раджу попрацювати.\n8 Червня, 2021 о 18:48\nДякую за зауваження. Завдяки вам буду знати що саме треба виправити\n8 Червня, 2021 о 21:01\nЧому йому не повідомили про смерть: формально, він до неї не сватався, батьки не хотіли його засмучувати, а мати Марійки його ненаиділа. Дія відбувається у кінці 90х, коли мало в кого були мобілки, особливо в селі.\n“Вона принесла документи і повідомила слідчому, що результати розтину усіх загиблих не підтвердили насильницької смерті” – навіть при тому, що один з хлопів наштрикнувся на мангал і конав у дворі на очах героя?\nМається на увазі, що нікого не вбили, це нещасний випадок.\nМати, яка хоронила доньку, мала бачити її тіло. І вона вірить у “втопилася”?\nВона була вбита горем, тіло не роздивлялася, тим більше, що воно роздулося від перебування в воді. Одягнули тіло і привели в порядок у морзі. А щодо експертизи, то поліцію і судмедексперта могли підкупити ті ж крутелики, а попа вони залякали.\n15 Червня, 2021 о 9:06\nдякую за зауваження, вони допоможуть покращити твір та прибрати слизькі моменти які я там допустив\n5 Червня, 2021 о 22:03\nДивна мотивація вчинків у персонажів. Батьки переїхали до села, бо нічого не тримало в місті? А важка фізична праця, а необхідність доглядати за хатою – не налякало? Ймовірніше, розраховували на дармові гроші, коли син отримає власну парафію.\nДалі. Чому ГГ взнає про смерть Марійки від діда Свирида? Якщо це була його наречена, він мав про це вже знати. Та навіть батьки б зателефонували.\nОтже, взнав. Яка реакція?\n“Я уявив собі її образ, який запам’ятав з минулого літа… Невисока на зріст, струнка, ніби та Мавка з “Лісової Пісні””\nНе образ він має уявляти, а спитати – що трапилось, яким чином, хто винний… Не той випадок, коли спадає на думку “Лісова Пісня”.\n“І дійсно, історія була банальна. Як кажуть, таке трапляється щодня… І ми байдуже слухаємо про це краєм вуха… Але коли це трапляється з тією, про кого не можеш думати без завмирання серця…\n52 слова, жодної інформації…\n“Піп той, пес пузатий, на кладовищі її ховати заборонив, не відспівував. Сказав, що самогубців не можна”\nНе дуже зрозуміло, в який час відбуваються події. Коледж, телефон – усе вже існує. Тобто сучасність. А в такому разі – кладовища не підпорядкуються церкві та попам, це комунальне підприємство.\n“omnia vera mecum porto” – помилка, правильно буде “omnia mea mecum porto”.\n“— Ви хотіли сказати: екзорцизмом? – уточнив я. – Ну, якщо добре заплатите, то візьмуся”\n“Я попросив відро води, щоб освятити будинок”\nЗдається, екзорцизм – це трохи інше. )))\n“Примара підійшла до басейну. На мить мені здалося, що в ньому колихається темна вода”\nНа цьому місці стає зрозуміло, що буде далі.\nНадмірно пафосний твір. Передано куті меду. Оце все\n“— Служити та працювати, – відповів я. – Бо хтось мусить…”\nТа саме той, хто щойно просив триста баксів за своє “служіння”.\nЗ іншого боку – передбачуваний сюжет, відсутність інтриги. Текст не тримає увагу.\nЯкби я брала участь у конкурсі, поставила б найнижчу оцінку.\n5 Червня, 2021 о 22:39\nдякую за обсирання. так блискуче обісрати твір як це зробили ви ніхто не спроможний\n5 Червня, 2021 о 22:42\nПринаймні, я утрималась од образливих слів. І вам раджу.\n5 Червня, 2021 о 22:43\nце не сучасність. дія за багатьма ознаками відбувається у кінці 90-х, саме тому що ще нема мобільних телефонів – вони були лише у крутеликів.\n5 Червня, 2021 о 22:56\n“Батьки переїхали до села, бо нічого не тримало в місті?”\nякщо ви цього не бачили, це ще не значить що цього нема. я кілька наочних прикладів бачив на власні очі.\n6 Червня, 2021 о 9:15\nПісля вашого відгуку удачу на конкурсі мені вже не побачити, бо люди часто спочатку дивляться на відгуки до твору, а потім вже голосують\nа яка має бути ще інтрига? Вбивця піп?\n6 Червня, 2021 о 13:19\nВсе, що я хтіла сказати про цей твір, я вже сказала у своєму першому коментарі. Коментатори мають право висловлювати власну думку, незважаючи на те, схвальна вона чи критична відносно твору. Єдина умова – не переходити на особистості. Бо ми обговорюємо твір, а не автора і не коментаторів. Ви можете погодитися з моїм поглядом, можете не погоджуватися, це на ваш розсуд – ви автор, вам і визначатися далі, що робити з цим текстом. Але за будь-які умови автори чи коментатори не мають поводитися в коментарях по-хамському. Ви згодні з цим? Отже, після вашої відповіді на мій відгук я не маю бажання спілкуватися з вами далі. Це теж моє право. Щодо решти учасників – немає підстав вважати, що вони недбайливо ставляться до своїх суддівських обов’язків і не читають конкурсні оповідання.\n6 Червня, 2021 о 19:48\nпрошу вибачити мене за різкість, бо такі оціночні коментарі як ваш – це мій страшний сон та кошмар будь-якого новачка. Мене такий коментар зачепив за живе. Саме такі коментарі змусили мене покинути писати на роки, бо я вважав себе повним нездарою, який ні на що нездатний. Якщо би такий коментар отримав новачок, який вперше подав своє перше оповідання на конкурс, то така оцінка його твору змусила би його видалити свій твір та покинути писати. Бо його твору поставили найнижчу оцінку та написали, що це повна маячня, та такий твір нічого не вартий.\n5 Червня, 2021 о 16:02\nІсторія гарна. Трохи посварю, бо є куди покращити на мою думку. Напевно я занадто довго живу в іншому середовищі, бо вік дівчинки мені теж муляє. Якесь воно дикунство. Неповнолітню дівчину по-звірячому згвалтували та вбили, а всі вдають, що все гаразд, практично норма. І стосунки героя с маленькою дівчинкою теж трохи дивні на мій погляд.\nЧому не можна в коледж після закінчення школи? Не дуже добре знаюся, але після одинадцятого чи дванадцятого класу виглядало б логічніше.\nЧи перенести дію в фентезійний, вигаданий світ або в іншу епоху.\nІ ще, релігія все-таки – зло.\n5 Червня, 2021 о 17:01\nможе тому що у селах нема одинадцятого та дванадцятого класу, а є лише восьмирічна або дев’ятирічна школа, а далі або до СМТ або до міста-райцентру. релігія не зло, а те що тримає більшість людей у межах пристойного. у селах та селищах у кінці 90-х було багато таких нерозкритих злочинів. а ті, що здійснювали мажори, взагалі не поспішали розкривати\n5 Червня, 2021 о 17:40\nНе всюди ж однаково. Мій знайомий до сусіднього села в десятирічку ходив, потім вступив до університету як раз у 90-х.\nДивлячись на нетверезого та продажного попа, що до позитивної ролі церкви в мене є сумніви.\n5 Червня, 2021 о 22:58\nя можу з вами не погодитися. але все одно дякую вам за критику!\n8 Червня, 2021 о 14:54\n“може тому що у селах нема одинадцятого та дванадцятого класу” – вибачте, але на цьому місці я чаєм поперхнулася. Чому ви так вважаєте? Якщо що, можу свій шкільний атестат сфотографувати. З сільської 11-річки.\n9 Червня, 2021 о 0:08\nя вам вірю 🙂 але ваше село – скоріше виняток. ви маєте рацію. проте кожен писав виходячи із власного із свого досвіду. у тому селі де була дача моїх батьків була лише 9-тирічна школа. при населенні 10 тисяч. далі вже або у Київ або у Яготин, або у Переяслав\n4 Червня, 2021 о 21:33\nНепогане оповідання. Сподобалося напруження, яке викликала поява привида. Єдине, що якось зачепило, то відсил на Достоєвського((( “Чи тварина я тремтяча, або право маю?” Але то суто моє сприйняття (точніше, несприйняття) його творчості((( Успіху Вам!\n4 Червня, 2021 о 21:56\nа що поганого у відсилці на Достоєвського? тим більше що це фраза антагоніста – натяк на те, що він принаймні у школі читав класику, та що він мислить так само як Раскольніков. Тобто ставить себе вище за інших людей. Одна фраза показує весь його обрій: “я вища істота. я роблю те що хочу. я хазяїн життя. а ви всі бидло”. Там взагалі багато є відсилок. Не всі помітили\n4 Червня, 2021 о 22:40\nТа я й не кажу, що це щось погане. Я одразу зрозуміла, що це прирівнює антагоніста до героя роману Достоєвського, що не робить йому честі. Просто якось з Достоєвським у мене не склалося))))) от і кинулося в очі)))) Це ніяким чином не псує враження від твору.\n4 Червня, 2021 о 23:49\n4 Червня, 2021 о 21:28\nДуже незле, дуже. Написано жваво, відтиски з різних суспільних шарів зроблені точно. Є дрібні зауваги по техніці, але то не критично. Власне, для себе знайшов три великих мінуси.\n1. Дуже мало емоцій, особливо на початку, коли ГГ дізнається про смерть коханої. Надто сухо. Ані запахів не згадав, ані яка в неї гладенька шкіра, як волосся протікало крізь пальці, смак поцілунку, тощо. Тим більше, далі в тексті сказано, що він із нею усе ж таки обіймалися. Сумніваюся, що там і до поцілунків не дійшло 🙂 Злодії те саме – помер від страху – добре. А міг би обпудитися, приміром, перед тим, як померти 🙂 це б виглядало ефектніше – особливо коли він так прагнув бути хазяїном життя, а помер, вірніше, подох як останній алкаш – бухий, засцяний і під забором.\n2. Дівчині на момент смерті – 14. ГГ каже, що запав на неї три роки тому. Тобто, її було одинадцять. Мені здається, чи надто цей момент відгонить пкдофілією? 😉 не подумайте, я не так, щоб високий мораліст в цьому питанні, сам у 17 зустрічався з дівчиною 13 років 🙂 але, як на мене, 11 усе таки трохи замало. Тим більше, що нічого не заважало зробити її 16 річною на момент подій.\n3. ГГ погоджується допомогти бандюкам. Ок. Читач одразу здогадується, що то ті самі, що вбили дівчину. Однак він на повному серйозі за 500 баксів іде і фактично зраджує своє кохання. Добре б, аби він погодився, щоб потрапити до будинку і помститися, а так – нелогічно. Тим більше, коли ви показуєте його надто правильним. Тоді просто відмовив би, та й потому.\n4 Червня, 2021 о 21:39\n“Що від тої ніжної та чистої дівчини, яку я кохав всі ці три роки, з того часу як зустрів її ще дванадцятирічною дівчинкою на березі ставка, вже не лишилося нічого”\nЇй 15 років. По-іншому зробити не виходило, бо якраз після 9 класу в 15 років вона хотіла їхати вчитися у Київ.\nРоман одразу не здогадувався, що це ті самі, які вбили дівчину. Котеджне містечко велике. Він хотів заробити. І не такий він уже й правильний, бо йому як семінаристу взагалі ще не було дозволено освячувати житло. Він не вірив у містику до останнього, і це підкреслено кілька разів: він усе намагається пояснити раціонально, або що просто здалося.\n4 Червня, 2021 о 23:58\nТак, даруйте. Чотирнадцять виповнилося минулого літа. Мене ці чотирнадцять і збили чомусь\n16 Червня, 2021 о 0:51\nдуже дякую за цінні поради, я переписав твір згідно з вашою порадою 🙂\n31 Травня, 2021 о 22:07\nДуже класне оповідання. Трохи повільно розгортались події, навіть спочатку не вірила, що тут буде щось містичне. Але залишилась задоволена після прочитання. Успіхів)\n31 Травня, 2021 о 23:11\nДякую за відгук. Так, дійсно містику намагався вводити поступово, щоб створити загадкову атмосферу, нагнітати: фотографія, доріжка з твані, маска, годинник. І до останнього Роман є раціоналістом, пояснюючи все, що просто перевтомився чи здалося. Навіть сліди діда – там уже загадка для читача, чи дід надприродний, чи просто ходив по болоту.\n31 Травня, 2021 о 17:46\nОй, добре, ой, дякую! гарна історія, гарно написана, дуже гуд.\nМовні маски у героїв такі класні, культурний шар знятий прямо ідеально 🙂\nЄдине шо спочатку сказано, що охоронців в котеджному містечку не лишилося, а тоді Роман бачить охоронця на воротах. Але то таке, баги трапляються і у найкращих з нас.\nНу і млявуватий початок. На старті поезія і лірика, і нічо не прєдвєщає 🙂 детективно-потойбічний двіж, який почнеться згодом.\nДякую, успіху на конкурсі!\n31 Травня, 2021 о 18:18\nдякую за відгук!!\nпро охоронця це не баг. у них на в’їзді в містечко охоронець, та у коттеджі був свій охоронець.\n31 Травня, 2021 о 19:15\nага, дякую, бо це якось для мене злиплося 🙂\n1 Червня, 2021 о 0:16\nхоча от з початком варто щось подумати\nВін явно провисає по динаміці, та й пасаж з приниженням “вгодованих бабистих” дівчат дуже неетичний і некрасивий, серйозно. Якщо це позиція героя, то ок, але тоді її варто чітко відмежувати від позиції автора. Але й для героя це дивно, хіба майбутній священник (ще й хороший, ідейний, судячи з усього) може так відгукуватися про людей? Це сильно ріже око.\nМомент закоханості в дитину теж трошки тойво, слизький. Навіть якщо допустимо, що герой сам дуже уйний і у нього грає гормонЬ 🙂 Ми ж не хочемо випадково педалювати тему, що привабливі лише прозоро-худі дівчата-діти? Крім того, кохають головно за близькість по духу, а не за тілесні характеристики. Тож я би поставила “багато читала” і “цікаво було поговорити” на перше місце, а вже потім описала дівчину. Ну і я би радила підвищити вік Марійки.\nДалі все дуже живо, детективно – і похвали мої були за це.\n1 Червня, 2021 о 7:17\nтак, це “внутрнішня мова героя”, бо я сам завжди вподобав саме фігуристих. це вже персональні смаки. річ була в тому що дівчина виділялася серед одноліткоів і зовнішньо, і внутрішньо, тому й герой на неї так “запав”. тут продиктовано саме реалізмом, бо багато хто з майбутніх священників прагнув “виростити собі наречену” саме з таких дівчат, спілкуючись платонічно з 13-14 річними дівчатами аж до зрілості. Він не дуже відрізнявся від своїх колег. Вік Марійки продиктований тим що у селі лише 8-9 річна школа. Далі, щоб вчитися, дитина мусить вступати ло училища, ПТУ або коледжу у місті або райцентрі. Тому, я би й хотів “підвищити вік”, але тоді тут історії би не вийшло. Одразу вказали би що зазвичай у 15 років діти їдуть з села вчитися, та мало хто потім туди повертаються. тим більше що дія наприкінці 90-х років\n3 Червня, 2021 о 1:39\nЯкщо так читати, то Шекспір взагалі ну дуууууууже слизький.\nЗ власного досвіду можу сказати, що закохуються у зовнішність, а не в щось інше. Коли що, то я закохувалася років з 6-7, тому знаю, про що кажу. Це в дорослому віці люди шукають тих, хто пасує за певними параметрами. А в дитячому віці грає фантазія і потім додаються гормони. І що не так з худими дівчатами-підлітками?\n3 Червня, 2021 о 22:26\nтак, ваша правда. хлопцi спочатку закохуються у зовнішній образ. Роман закохався у Марійку бо вона була дуже не схожа на інших дівчат з її села. У той же час, вона йому нагадувала Мавку з Лісової Пісні, і лише пізніше, спілкуючись з нею. він відкрив що вона цікава, любить читати, що в неї багатий внутрішній світ та свій погляд на світ. На жаль, в її матері були інші міркування, тому вона і втрапила у цю халепу. Напевно, Віктор, підлещуючись до її матері, щоб дістатися ближче до Марійки, приносив якісь подарунки, тобто купував її прихильність, та мати навіть не зрозуміла, що підштовхуючи свою дочку до мажора вона підштовхувала її до загибелі\n4 Червня, 2021 о 21:03\nможе я вас здивую, але особисто мені саме “бабисті” дівчата подобаються найбільше :). це про персональні смаки. Просто герой не = автор, а автор це не завжди = герой :). В мене герой списаний з мого знайомого. він щось приблизно так і говорив. А якби ви порадили позначити так внутрішню мову, шоб читавч зрозумів що це мова героя, а не позиція автора?\n31 Травня, 2021 о 6:15\nГарне втілення в сучасності класичної історії! Чудово написано, мені дуже сподобалось! Читалося на одному подиху.\n31 Травня, 2021 о 16:01\nдякую за відгук! в мене цей сюжет 10 років в голові висів, все ніяк не міг наважитися його написати. Перші три абзаци було написано 10 років тому, більше не просувалося. Можна сказати, що конкурс допоміг. Героїню хотілося порівняти з мавкою з “Лісової пісні”, а тут так склалося що й конкурс за мотивами творів Лесі\n29 Травня, 2021 о 13:58\nХороший твір. Мені сподобався. Трохи нестиковочки є, але в цілому гідно написано.\n31 Травня, 2021 о 15:58\nдякую за відгук. а які саме “нестиковочки” ви виявили?\nПекур Катерина до Корчма “Чумацький шлях” – Фантастичні страви і місця їх приготування\nАвтор твору до Слив’янка, сер!\nАвтор твору до Пиво для Папи\nMila до Пиво для Папи\nHelga до Корчма “Чумацький шлях” – Фантастичні страви і місця їх приготування\nOlya Rybka до Корчма “Чумацький шлях” – Фантастичні страви і місця їх приготування\nАвтор твору до Істина в вині\nHelga до Слив’янка, сер!\nВіруси і бактерії, або Фантастична чума\nПо Ліву Руку від Темряви\nПерші десять контактів


