ТОП службових собак Закарпатської митниці - Мукачево.today\nТОП службових собак Закарпатської митниці\nаразі у Закарпатській митниці Держмитслужби працює 15 кінологічних команд. З них: 7 кінологів з чотирилапими помічниками працюють на пошук наркотичних засобів (три підготовлені одночасно і на пошук тютюнових виробів); 2 кінологічні команди - на пошук зброї; 6 - на пошук тютюнових виробів (одна підготовлена одночасно і на пошук бурштину).\nЧетверте місце посіли одразу три митні собаки: лабрадор-ретрівер Чак, який спрацював у 4-х випадках на 10 одиниць набоїв, 2560 таблеток, 20 флаконів, 60 капсул психотропних речовин. Чотири випадки фактів порушень на кордоні «винюхала» німецька вівчарка Аккела, на рахунку якої - 80 саше наркотичного засобу та 1200 таблеток, 4 флакони, 30 ампул психотропних речовин. А лабрадор-ретрівер на ім’я Лакі також у чотирьох випадках «знайшов» 0,01037 кг психотропних речовин, 829 пачок сигарет та 0,00664 кг наркотичного засобу, - повідомили в пресслужбі Закарпатської митниці Держмитслужби\nТеги: ТОП собаки розшук\nДочекалися: на Закарпаття прийшов сніг За минулу добу COVID-19 діагностували у 100 закарпатців. Троє пацієнтів померло


Дзеркала в інтер 'єрі. Використання дзеркал в інтер 'єрі\nSuper User\tАктуальне 25 серпня 2021\t Перегляди: 31\nІнтер 'єр сучасного житла важко собі уявити без такого важливого елемента, як дзеркало. Це можна пояснити його функціональністю, можливістю візуально розширювати площу будь-якої кімнати.\nДзеркала в інтер 'єрі володіють ще однією дивовижною особливістю - приховувати наявні в приміщенні недоліки. Наприклад, у передпокої розташовані на бічній стіні полотна створюють ілюзію збільшення невеликого простору в ширину. Того ж ефекту можна досягти, повісивши дзеркало на внутрішню поверхню вхідних дверей.\nПовторювані відображення розташованих навпроти відбивних поверхонь, які ще й будуть підсвічені зверху і з боків, створюють незвичайний ефект. При нерівних і низьких стелях виходом з положення стануть дзеркальні підвісні або натяжні стелі, вони виправлять ситуацію, додадуть кімнаті особливий шик. Цю ж мету переслідує підлогове покриття для підлоги з вкрапленнями металевих відполірованих фрагментів.\nШироке поширення отримали великі дзеркала в інтер 'єрі. Або, як варіант, можна використовувати два таких елементи, розташованих поруч. Таким чином, створюється ефект так званої розкадровки.\nВаша вітальня може перетворитися на царські апартаменти, якщо ви створите "" відбиваючу "" арку. Якщо така кардинальна реконструкція з якихось причин неможлива, можна використовувати декоративні дзеркала для інтер 'єру, які будуть гармонійно поєднуватися із загальним стилем приміщення і додадуть йому завершеність. Ідеально вони будуть виглядати і встановлені над каміном.\nЛюбителям модерну хотілося б порекомендувати оригінальне дзеркало напівпрозоре. Поєднання його з певною колірною гамою кімнати додасть приміщенню оригінальність.\nТепер розглянемо застосування цього елемента в різних приміщеннях. Почнемо з передпокої. Дзеркала в інтер 'єрі цього зазвичай невеликого приміщення були завжди. Правда, в останні роки їх призначення змінилося - крім виключно практичної функції, яку вони виконували завжди, з 'явилася і декоративна. Дзеркала в інтер 'єрі передпокої зорово розширюють простір. Доцільно зробити такими, що відбивають поверхні шафи-купе або інших меблів, наявних у передпокої. Цікаво виглядає поєднання такої поверхні з матовою. Ефект посилить бічний світильник, розташований біля дзеркала.\nДля цієї кімнати дзеркала - це справжня знахідка. З їх допомогою можна зонувати простір, створити оригінальні предмети інтер 'єру. Дзеркала відображатимуть світильники і необхідні для створення певного стилю кімнати предмети інтер 'єру.