Житомирські підлітки «вбивають» новий ігровий майданчик, відкритий всього 3 місяці тому. ФОТО - Новини Житомира\nУКР | РУС Сьогодні: Вторник, 29 Сентября 2020 03:20:59\nЖитомир » Новини » Житомир » 2019 » Август » 29 » 15:34:45\n29 Августа 2019, 15:34:45 1036 Коментарі 1 Читать на русском\n3 місяці назад у центрі Житомира відкрили сучасний спортивний інклюзивний майданчик. За свій недовгий термін існування майданчик вже вдосталь натерпівся від відвідувачів - юних житомирян, котрі руйнують гойдалки та не бережуть майно громади.\nЯк повідомляє сайт Житомир інфо, останній випадок трапився днями - з «інклюзивної» гойдалки на майданчику зникли гвинти на опорі.\n«Самі гвинти не повилазять, вони масивні, їм хтось «допоміг». Причому вже другий раз за цей тиждень. Перший раз наші люди міняли їх у вівторок, 27 серпня, а сьогодні знову повідомили, що нема. Зараз туди поїхали працівники ремонтувати… Нам болить – воно ще офіційно не передане на наш баланс, але ми мусимо їх ремонтувати. І головне, що ламають самі діти, підлітки, які там гойдаються по 20 чоловік», - обурюється Анатолій Фільчук, керівник Житомирського міського культурно-спортивного центру, який є балансоутримувачем майданчика.\nКерівник Центру каже, що телефонував з цієї проблемою до начальниці управління сім’ї, молоді та спорту Житомирської міськради Ірини Ковальчук. З його слів, дерев’яний пандус, який у червні 2019 року встановили замість металевого, теж «винесли».\nІрину Ковальчук також непокоїть ситуація з майданчиком. Вона каже, що має доступ до відео з камер, які встановлені на його території. Вирвані гвинти можуть бути наслідком перевантаження гойдалки, на яку замість 2-3 людей сідає цілий гурт.\n«Ми вже втомилися від таких повідомлень, хоча неодноразово вішали таблички з попередженням і проханням берегти майно громади. Щоранку туди виходять працівники МСУЦ, передивляються і ремонтують механізми. Ми переглядали відео і не побачили, щоб хтось зумисно розбирав конструкцію. Зате побачили купки підлітків – то одних, то інших, які абсолютно не дотримуються ніяких норм навантаження, гойдаються по 10-20 чоловік і розгойдуються з шаленою силою. Такої експлуатації не витримає жодна конструкція. Якщо після сьогоднішнього ремонту гвинти знову щезнуть, ми будемо змушені забрати гойдалку на довгостроковий ремонт і думати, як зробити так, щоб вони не викручувались», - сказала Ірина Ковальчук.\nНа нецензурну лайку та споживацьке ставлення до майданчика нарікають і користувачі соцмереж. Начальниця управління закликає житомирян не мовчати, якщо вони стали свідками неналежного ставлення підлітків до спільного майна, а батьків – удома пояснювати дітям, що гойдалки встановлені за рахунок платників податків, і це майно потрібно берегти.\nНагадаємо, спортивний інклюзивний майданчик відкрили 25 травня. Він знаходиться у центрі Житомира по вул. Київській, 13, за кінотеатром «Україна».\nТэги: Житомир, майданчик, гойдалка\n1 (Юрко) • 21:29:06, 29 Августа 2019 [Материал]\nНу треба зробити належним чином\nАктуальні новини Житомира сьогодні в стрічці новин на Журналі Житомир інфо: події в Житомирі, кримінальні новини Житомира, аварії, ДТП, курйози та інші події Житомирщини. Новости Житомира сегодня. Житомир. Житомирські підлітки «вбивають» новий ігровий майданчик, відкритий всього 3 місяці тому. ФОТО - 29 Августа 2019