\nОднак важливо в цьому питанні не перестаратися. Відображень не повинно бути занадто багато - велика кількість відображаючих деталей може створити психологічний дискомфорт. Декоративні дзеркала для інтер 'єру вітальні надзвичайно важливі, тому ними можна прикрасити одну стіну.\nВикористання віддзеркалювальних поверхонь можливе, лише якщо кімната не надто перевантажена предметами інтер 'єру. Дзеркала в інтер 'єрі вітальні виглядають ефектно, якщо повісити їх у рамки. Такий прийом допоможе у випадку з мало освітленою вітальні - створюється враження, що в кімнаті з 'явилося додаткове джерело освітлення.\nПовісьте прямокутне або квадратне дзеркало у важкій рамі на стіні, перед ним розмістіть вазу з фруктами, кольорами. Таким чином ви отримаєте незвичайну картину. Дзеркало можна використовувати в різних варіантах. Пропонуємо вам кілька цікавих.\nЦе одне з найсвіжіших рішень. Оформіть дзеркало не звичайною рамою, а текстилем або тюлем, зробіть поличку - "підвіконня". Пересуваються по кімнаті відображення людей створять пожвавлення "за вікном".\nПеред ним краще залишити вільне місце. Хоча в деяких випадках можна зробити дзеркало для кімнати фоном. Для цього його слід прибрати на задній план. Перед ним краще поставити свічки або вазу з фруктами.\nДзеркало + світильник\nЯкщо навпроти дзеркала встановити світильник, то кімната стане значно світлішою, адже кількість променів подвоїться.\nЦя ж порада не можна застосувати до вікна як до природного джерела світла - під дією сонячних променів його віддзеркалює поверхню досить швидко тьмяніє, дзеркало має невиразний вигляд.\nДовга і вузька кімната стане більш квадратною, якщо на протилежних стінах розмістити декоративні дзеркала і панно. Створіть гру відображення.\nДизайн інтер 'єру багато в чому залежить від вашої фантазії. Дзеркала в інтер 'єрі вітальні можуть бути не тільки одиночними. Дуже ефектно виглядають дві настінні моделі еліптичної, овальної форми або три-чотири прямокутних. Дзеркальну стіну можна зробити з не дуже великих полотен квадратної форми. Іншими словами, створити якусь "мозаїку". Необов 'язково навіть, щоб вони були однаковими. Можна підібрати моделі, що "видаляють" і "наближають", які змусять всі предмети інтер 'єру заграти по-новому.\nТака обстановка виглядає дуже оригінально. Цільні дзеркала в інтер 'єрі можна зробити частиною будь-якого предмета меблів. Ними прикрашають ящики шаф, комодів, настінні полиці. Дуже хороший стіл з відбиваючою поверхнею. Висоту стель збільшить люстра з відбиваючими плафонами.\nЦе не найновіша ідея, але як і раніше актуальна. Мова йде про стелю з відбиваючим ефектом. Чи розміщувати такі дзеркала в інтер 'єрі над ліжком - вирішувати вам. А над обіднім столом така стеля буде цілком доречною - китайці вважають, що в ній відображаються не тільки предмети, але і всі наші почуття.\nОформляємо спальню дзеркалами\nДля цієї кімнати кожну деталь інтер 'єру треба підбирати особливо ретельно. Безперечно, можна обмежитися одним дзеркалом у платяній шафі. Можна зробити стелю з цього матеріалу. Але не забувайте, що навіть маленьке дзеркало над комодом, правильно підсвічене оригінальним нічником, внесе нові нотки в атмосферу спальні.\nЯкщо у вашій кімнаті немає гардеробної, то в шафі дзеркало необхідно. Але це не єдине місце, де його можна розташувати. Безумовно, необхідно враховувати загальний стиль приміщення. Модель в красивій рамі буде доречна над виголів 'ям ліжка.\nГра світла, зорове розширення простору, легкість - це результат установки вміло підібраних дзеркал. Грамотне їх використання допомагає створити індивідуальну, ні з чим не порівнянну обстановку у вашому будинку.