ПОТІШАТИ – Академічний тлумачний словник української мови\nТлумачення, значення слова «потішати»:\nПОТІШАТИ, аю, аєш, недок., ПОТІШИТИ, шу, шиш, док., перех.\n1. Розважати, веселити кого-небудь своєю поведінкою, діями, виглядом і т. ін. Наче справжнії музики, Грають Півні та Індики, Деренчить Гусак. А Будяк всіх потішає, Підморгне і промовляє: «Оттак, квіти, так!..» (Леонід Глібов, Вибр., 1951, 241); Два дебелі молодці з гамором увійшли до кімнати.. Оберст розвалькувато підійшов до солдатів, які, мабуть, просто потішали його. Добродушно ляснув одного з них по плечу (Юрій Бедзик, Полки.., 1959, 182); Дітей, що за ним так, як сарана, біжать, заставляє [чоловік] танцювати, а їм за те жменями.. горішки сипле... От той чоловік, потішивши дітей, скомандував: «Марш, музика, дальш!» (Квітка-Основ'яненко, II, 1956, 290).\n2. Приносити задоволення, радість кому-небудь; тішити. Одно потішало Дарку на панській роботі, що там вона частенько могла бачитися з панною (Леся Українка, III, 1952, 640); Частіше мене засмучують звістки од Вас, а на цей раз дещо й потішило (Михайло Коцюбинський, III, 1956, 459); Сидячи перед нареченою ватажка й козацького гетьмана, відшукав він для неї запашні й барвисті слова, щоб потішити жіноче закохане серце (Зінаїда Тулуб, Людолови, I, 1957, 63);\n// Милувати зір, слух і т. ін. Вулиці квітковими ароматами душу потішають (Іван І. Волошин, Озеро.., 1959, 10).\n3. Заспокоювати кого-небудь, зменшувати чийсь неспокій, хвилювання. — Але бійся бога, Ґаво, що ж ми будемо робити? — Ни [ні], бог ласкав, і ви не згинете, — всміхаючись, потішав Ґава (Іван Франко, III, 1950, 67); Василина усе потішає Давида, що після її смерті ґрунт перейде Давидові (Михайло Стельмах, I, 1962, 138); Можна себе потішити, як той бубон на весіллі: «ще побачим, як там буде!» (Леся Українка, V, 1956, 70); Не було їм ні радості ніякої в житті, ні втіхи. Хіба що Остап потішить коли: — Нічого, виб'ємось у люди — легше стане (Андрій Головко, 11, 1957, 401);\n// Полегшувати чиєсь горе, страждання; втішати. — Марино! Годі, не плач... Може, воно й краще, що господь її [матір] прийняв... Не плач! — потішав п'яний Федір свою дочку (Панас Мирний, IV, 1955, 229); Поклали бійці товариша на мерзлу землю перед матір'ю край самої ями. Що сказати матері? Як пояснити? Чим потішити? (Олександр Довженко, I, 1959, 57).\nСловник української мови: в 11 томах. — Том 7, 1976. — Стор. 411.