\nБагато психологів впевнені, що в дитячій кімнаті обов 'язково має бути дзеркало. З його допомогою дитина не просто звикає до свого вигляду, вона вчиться стежити за красою і акуратністю її одягу. У дитячій дзеркало слід вішати невисоко, з нахилом, на рівні зростання дитини. Батьки повинні пам 'ятати, що в цій кімнаті слід використовувати найнадійніші кріпильні елементи. Безпека дитини - найважливіша умова організації дитячої кімнати. Не буде зайвим, якщо ви убезпечите поверхню дзеркала за допомогою спеціальної захисної плівки. У разі якщо воно розіб 'ється, осколки залишаться на ній. Можна зробити оригінальну раму, використовуючи різнобарвний пластик, дерево з різьбленням або розписом. Можна оплести її різнокольоровими шнурами і прикрасити - наприклад, помпонами і пензлями.\nЯкщо ви думаєте, що цей елемент інтер 'єру залишається таким же, як і за часів наших бабусь, то ви сильно помиляєтеся. Сучасні виробники дзеркал роблять основний акцент на вбудоване підсвічування. Вона дає вражаючий ефект. Використовуйте рамки різних кольорів, вони підкреслять форму моделі. Можна окремо підібрати світильник до дзеркала, оскільки вбудований може не підійти до вашого інтер 'єру ні за кольором, ні за стилем.\nКрім того, розширюється асортимент виробів з фурнітурою, поличками. Дзеркала в дизайні інтер 'єру змінюються за формою. Класичні форми (прямокутні, квадратні, злегка заокруглені) відходять у минуле. Сьогодні споживачі віддають перевагу асиметричним, неправильним, фігурно вирізаним. Нерідко клієнти пропонують майстрам власні ескізи або звертаються до послуг досвідчених дизайнерів. Сьогодні стала можливою реалізація будь-якої задумки за цілком прийнятні гроші.\nЩе одна новинка - це дзеркала з тонуванням. Для їх виготовлення застосовується дуже складна подвійна технологія. Одночасно по трафарету напилюється і дзеркальне (алюмінієве), і титанове покриття.\nРозглянуті вище накопичувачі CD і DVD володіють цілою низкою переваг - дешевизна, надійність, можливість зберігати великі масиви інформації, але вони призначені для одноразового запису. Не можна внести зміни на записаний диск, додати або видалити зайве. І\nЧарівна казка про фею. Казка про маленьку фею\nДіти, народжені у високосний рік - прикмети


Твердиня (роман Макса Кідрука) / Книга | Єва Фомичева - читати на «Проба Пера»\nроман Макса Кідрука\nТож сьогодні мова піде про книгу сучасного українського письменника Макса Кідрука — "Твердиня", яка була опублікована 2013 року. Написання ж роману розпочалося у 2010 році, але тоді автор (після перших написаних шестидесяти сторінок) мусив відкласти рукопис. Тоді він взявся за написання технотриллера "Бот", і після його першого публічного представлення 25 вересня 2012, Макс вирішив — пора повертатися до "Твердині". Зауважимо, що після першого варіанту (тих самих шестидесяти сторінок рукопису) майже нічого не лишилося, хіба що окремі деталі. Натомість з`явився більш досконалий варіант. Базисом для цієї книги стала "моя непохитна віра в те, що задовго до інків у Перу жила невідома нам і в той же час надзвичайно розвинута цивілізація, " — зазначає Кідрук.\nУ книзі зображено подорож п`яти студентів до сельви Мадре-де-Діос, куди вони вирушили у пошуках загубленого міста прадавньої цивілізації. Автор "підкидає" нам чіткі описи, котрі роблять свою справу — читач поринає у написане, відчуваючи кожен подих вітру і краплину тропічного дощу на своєму тілі. Макс не помилився, поєднавши вигадку й дійсність, адже це вдалося йому блискуче. Часом читаючи "Твердиню" завдяки деталям, котрих автор не опустив жодного разу, хочеться негайно відкрити Google і "наюзити" додаткову інформацію про непролазні джунглі Перу, про річку Такуатіману і відшукати ту саму безіменну протоку, озера — Лоуер-Вінкер-Лейк та Аппер-Вінкер-Лейк. Настільки ж усе здається реальним!