Плазмоліфтинг обличчя в Рівному\nІнноваційна лікувально-омолоджуюча процедура, при якій в проблемну зону пацієнта за допомогою ін'єкцій вводиться його особиста плазма багата тромбоцитами.\nЗабір біоматеріалу здійснюється безпосередньо при проведенні процедури і практично не відрізняється від аналізу крові.\nПісля введення плазми в шкіру — клітини сполучної тканини (фібробласти), починають синтезувати колаген, еластин і гіалуронову кислоту (відповідають за тонус, еластичність і пружність шкіри).\nв’ялий вигляд шкіри, птоз\nконсультація лікаря-косметолога, (для виключення протипоказань)\nза день необхідно виключити з раціону жирні та смажені продукти\nза 2 год. до процедури випити 2 склянки води\nза 4 години до процедури утриматися від їжі\nГіперемія (почервоніння), зникає самостійно через пару годин;\nне користуватися косметикою 3−4 дні;\nВ цілому процедура плазмоліфтингу переноситься дуже добре. Тривалість курсу і кількість процедур лікар визначає індивідуально залежно від потреб пацієнта. Курс плазмоліфтингу займає від 1 до 2 місяців і складається з 5−7 процедур з інтервалом 7−10 днів. Результат може зберігатися протягом 1−1,5 років.


Перше загальнокомандне місце посіла команда Чернігівської області\nСубота, 8 серпня, 09:31:13\n19.03.2015 08:25 — Агенцiя\nЧернігів приймає кращих кікбоксерів України\nЗа підтримки Центральної ради фізкультурно-спортивного товариства "Україна" з 12 по 15 березня ц.р. в Чернігові зібралися кращі кікбоксери щоб поборотися за найвищу нагороду чемпіонату ЦР ФСТ "Україна" серед дітей, старших юнаків та юніорів. В Чернігові це вже в третє проходить чемпіонат такого рівня та один раз проходив Кубок України з кікбоксингу.\nПроведення в Чернігові турніру такого рівня стало можливим завдяки видатним досягненням наших спортсменів: заслуженого майстра спорту України, восьмиразового чемпіону світу з кікбоксингу Романа Власенка, майстра спорту України міжнародного класу, п'ятиразового чемпіона світу з кікбоксингу Сергія Шрама, дворазового чемпіона світу з кікбоксингу Михайла Єрка та інших. Підтримати спортсменів та друзів-тренерів на змагання приїхав представник НОК України, перший Олімпійський чемпіон по греко-римській боротьбі Вячеслав Олійник. В змаганнях прийняло участь 320 учасників, 20 команд з 16 областей України.\nЗа підсумками проведення змагань перше загальнокомандне місце посіла команда – Чернігівської області, друге – Львівської, третє – Київської області.\nВ кінці квітня на початку травня у Португалії буде проходити Чемпіонат світу де Україну будуть представляти кращі переможці цього турніру.\nДенис Хотульов виборов "срібло" чемпіонату України в індивідуальній гонці\nУ Дениса Доценка "срібна" нагорода чемпіонату України з таїландського боксу "Муей Тай"\n8 серпня - Всесвітній день кішок 08:55


Мозки трьох людей в США вперше об'єднали в мережу BrainNet\nАмериканські вчені вперше обʼєднали мозок трьох людей у мережу без операційного втручання\n16:39, 1 жовтня 2018\nУчені з Вашингтонського університету створили систему, яка дозволяє приймати сигнал мозку двох людей і передавати його третій без інвазивного втручання (операцій), пише N+1.\nСистема називається BrainNet. Сигнали мозків двох людей, яких у межах експерименту називають «передавачами», зчитують за допомогою електроенцефалограми. Потім ці результати передають у мозок третьої людини, так званого «одержувача». Для цього кору головного мозку стимулюють за допомогою коротких магнітних імпульсів.\nВ експерименті взяли участь 15 осіб, яких розділили на пʼять трійок. Кожній трійці необхідно було зіграти в гру, що нагадує тетріс: зʼявлявся квадратний блок, який можна було перевернути, щоб заповнити ряд. «Передавачі» могли бачити ряд і знали, чи потрібно перевертати блок; «одержувач» же ряд не бачив, проте приймав рішення, перевертати блок чи ні, саме він.\nЗа допомогою розробленого інтерфейсу «одержувачам» вдалося правильно розташувати фігуру у 81,25% випадків, що значно вище за показник, можливий для випадкового попадання. Крім того, «одержувач» навчився виділяти правильну відповідь на тлі шуму: для цього вчені попросили одного з учасників-«передавачів» зумисно неправильно відповідами.\nВиявилося, що реципієнта можна не тільки навчити приймати рішення на основі активності не свого мозку, але й визначати, яке з двох рішень правильне.\nМетоди передачі сигналів від мозку однієї людини до мозку іншої без інвазивного втручання вже розроблялися раніше, але вперше вдалося зробити подібний інтерфейс за участю більше двох осіб.