\nСтосовно сюжету. На початку книги трохи моторошно, адже описується спуск жахливо понівечених тіл по річці — тіла тих, хто дібрався до Твердині. Але навіть попри згадку про це у мене не виникало відрази від подорожі до Перу. Навпаки — було бажання пробиратися крізь сельву, шукати дорогу до славнозвісного Паїтіті! Зрештою, цікавість (що ж там на наступній сторінці?) не зникає впродовж усієї книги. А це, як відомо, дуже й дуже добре! Автор "підкидає" нам нові й нові несподіванки, що часом примушують переживати разом з героями, переосмислювати їхні рішення, і собі шукати нерозгадане.\nГерої роману — звичайні студенти, й автору вдалося написати про них майстерно. Їхня мова (а радше манера мовлення) дає яскраву характеристику кожному персонажу. Емоції в екстрених ситуаціях, які вони пережили, повністю відповідають реальним — тим, що пережив би будь-хто в реальному житті, хто насмілився б на таку подорож. До того ж молоді люди різних національностей.\nІмпонує те, що Макс не знехтував роздумами персонажів, зобразивши хід їхніх думок. Особливу ж увагу привертає Семен, адже дуже цікавими є спостереження за тим, як він намагається розтлумачити прадавні письмена, обґрунтовує свої припущення й робить певні висновки. Також гідним доповненням до тексту є репродукції тих самих письмен, ілюстрації з записника Сьоми, де він намагається їх розшифрувати.\nДосить цікавим персонажем виявився й Джейсон Х`юз-Коулман саме тому, що часом не знаєш, чи знесе він голову тій чи іншій людині, чи випалить глумливий жарт. Проте він не дурний, а досить тямущий (наприклад, на відміну від Амаро Кіспе — коротуна, який є неприємним кожному на Твердині, певно).\nЗагалом, автор приділив створенню характерів персонажів достатньо уваги. Кожен герой — індивідуальність, особистість, "має своїх чортів у голові". І це, не сумнівайтеся, цікаво!\nЯкми бачимо, найбільше враження справляє деталізація всього та всіх, яка додає роману реалізму. До того ж, часткова науковість та технічні описи у книзі не обтяжують її, а навпаки — роблять ще більш захопливою.\nХочу подякувати Максу Кідруку за цю книгу, що на час її прочитання долучила й мене до пошуків Твердині, дала пережити різні емоції в непересічних ситуаціях, що виникали зі студентами (як у непролазних джунглях Перу, так і під час перебування на Паїтіті). Я не шкодую, що придбала цей роман, адже не кожна книга є такою — захопливою і... одним словом, крутецькою! Прочитання було варте того:)\nм.Київ, 5-6 січня 2016\nНепрошені люди / Вірш | Єва Фомичева <-next\nСолдат / Вірш | Єва Фомичева prev->\nВірш "Здається, що брехні нема кінця..." | пі recommend\nПро Свободу і Рабство / Патріотичний вірш | Вікторія Івченко new\n06.03.2016 20:13 © ... => Олександр Новіков\nПотужний треба ж тоді принтер, надто.. Аби такий зробити, то й не десяток років варто витратити. І не факт, що вийде вдала машина. Але ж.. ідею мати вже добре, ахах\n06.03.2016 19:44 Олександр Новіков => ©\nда Семен привертає особливу увагу, головою на пластикову стільці так взагалі. книга сподобалась. про мегаліти Кідрук ще згадує у "На Зеландію" і пище, що не знає сучасних технологій, щоб їх зробити. я теж про це думав, і згадав про 3д принтер.мо вийде надрукувати пару Саксайуманів)))\n27.01.2016 20:56 Марієчка Коваль => ©\nперечитаю ваш відгук після прочитання. читала трохи цього письменника, але інше. Погоджуюсь, що супер читається.\n27.01.2016 14:38 © ... => Тетяна Белімова\nОбов`язково не лишіть цю книгу поза увагою, вона варта прочитання. Щасти!\n27.01.2016 09:55 Тетяна Белімова => ©\nЄво, прочитала Вашу рецензію із задоволенням)) Було цікаво! Цього твору М. Кідрука не читала, але вже виникло бажання взяти до рук цю книжку))


Іван Лучук: Сербський поетичний п’ятикутник (Драган Драгойлович, Радомир Андрич, Перо Зубац, Срба Ігнятович, Раша Лівада)\nЗавдяки нашому постійному авторові дедалі більше дізнаємося про багату та розмаїту літературу Балкан, зокрема – сербську, в котрої так багато взаємин та зв’язків із літературою українською. Нині – чергова розвідка доктора філологічних наук львів’янина, літературознавця, поета та перекладача Івана Лучука.\nСербський письменник Драган Драгойлович (по-сербськи: Драган Драгоjловић, Dragan Dragojlović) народився 11 жовтня 1941 року в селі Піліца біля міста Боїна Башта в окрузі Шумадія (Західна Сербія). Середню школу закінчив в місті Ужіце. Закінчив економічний факультет і післядипломні студії в Белградському університеті. Публікував праці з питань економічного розвитку та релігії. Драган Драгойлович був політиком маґістральної лінії епохи Мілошевича. У коментарях політичних аналітиків він був відомий під прізвиськом Незламний. За освітою економіст, за покликанням письменник, за переконаннями соціаліст, за посадою міністр релігійних справ. Як поет, піднімав найважливіші теми епох Тіто та Мілошевича. У колишній Югославії – про війну та революцію, а в мілошевичівській Сербії – про небесну Сербію. Його збірка «Небесна Сербія» («Небеска Србиjа», 1990) відображає ідеологічний злам двох епох. Йован Деретич у своїй відомій «Історії сербської літератури» відзначив у поезії Драгана Драгойловича виразне відчуття історичної перспективи. Драган Драгойлович завжди відзначався надзвичайним відчуттям політичних віянь. Своїми небесними поетичними темами він здобував пост міністра релігійних справ при різних урядах. З особливою увагою Драган Драгойлович ставився до сербської діаспори, деякий час навіть виконував функції міністра з питань діаспори. У 1997 році став послом Сербії в Австралії, на цій посаді пробув до 2001 року. Падіння режиму Мілошевича застав в Олімпійському селищі в Сіднеї, де опікувався сербськими спортсменами. Після повернення на батьківщину обійняв посаду управителя Фундації Іво Андрича (Задужбина Иве Андрића). Драган Драгойлович є заступником голови Спілки письменників Сербії. Живе в Белграді, часто подорожує по світу, переважно в літературних справах.\nДраган Драгойлович видав чимало поетичних збірок, зокрема «Дім на небесному годиннику» («Кућа на сатунебеском», 1974), «Дефіляди» («Мимоходи», 1976), «Третє обличчя війни» («Треће лице рата», 1978), «Стоянки» («Станишта», 1983), «Стовбур невидимого року» («Стабло невидљиве године», 1986), «Друга сторона неба» («Друга страна неба», 1986), «Календар снів» («Календар снова», 1987), «Сонце над Шумарицями» («Сунце изнад Шумарица»,1987), «Книга любові» («Књига љубави», 1992; 2-е вид. 1995), «Батьківщина смерті» («Завичаj смрти», 1994), «Виклик Бога» («Дозивање Бога», 1995–1997, чотири видання), «За сьомою горою» («Изаседме горе», 1997), «Вибрані вірші» («Изабране песме», 1997, 2006), «На астральних брамах» («На астралним капиjама», 1998), «Усна повість забуття» («Усмена повест за борава», 2001), «Голоси далини» («Гласови даљине», 2005) та інші. Характерним для поетики Драгана Драгойловича є вірш «Коли життя почне нас ламати»:\nКоли життя почне нас ламати,\nколи світ почне скидатися на те,\nчим він є насправді,\nа не на те, що ми собі вимріювали,\nколи на нашій вежі розтрощаться\nі своїми уламками завалять\nя твоє ім’я випишу\nна оманливому небі,\nде бачитиму його\nі заплющивши очі.\nБагатьом віршам Драгана Драгойловича притаманна любовна домінанта. Прикладом може слугувати вірш «Уписане твоє ім’я»: «Уписане твоє ім’я / там, де життя ховало таємниці, / де його ніхто не може стерти. // Уписане по моєму тілі, / по радості, / на краплинах дощу, на вітрі, / якого осідлаю, як найкращого коня, / коли вирушу туди, де є твої / сади. // Уписане в моїх очах, / на день і ніч, / на грані сну, щоб незабудь / його оновлювала і плекала. // Уписане в моєму серці, / тут і смерть над ним не владна, / його удари тут оновлюють / і з вічністю поєднують». Для поета ім’я коханої є моделлю світобудови.