Емоції аж через край\nЧетвер, 26 лютого 2009, 11:30\nДавно вже не доводилося спостерігати таких розбурханих пристрастей, як під час громадських слухань, що відбулися 17 лютого в МЦКД. При обговоренні нових тарифів на водопостачання та водовідведення і вартості проїзду в міському транспорті інколи, здавалося, від словесних баталій до рукопашної залишалося менше, ніж півкроку. Тож голові громадської ради Володимиру Тарану, котрий традиційно вів зібрання, раз у раз доводилося з величезними зусиллями вгамовувати багатьох з присутніх, чиї емоції вирували, як вода в киплячому казані.\nЮщенко призначив губернатора Сумщини\nЧетвер, 26 лютого 2009, 11:22\nПрезидент України Віктор Ющенко призначив Миколу Лаврика головою Сумської обласної державної адміністрації. Про це йдеться в указі глави держави від 19 лютого ц. р.\nПонеділок, 23 лютого 2009, 10:28\nНаш край козацький, тож не випадково, що в Ромні та Роменському районі народилося багато військовиків, які упродовж віків боронили Україну, стояли і стоять на бойовому чергуванні, на сторожі свободи і незалежності нашого волелюбного народу, охороняючи мирну працю українців.\nНаші ветерани чужої війни\nПонеділок, 23 лютого 2009, 10:19\nСльози матері благословили урочистості з нагоди Дня вшанування учасників бойових дій на території інших держав на Роменщині. Тимчасово виконуючий обов’язки голови РДА Петро Кривогуз, заступник голови районної ради Віктор Усик, ветерани війни в Афганістані Анатолій Трофименко і Віталій Коломієць відвідали стаціонарне відділення ЦРЛ, де перебуває на лікуванні Г.М. Карпенко, мати загиблого «афганця» Миколи Глущенка – єдиного сина в родині. Її рани не гоїть час…\nПонеділок, 23 лютого 2009, 10:16\nВогонь забрав чотирьох\nВже протягом нинішнього року станом на 2 лютого на Роменщині сталося 11 пожеж. Ними завдано значних матеріальних збитків. Але найбільше занепокоєння викликають надзвичайні ситуації, внаслідок яких гинуть люди. Лише протягом січня на місці пожеж виявлено чотири трупи – стільки ж, як за весь минулий рік.\nВ кінці року - новосілля\nПонеділок, 23 лютого 2009, 10:13\nЯскравий рекламний щит із зображенням будинку, спланованого за останнім словом архітектури і дизайну. Скупа інформація говорить, що зводить цей будинок ТОВ “Будпартнер”. І планується здати в експлуатацію шестиповерхову новобудову на 28 квартир у четвертому кварталі поточного року.\n«Герцога» освятили на Водохреща\nПонеділок, 23 лютого 2009, 09:08\nРоменська гардинно-тюлева фабрика – одна з чотирьох, що продовжують працювати в країнах колишнього СРСР, не лише зберегла виробництво, а й має чітку стратегію розвитку і бачення перспективи, активно модернізується, впроваджує новітні досягнення науки і техніки. Так, новий 2009 рік підприємство відзначило придбанням сучасного обладнання. Це дозволило автоматизувати процес обпалювання країв гардинно-тюлевого полотна. Одним словом, два десятки робітників вже не фільтруватимуть власними легенями результати згорання при ручному обплавленні гардин, скатертин і т. п. Замість них працюватиме німецька машина фірми „Герцог”, котра ще й фільтруватиме повітря (так вже заведено в Євросоюзі, що виробництво має бути не лише безпечним, а й по-справжньому екологічно чистим).\n<< Початок < Попередня 161 Наступна > Кінець >>\nСторінка 161 з 161


Анатолій Бондаренко » Страница 4 » ПРОВІНЦІЯ - Інформаційно-аналітичне видання\nЧому нервує мер Черкас або казус у Лисянці\nКазусна історія сталася перед вихідними на малій батьківщині мера Черкас Анатолія Бондаренка. Київський журналіст Валентин Чернявський приїхав до райцентру разом з оператором. Той почав знімати фасад магазину, власницею якого є Валерія Бондаренко, дружина черкаського мера.\nЩо Бондаренко може запропонувати Коломойському? Тільки Черкаси…\nДля значної частини жителів Черкас літні хитання міського голови Анатолія Бондаренка по різним політичним проектам були несподіваними. Адже впродовж багатьох років він був членом партії «Батьківщина», очолював Черкаську обласну організацію цієї партії, провів кілька виборчих кампаній в області на чолі штабу «Батьківщини» (БЮТ) і традиційно вважався «людиною Тимошенко».\nБондаренко зустрівся з представниками міжнародної спостережної місії ОБСЄ\nГаврилюк: Навіщо Черкасам Віталій Ільченко?\nМені, як черкащанину, небайдуже, в якому місті я та моя сім’я будемо жити у майбутньому. Бачу місто із сучасним європейським обличчям, розвиненою інфраструктурою, комфортним для життя та з чистим довкіллям.


Бланк декларації про доходи 2014 додатки — vishe-krishi.ru\nБланк декларації про доходи 2014 додатки\nУсі названі специфічні платники податку на прибуток проставляють відмітку «Х» у відповідній для них комірці. А ось звичайні підприємства залишають поле 9 порожнім. Розраховуючи податок на прибуток, бухгалтерський фінрезультат їм потрібно коригувати на різниці (зі ст. 138 — 140 ПКУ). А це вимагає вести «подвійний облік»: бухгалтерський + податковий. Форма Податкової декларації з податку на прибуток підприємств, затверджена наказом № 897, є універсальною. Поле 7 — спеціальне поле для відображення даних про нерезидента.\nЦей результат уже (у згорнутому вигляді) увійшов до суми, відображеної у рядку 04 декларації. Так що, якщо, наприклад, захочете виплатити дивіденди за 2015 рік уже в січні 2016 року, подайте річну декларацію і сплатіть податкове зобов’язання за нею саме в січні 2016 року, а не чекайте на граничні строки. Таким чином, бухгалтерський фінрезультат у рядку 02, сума його коригування у рядку 03 і, відповідно, об’єкт оподаткування у рядку 04 основної частини декларації повинні містити в собі і показники пільгованої діяльності. Значення цього рядка може бути як позитивним, так і від’ємним. Зверніть увагу: дивідендний авансовий внесок розраховують не з усієї суми дивідендів, що підлягають виплаті, а лише із суми перевищення над значенням об’єкта оподаткування за рік, за результатами якого їх виплачують.\nПісля чого значення рядка 6 додатка АВ переносять до рядка 20 декларації. Директор та працівник підприємства відбувають у закордонне відрядження для відвідування профільного форуму. Причина виділення результатів від пільгованої діяльності до цього, окремого, рядка декларації є зрозумілою.\nКвитанция на оплату детского сада 2 аксай бланк\nH чит пойнт бланк чтобы не надо было\nH чистые бланки формы 11\nНалоговая .ру 3 ндфл бланк\nБланк договора на демонтаж здания из метало конструкций\nОпубликовано 26.05.2017 Автор ogheiveudaРубрики Учебные\nНазад Предыдущая запись: Бланк талона о прохождении погран\nДалее Следующая запись: Бланк декларації про доходи 2014 додатки


Квартира в комплексі біля моря в Равде, VIlla Kastoria – ціна 85 000 євро, площа 102 м²\nКвартира в комплексі біля моря в Равде, VIlla Kastoria\nКвартира в комплексі біля моря в Равде, VIlla Kastoria | 1833\n85 000 € / 2 637 848 грн Лот №: 1833\nПропонуємо на продаж трикімнатну мебльовану квартиру в комплексі "Вилла Кастория", який розташований в 100 метрах від прекрасного Південного пляжу курорту Равда. Житло в новому комплексі для літнього відпочинку або постійного проживання на території сімейного болгарського курорту.\nАпартамент розташований на четвертому поверсі комплексу і складається з передпокою, двох спалень, просторої гостиної кімнати з кухонною зоною, ванної кімнати з туалетом і двох терас. Квартира мебльована новими якісними меблями, а також обладнана усією необхідною побутовою технікою. Є кондиціонер, інтернет, кабельне телебачення.\n"Villa Kastoria", розташований в 150 м від пляжу і пропонує своїм мешканцям власну територію з басейном, парковкою, цілодобовою охороною. Недалеко від комплексу є безліч магазинів, барів, ресторанів, парк і центр Равды.\nПлоща - 102 м2\nОбслуговування - 200 євро в рік\nЦіна - 85 000 євро\nТрикімнатна квартира з видом на море в комплексі Річ 2\nРавда 74 500 € / 2 311 996 грн\nТрикімнатна квартира в комплексі Оазис в курорті Равда\nРавда 96 500 € / 2 994 733 грн\n2 спальні, 176 кв.м, 6 пов.\nПродаж великої трикімнатної квартири на першій лінії моря\nРавда 94 000 € / 2 917 149 грн\n2 спальні, 120 кв.м, 0 пов.\nЯ хочу отримати більш детальну інформацію щодо об'єкта # 1833