\nПісля успіху першого роману «Під Південним хрестом» («Под Jужним крстом», 2002, 2-е видання 2003) Драган Драгойлович знову взявся за прозу й написав новий роман «Докторова любов» («Докторова љубав», 2009). Це роман урбаністичної тематики, у ньому тонко проаналізовано психологію головного героя, соціальні й психологічні трансформації якого висвітлені вельми переконливо.\nДраган Драгойлович видав також збірку «Оповідання з Австралії» («Приче из Аустралиjе», 2004).\nДля дітей Драган Драгойлович видав збірку оповідань «Женихання білкуна» («Веверанова женидба», 1985), друге видання якої вийшло під назвою «Син берези» («Брезин син», 2005),і написав роман «Велика, мала школа» («Велика, мала школа», 1986).\nДраган Драгойлович є лауреатом літературних премій імені Мілана Ракича, імені Раде Драїнця, імені ВукаКараджича.\nПоетичні збірки Драгана Драгойловича виходили в перекладі на багато мов. Збірка «Дефіляди» вийшла албанською мовою (1983); вибір із книжок «Стовбур невидимого року» та «Друга сторона неба» вийшов македонською мовою (1988); «Книга любові» вийшла румунською (Темішоара, 1996), німецькою (Берлін, 1997), італійською (Барі, 1997), англійською (Мельбурн, Австралія, 2000) мовами; збірка «Виклик Бога» вийшла італійською (1996), німецькою (Цюріх, Швейцарія, 1997), англійською (Чикаґо, США, 1998), румунською (1999) мовами. Збірка Драгана Драгойловича «Батьківщина смерті» вийшла англійською мовою у 1997 році в Белграді, а в 2013 році у СШАу видавництві «Curbstone Press» у штаті Коннектикут («Death’s Homeland»).\nУкраїнською мовою окремі вірші Драгана Драгойловича переклав Іван Лучук ([Вірші] // Кур’єрКривбасу. – 2011. – № 258/259. – Травень-червень; [Вірші] // Лучук І. Позичена дримба: Переклади, версії, переспіви, варіації. – Тернопіль, 2012 [Електронний ресурс]).\nСербський поет Радомир Андрич (по-сербськи: Радомир Андрић, Radomir Andrić) народився третього березня 1944 року в селі Любанє біля міста Ужіце. Батько його був старим солдатом, учасником славної Солунської операції ще за часів Першої світової війни. Біографія Радомира Андрича чимось надзвичайним не вирізняється, вона, за його ж словами, розкидана по кав’ярнях, літературних вечорах, газетних шпальтах і радіо-ефірах. І звичайно, по його книжках. У своїх перших збірках Радомир Андрич оспівав дитинство та юні літа, проведені на селі. У наступних збірках Радомира Андрича присутні мотиви народного мистецтва, військова тематика. Поет у своїх творах відкриває зв’язки між сучасними рефлексіями та народними висловами, записами й оповідками. Це своєрідний перетин минулого та сучасного. Окрім віршів, Радомир Андрич пише також прозу, літературну критику й есеїстику. Його вірші перекладені італійською, іспанською, французькою, англійською, українською, російською, румунською, македонською, словенською та іншими мовами.\nРадомир Андрич від самого початку свого поетичного шляху буквально дихав віршами, а потім почав ними й мислити. Його життя є розлогим віршем, а вірші є його життям. На думку Д. Стойковича, поетичний доробок Радомира Андрича є деревом, глибоко закоріненим, високо піднятим, на всі боки розлогим; деревом, яке постійно росте, не лише навсібіч і до неба, але й занурюється в землю, шукаючи там її серце (як би це патетично не звучало).