У Польщі триває збір коштів для дітей, які постраждали від війни в Україні - Наш вибір — інформаційний портал для українських мігрантів\nВи знаходитесь на:Home»Події»У Польщі триває збір коштів для дітей, які постраждали від війни в Україні\nУ Польщі триває збір коштів для дітей, які постраждали від війни в Україні\nBy Oksana Kuzmenko on\t 23 Грудня 2016 Події, Українці у Польщі\nІніціатива “Георям майдану” проводить у Варшаві вже третю різдвяну збірку для дітей, які постраждали від війни в Україні “Свята без тата”.\nНаближаються Різдвяні свята — час чудес, радості і добра, час який зазвичай проводимо з близькими. На жаль, не всі матимуть таку можливість. Організатори благодійної збірки “Свята без тата” переконані, не можна забувати про дітей, які ані ці, ані жодні інші свята не проведуть у повному складі родини.\nУ цьому році, активісти вирішили передусім збирати гроші, з огляду через величезні потреби і дуже важку маттеріальну ситуацію багатьох сімей зі списку, який з року в рік зростає. Як зазначається у інформаціному повідомленні ініціативи “Героям майдану”, конверти з грошима будуть долучати до іменних подарунків з солодощами та іграшками.\nЧитайте інтерв’ю із організатором ініціативи “Героям Майдану” Вікторією Батрин\nГроші можна перерахувати за посиланням (потрібно натиснути напис “wpłać”, вписати суму, яку Ви хочете вплатити, та вибрати спосіб оплати).\nКрім того, проходить збірка солодощів, дрібних нових іграшок, дитячого харчування та підгузків і вологих серветок для малюків.\nПодарунки можна приносити щодня до Українського Домі у Варшаві (вул. Заменгофа 1, кімната 5) з 10:00 до 20:00, або щонеділі під час кожного Богослужіння до Грекокатолицької Церкви (вул. Медова 16).\nУ минулому році, завдяки допомозі сотень людей, ініціативі вдалося зібрати понад 21 000 злотих і 3 тонни подарунків, а це понад 1500 тисячі подарунків, які потрапили до українських дітей.\nБільше інформації про збірку польською та українською мовами — на facebook.\nЗбірка зареєстрована в Міністерстві Внутрішніх Справ під № 2016/3973 / KS\nПопередня стаття500 тисяч віз – абсолютний рекорд Консульства Польщі у Львові\nНаступна стаття Сьогодні відбувся перший рейс швидкісного електропотяга Інтерсіті+ із України до Польщі.\n2018-03-15 Афіша подій в Українському домі у Варшаві. Березень-квітень 2018


Путінські бойовики в «ЛНР» завершили перший етап відведення сил - . Преса України - новини, свіжі новини, останні новини. uapress.info\nАня Мартинюк 28 червня 2019, 10:24\nПредставники ООС розповіли про ситуацію на Донбасі. Так, представники «ЛНР» за планом відводять свої сили.\nСьогодні, 28 червня, стало відомо, що завершився перший етап відведення підрозділів «Луганської народної республіки». А саме в районі Станиці Луганської. Відповідну інформацію надали у прес-службі ООС.\nЗа попередніми даними, російські найманці відвели особовий склад і техніку від пішохідного моста.\n«Для максимальної безпеки цивільного населення, що проживає в Станиці Луганській, а також громадян України, які перетинають контрольний пункт в'їзду-виїзду, силами груп розмінування Збройних Сил і Державної служби з надзвичайних ситуацій України проводиться перевірка дороги (гуманітарного коридору) і прилеглої до неї місцевості з метою виявлення та знешкодження вибухонебезпечних предметів», - йдеться у повідомленні.\nТим не менше представники ООС запевнили, що резервні підрозділи в Станиці Луганській досі у бойовій готовності. Так, якщо путінські найманці змінять хід своїх дій, українські захисники повернуться на колишні позиції. Тим часом робота КПВВ проходить в штатному режимі.


обленерго Archives - Перший регіональний\nІнцидент стався в селищі Нижні Сірогози Херсонської області, де працівники АТ «Херсонобленерго» здійснювали службову рейдову перевірку споживачів електричної енергії щодо дотримання Правил роздрібного ринку електричної енергії. Енергетиками було виявлено прилад, за допомогою якого власники безобліково споживали електроенергію. За встановленим фактом було оформлено відповідний Акт про порушення Правил роздрібного ринку електроенергії. Вночі на територію місцевого готелю, де зупинилися співробітники АТ «Херсонобленерго», таємно проникли невідомі особи та пошкодили службові автомобілі Товариства. Адміністрація АТ «Херсонобленерго» вважає, що причиною пошкодження автотранспорту стала помста окремих громадян через результати перевірки. На місце події було викликано працівників поліц...\nСтаном на 25 листопада 2019 року режимні об’єкти, які знаходяться на території області, заборгували за використану електроенергію. Це Державна установа «Херсонський слідчий ізолятор», «Херсонська виправна колонія (№61)», «Голопристанська виправна колонія (№7)», «Дар’ївська виправна колонія (№10)», «Північна виправна колонія (№90)». АТ «Херсонобленерго», як оператор системи розподілу, зобов’язаний у визначений Законом України «Про ринок електроенергії» термін виконати вимогу постачальника та припинити електропостачання споживачу. Наслідки, пов’язані з припиненням електропостачання до виправних закладів, повністю покладаються на керівництво Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. Розуміючи глобальність пробле...\n1 137 157 читачів


Галицька Армія, 1918 - 1920 років\nТаємна Січ ➤ Україна ➤ Історія України ➤ 20 століття ➤ Галицька Армія, 1918 - 1920\n4 563 0  26-01-2013\nМикола Чмир, Євген Пінак, Сергій Музичук: Галицька Армія, 1918 - 1920. - Рівне. Зень. - 80 ст. кольорові ілюстрації.\nХудожник: Богдан Піргач\nКнигу присвячено одному з найбільш боєздатних українських військових формувань першої половини XX ст. - збройним силам Західно-Української Народної Республіки. Автори висвітлюють бойовий шлях Галицької Армії, її організацію, окремі роди військ та служби. Особливу увагу приділено формі одягу та знакам розрізнення військовиків. Вперше на основі широкого кола джерел докладно розглянуто історію створення й розвитку однострою та знаків розрізнення Галицької Армії в контексті її участі у Визвольних змаганнях.\nВидання проілюстровано великою кількістю фотографій, частина з яких досі не публікувалася, малюнками Богдана Піргача, унікальними архівними документами.\nКнига розрахована па фахівців-істориків, працівників музеїв, театру та кіно, членів військово-історичних клубів, колекціонерів та всіх, хто цікавиться історією, уніформою та знаками розрізнення збройних сил українських державних утворень 1917-1920 рр.\nГаличина - це історична назва українських етнічних земель, розташованих на північ від Карпатських гір у басейні річок Дністра (верхня та середня течії), Західного Бугу (верхня течія) та Сяну (верхня течія).\nСаме в Галичині розпочався активний процес українського національного відродження. Революційні події 1848-1849 рр. сприяли подальшому зміцненню національної свідомості галицьких українців. У травні 1848 р. у Львові постала перша українська політична організація - Головна Руська Рада. Її заходами було створено українські загони Національної гвардії та Селянської оборони, а також окремий "Баталіон руських гірських стрільців".\nНезважаючи на опір польських кіл, що займали домінуюче становище в Галичині, у другій половині XIX ст. український національний рух продовжував розвиватися. Перед Першою світовою війною існував ряд українських воєнізованих організацій: "Січові Стрільці І'', "Січові Стрільці II", "Стрілецький Курінь" при товаристві "Сокіл". Члени цих організацій склали ядро Українського Легіону (відомого також, як Легіон Українських Січових Стрільців (УСС)) - військового формування, утвореного у складі Австро-Угорської Імператорської і Королівської армії у 1914 р. Спочатку Український Легіон складався з двох куренів та одного півкурення, а згодом (за наказом Верховного командування від 9 серпня 1915 р.) було створено 1-й полк Українських Січових Стрільців. На листопад 1918 р. полк УСС знаходився на Буковині. Хоча легіон чисельно був порівняно невеликим (він ніколи не мав у бойовому складі більше 10 сотень), з його лав вийшло багато національно свідомих командирів, які добре прислужились\nЩе з вересня 1918 р. у Львові існувала українська військова організація, яка, за різними даними, мала назву "Генеральний військовий комісаріат" або "Центральний військовий комітет". На кінець жовтня 1918 р. під її проводом у Львові перебувало 100 старшин і 2400 стрільців.\nЗМІСТ книги Галицька Армія\nСтворення української держави у Галичині Галичина і Галицька Армія у визвольних змаганнях Організація збройних сил ЗУНР (ЗОУНР) Роди військ та служби Однострій та знаки розрізнення\n• Досвід Українських Січових Стрільців\n• На початковому етапі військового будівництва\n• Розробка однострою та знаків розрізнення. Допомога зУНР\n• Довгоочікуваний розпоряд\n• Зміни у знаках розрізнення під час Чортківської офензиви\n• У боротьбі за визволення Наддніпрянщини\n• Союзники вчорашніх ворогів\nНагороди ЗУНР (ЗОУНР). Пам'ятні відзнаки для\nколишніх військовиків Галицької Армії\nВетеранські організації вояків Галицької Армії\nОпис кольорових ілюстрацій\nСкріншоти з книги:


Головна\_ ТУРИЗМ І КЕМПІНГ\_ Ножі та мультитули\_ Багатофункціональний ніж VICTORINOX CLASSIC LE, "Let It Pop!", 58 мм, 7 предметів, чохол\nБагатофункціональний ніж VICTORINOX CLASSIC LE, "Let It Pop!", 58 мм, 7 предметів, чохол (Vx06223.L1910)\nкод товара:VH000026683 Нет в наличии Сообщить о наличииПідібрати схожий товар\nРозміри: 58 × 18 × 9 мм\nМультитул Victorinox Classic SD - надійний помічник в будь-якій ситуації. Приїхали ви на відпочинок або, навпаки, працюєте та ремонтуєте щось вдома або на дачі, а ось саме зараз у вас під рукою немає гострого леза. У ньому є 7 предметів: велике лезо, зубочистка, кільце для ключів, пилка для нігтів, пінцет, інструмент для чищення нігтів, ножиці. До того ж це відмінний подарунок будь-якому чоловіку до будь-якого свята. При виготовленні кишенькових ножів Victorinox використовується фірмова нержавіюча сталь виняткової якості, з неймовірною стійкістю до корозії, деформації і інших пошкоджень.\nБагатофункціональний ніж VICTORINOX BANTAM, 84 мм, 8 предметів, червоний, блістер\nНіж EXCELSIOR, 84 мм, 1 предметів, червоний


10-11 квітня виїзний прийом Держгеокадастру\nГоловна » Оголошення » 10-11 квітня виїзний прийом Держгеокадастру\n-10 квітня 2018 року з 10.00 до 12.00 на території Слідянської сільської ради за адресою: с.Сліди, вул. Центральна, 1а буде проводитись особистий виїзний прийом громадян начальником відділу у Могилів-Подільському районі – Л.В. Гулько».\n-11 квітня 2018 року з 10.00 до 12.00 на території Ярузької сільської ради за адресою: с.Яруга, вул. Дністровська, 106 буде проводитись особистий виїзний прийом громадян заступником начальника відділу у Могилів-Подільському районі – Д.В. Корецьким».


Через мій cтрaшний гріх, моя дочка стрaждaє до сих пір. У неї немає життя, а я боюся зізнатися, боюся її втратити, боюся, боюся – Intermarium-Новини Міжмор'я\nYou are here: Home / Історії з життя / Через мій cтрaшний гріх, моя дочка стрaждaє до сих пір. У неї немає життя, а я боюся зізнатися, боюся її втратити, боюся, боюся\nСтворити гріх дуже легко, а замолити його, вартує чималих зусиль, а ось зізнатися в скоєному гріху – дуже бoлячe і просто нереально. Ось і мені зізнатися в моєму величезному гріху, просто cмeртi рівнозначно.\nЗараз мені 55 років, все своє життя, я намагалася жити по правді і по закону Божому, але 20 років тому, я зробила гріх, по відношенню до рідної доньки.\nЧерез мій гріх, моя дочка cтрaждaє до сих пір. У неї немає життя, а я боюся зізнатися, боюся її втратити, боюся, боюся! 20 років тому, моя 15 річна дочка, сказала, що вона вaгітнa, це був шoк, я ростила її одна, працювала бухгалтером, з ранку і до ночі, щоб вона ні в чому не відчувала потреби. Вона весь час ночувала вдома, жодного підґрунтя для вагiтностi не було. На наступний день ми відвідали гінeкологa, вагiтнiсть 10 тижнів, шoк, лікaр, попросила дочку вийти, а мені сказала, що aбoрт краще не робити, дочка може залишитися бeзплiднoю.\nУ той же вечір я познайомилася з Антоном, батьком дитини, хлопчик на 2 роки старший дочки, ще вчитися, з батьків тільки бабуся. Сиділи, трималися за ручку, розповідали, як люблять один одного, а я дурa, не хотіла й слухати, все думала, як бути, aбoрт не aбoрт?\nНа наступний день, на роботі, за чашкою чаю, порадилася з колегою, у неї зв’язків багато, може допомогти. Вже через 4 дні у мене на столі лежала адреса клініки в іншому місті. Перший раз ми поїхали разом з донькою, лiкaр оглянув її і сказав, що у неї все в порядку, здали aнaлізи, за результатами поїхала одна.\nЗайшла до лiкaря, все розповіла, як мені тоді здавалося, я все роблю правильно, ну навіщо їй в 16 років дитина. А школа? А університет? Я марила, щоб у неї була вища освіта. Тому я просила лiкaря допомогти мені, і коли лiкaр сказав: «Так що, у вас немає необхідності в дитині»? І я відповіла ні.\nЗагалом, щоб довго не розписувати, я зробила благодійний внесок у фонд клiнiки, благо гроші тоді були, домовилися, що нарoджувати дочка буде в цій клiнiцi. Всю вагiтнiсть Антон з донькою то сварилися, то мирилися, придумували імена дитинці, а я навіть і слухати не хотіла!\nДочка нарoджувала 6 квітня, точніше робили кecaрів, нарoдився хлопчик, хороший, 3 кг 700 гр. Лікaр мені показав дитину, говорить «Може, передумаєте»? Але я була непохитна, написала відмову від дитини, замість дочки. Коли дочка прокинулася, їй сказали, що хлопчик пoмeр. Була істeрикa, а мені було не бoлячe, я тішила себе, що все добре пройшло. Так, вам зараз здасться, що це історія з якогось фільму, але це моє життя, на жаль, не фільм, і не книга.\nЗ того моменту пройшло більше 20 років. Дочка через 3 роки вийшла заміж за Антона, його бабуся пoмeрлa, переписавши на нього квартиру, де вони і живуть. Вона закінчила університет, знайшла хорошу роботу, у них є все, все крім діток. Дочка лiкується вже 10 років, але все безрезультатно. Два роки тому зважилися на ЕКО. Я продала свою величезну трьох кімнатну квартиру, купила собі однокімнатну, а гроші віддала на oпeрaцію. Загалом, було 3 спроби і все марно, а 7 місяців тому доньці поставили дiaгнoз – бeзплiддя.\nЗ того моменту у них з Антоном почалися розбіжності, а вчора вона прийшла до мене і сказала, що Антон хоче свою дитину, тому просить його відпустити. Дочка проплaкaлa всю ніч, на ранок вирішила сама подати на розлучення, тому що любить, не хоче робити йому бoлячe. І ще сказала одну фразу: «Якби моя дитина була живою, то у нас було б все по-іншому, і навіть якщо б Антон від нас пішов, я б не залишилася одна, як зараз».\nСeрцe крoв’ю обливaється, я своїми руками пoгубилa життя своєї дочки. Вона з кожним днем згасає. Я хотіла їй розповісти все, але чи зрозуміє вона мене, як відреагує? Шукати вже марно, та й що буде далі? Сиджу, пишу і обливaюся сльoзaми. Господи, прости мене за мій гріх.


Яблучно-гарбузовий сік – кращі рецепти на зиму | Господарство\nГоловна › Господарство › Яблучно-гарбузовий сік – кращі рецепти на зиму\n1 Користь яблучно-гарбузового соку\n2 Напій «пальчики оближеш» з допомогою соковижималки\n3 Яблучно-гарбузовий сік в соковарці\nНа початку осені багато господинь замислюються, як використовувати гарбуз. Цей корисний овоч можна змішати з яблуками і приготувати смачний сік. Тоді навіть узимку можна буде отримати порцію вітамінів.\nЩоб напій вийшов ароматним і насиченим, необхідно правильно підібрати інгредієнти. Яблука підійдуть зелені або жовті, вони більш корисні. Гарбуз ж потрібно брати з м’якоттю насиченого оранжевого кольору, масою не більше 7 кг\n1. Користь яблучно-гарбузового соку\n2. Напій «пальчики оближеш» з допомогою соковижималки\n3. Яблучно-гарбузовий сік в соковарці\nНа думку лікарів, використання в раціон такого напою несе користь при:\nГарбуз насичує організм: каротин, пектин і клітковиною. А також нормалізує роботу шлунку і допомагає виведенню холестерину з організму людини. Яблуко збагачене: вітаміни Р і С, цинком і марганцем. Це допомагає стабілізувати нервову систему, покращити роботу видільної системи і печінки.\nПриродно, будь-який продукт може містити і мінуси. Сік протипоказаний людям з такими проблемами:\nалергія на каротин;\nТому, якщо такі захворювання відсутні, можна сміливо заготовляти на зиму цей смачний напій.\nПри правильному приготуванні такий сік можна зберігати при кімнатній температурі протягом усього року і навіть більше.\nКращі сорти, правила висаджування і вирощування огірків у відкритому грунті в Сибіру\n1. Гарбуз ретельно обмити проточною водою. Очистити від шкірки і насіння. Подрібнити овоч, щоб шматочки можна було помістити в соковижималку.\n2. Яблука промити і очистити від насіння (шкірку залишити). Порізати фрукти шматочками. І пропустити через соковижималку разом з гарбузом і лимоном.\n3. Вилити суміш у каструлю, додати цукор. Поставити на повільний вогонь, всипати цукор. Довести масу до кипіння, не перестаючи помішувати. Це займе не більше 2-3 хвилин.\n4. Банки простерилізувати і наповнити киплячим соком. Закрити підготовленими кришками.\n5. Дуже смачний і ароматний гарбузово-яблучний напій готовий.\nПокроковий рецепт приготування напою в домашніх умовах з використанням соковарки.\n1. Гарбуз обмити, розрізати на дві частини. Звільнити від насіння і шкірки. М’якоть подрібнити кубиками.\n2. Яблука промити під проточною водою, очистити від серцевини. Подрібнити.\n3. Яблука і м’якоть гарбуза засипати в соковарку. Залити зазначеною кількістю води.\n4. Поставити ємність на вогонь і варити протягом години. Після приготування сік вилити, м’якоть пропустити через блендер. Ввести в неї цукор і гарячий сік.\n5. Ретельно перемішати, знову поставити на плиту і довести до кипіння.\n6. Розлити по пастеризованим банкам і закатати кришками. Укутати рушником або ковдрою і дочекатися остигання.\nЦукровий пісок можна замінити медом.\nЩоб сік був з м’якоттю, необхідно відкрити кришку скороварки через 40 хвилин і прим’яти масу сита великою ложкою.\nКращим вибором буде мускатний гарбуз.\nНапій з додаванням меду або цукру потрібно нагріти до перших ознак кипіння.\nЯкщо в рецепті не використовується цукор, сік можна розливати і закочувати відразу.\nТепер заготівля напою з яблук і гарбуза не складе праці. А холодною зимою можна буде насолодитися склянкою смачного натурального яблучно-гарбузового соку. В магазині такий складно знайти.\n← Осіння пересадка туї на нове місце – особливості і покрокова технологія Компот із тернини: найкращі рецепти на зиму →


Керівники Золотоніської райдержадміністрації вшанували пам"ять жертв Голодомору 1932-1933 р.р. | Золотоніська районна державна адміністрація\nЗолотоніська РДА » Новини » Керівники Золотоніської райдержадміністрації вшанували пам"ять жертв Голодомору 1932-1933 р.р.\nУ четверту суботу листопада в Україні вшановують пам'ять мільйонів жертв голодоморів в Україні. Наймасштабнішим з них був голодомор 1932-1933 років, визнаний геноцидом на законодавчому рівні і в судовому порядку. Причиною голоду історики називають репресивну політику хлібозаготівлі, яку провадила комуністична влада і таким чином хотіла упокорити українців, остаточно ліквідувати спротив режиму та боротьбу за відродження власної державності. Від Голодомору в Україні померло щонайменше 3,9 мільйона людей, а кількість жертв у всьому СРСР оцінюють у близько 7 мільйонів.\nЖалобною ходою очільники міста та району разом з народним депутатом України Віталієм Войцехівським пройшли до Пам’ятного знаку жертвам Голодомору 1932-1933 р.р., покладанням квітів та хвилиною мовчання вшанували пам’ять безневинно убієнних.\n27 листопада о 16:00 буде оголошено хвилину мовчання на вшанування пам’яті жертв голодоморів, а також проведено загальноукраїнську акцію «Засвіти свічку». У цей час кожен охочий може долучитися до вшанування закатованих голодом співвітчизників та встановити свічку на підвіконні. Акція є виявом скорботи за жертвами і віри у те, що в майбутньому подібні трагедії не повторяться.


У Китаї покупцям Iphone 6+ пропонують послугу збільшення кишень на одязі / Актуально / Finance.ua\n20.10.2014, 10:30 - 1854 0\nПокупцям iPhone 6+ в Китаї пропонують послугу збільшення кишень на одязі. Новітній з смартфонів лінійки Apple, продовжує бити рекорди продажів.\niPhone шостої моделі нарешті офіційно прийшов на ринок Китаю. Винахідливі бізнесмени Піднебесної тут же знайшли рішення для проблем з кишенями – адже “яблучний” гаджет з його нестандартними розмірами не завжди в них поміщається. Після виходу iPhone 6 на ринок користувачі почали скаржитися також на те, що корпус смартфона легко гнеться при тривалому носінні в задній кишені брюк.\nТоді як iPhone 6 (138,1×67×6,9 мм) легко поміщається в кишеню, iPhone 6 Plus зі своїм нестандартним розміром 158,1×77,8×7,1 мм не завжди підходить для носіння в кишенях звичайного одягу.\nЯк повідомило видання People’s Daily, найбільший в КНР оператор зв’язку Unicom пропонує підігнати розмір кишень під збільшену версію iPhone прямо в своїх відділеннях. Для цього компанія найняла кравчинь, які на місці збільшують кишені на одязі клієнтів або ж пришивають нові.\nКрутіть колесо сюрпризів – отримуйте подарунки! 12 хв. тому 1\nАТ "Банк Січ" долучився до інформаційної кампанії НБУ з протидії платіжному шахрайству 17 хв. тому\nАльфа-Банк Україна отримав п’ять нагород від "Фінансового клубу" 20 хв. тому\nЗміни процентних ставок за депозитами фізичних осіб 22 хв. тому 18\nЗа 2 роки учасники Cash'U CLUB накешбечили 315 млн гривень! Програма винагород Альфа-Банку святкує День народження! 26 хв. тому 1\nЗарплата – понад 40 тисяч: найбільш високооплачувані вакансії в Україні 26 хв. тому 433\nГігабітний Інтернет по акції від провайдера Мережа Ланет в Києві 45 хв. тому 14\nБізнес подав понад 8 мільярдів заявок на "Доступні кредити" 50 хв. тому 168 1\nПрограма Mastercard Більше повертає колесо сюрпризів Близько години тому 20\n"Кредит під 0%": НБУ попередив українців про шахрайства Близько години тому 272\nВчора, 11:34 - 28221 18\n44 хв. тому - 330 3\nВчора, 21:14 - 1505 3\nВчора, 14:21 - 96884 3\nВчора, 23:06 - 3704 2\nВчора, 12:05 - 3405\nВчора, 13:02 - 2051\nВчора, 19:09 - 1916