\nРадомир Андрич видав, зокрема, такі поетичні збірки: «Сонце у водяному млині» («Сунце у воденици», 1967), «Вечірній глечик» («Вечерњи крчаг», 1969), «Лісова церква» («Шумска црква», 1971), «Карпатська ніжність» («Карпатско умиљеније», 1971; спільно з Весною Парун), «Похвала сміхові» («Похвала смеху», 1977), «Часто руйнована хато» («Често рушена кућо», 1977), «Незакляття» («Неустукница», 1980), «Непокора» («Непокорје», 1981), «Яка честь» («Каква почаст», 1986), «Під снігом» («Испод снега», 1989), «Двері ужицької школи» («Врата ужичке реалке», 1989), «Зігнання» («Згон», 1991), «Нічний плавець» («Ноћни пливач», 1992), «Вовчиця на протоптаному снігу» («Вучица на пртини», 1993), «Багряне» («Рујно», 1994), «Чарівливе долото» («Чарно длето», 1996), «Румунська ікона» («Румунска икона», 1997), «Так і навспак» («Исто и обрнуто», 1998), «Вечеря у човні на Саві» («Вечера на савскојлађи», 2000), «Жахлива згага» («Језни жедник», 2001), «Біле джерело» («Бели извор», 2001), «Відлетіли птахи ластівки» («Полетеше птице ластавице», 2005), «Круговерть» («Зарновитло», 2006), «До іншості» («Ка другости», 2007).\nВидав Радомир Андричй чимало збірок для дітей, зокрема «Галки існують через бувку г» («Чавке постоје због слова ч», 1977), «Питання й відповіді з Обсерваторії» («Питали цаса Звездаре», 1987), «Під золотою ліщиною» («Под златом леском», 1998), «Козячі кукарачі» («Козје грозје», 1990), «Глядачки» («Гледалице», 1997), «Пташине молоко» («Птичје млеко», 1997).\nУ творчості Радомира Андрича відобразилося чимало мотивів світової літератури. Поетика Радомира Андрича дуже розмаїта, деякі її риси проглядаються хоча б у циклі «Нарис тривкого донкіхотизму», у деяких його фрагментах:\nНе знаю як але пролажу\nкрізь вушко голки зі своїм\nліричним Росінантом справді\nіз вірою у те що раз хоча б\nя зможу осягнути порожнечу\nу погляді своєму загадковому\nНе знаю як але невидимо\nісную одночасно в різних\nмісцях освітлених присвятами\nув’язнений незнаним братом\nі так ніколи і не взнаю\nродина ми чи ні чи свояки\nПеред світанням насненим\nпопід вікном імлистим\nу просторі фантасмагорії\nсоловейко з яйцями крицевими\nспіває про цвіт і мороз\nу всесвіту безоднях\nНе знаю як але вдивляюсь\nу пагорб що повився млою\nвідомою з історії старої\nхурделиця несе мене увись\nя не жахаюсь що згублю\nключі магічні від безмов’я\nПозиція Радомира Андрича в сучасній сербській поезії є доволі незвичною. Його то зараховують злегка і поверхово до традиціоналістів, то вважають ультраоригінальним. Радомир Андрич є лауреатом численних літературних нагород: премії імені Раде Драїнаца, премії імені Ісидори Секулич, премії імені МіланаРакича, премії імені Лучіана Блаґи, премії імені Міхая Емінеску, премії імені Карагеоргія, премії міста Белграда, премії «Балканіка», премії «Академія Медітерана» тощо.\nДеякі критики називають Радомира Андрича класиком сучасної сербської поезії.\nУкраїнською мовою окремі вірші РадомираАндрича переклав Іван Лучук (Із циклу «Нарис тривкого донкіхотизму» // Кур’єр Кривбасу. – 2011. – № 258/259. – Травень-червень; Із циклу «Нарис тривкого донкіхотизму» // Лучук І. Позичена дримба: Переклади, версії, переспіви, варіації. – Тернопіль, 2012 [Електронний ресурс]).\nАдам Сьоркін, Ґеорґіу Вултуреску, Іван Лучук, Радомир Андрич, невідомий. Белград, 28 вересня 2007 року.\nСербський письменник Перо Зубац (по-сербськи: Перо Зубац, Pero Zubac) народився 30 травня 1945 року в містечку Невесинє в Боснії та Герцеґовині, недалеко на схід від герцеґовинської столиці Мостара. Родина жила у великому домі разом із стрийковою сім’єю. Окрім п’яти його рідних сестер, Зори, Мілиці, Даниці, Яні та Бояни, жили там і двоюрідні сестри Слава та Бранка та брати Ацо й Мілош, а пізніше й син мачухи Божани Слободан. Перо був наймолодшим, ним опікувалася, поки була жива, мати Йока, потім мачуха, та й батько Обрен, стрийна Любиця та стрижко Васа. Тож хлопчик зростав, оточений турботою й любов’ю.\nПочаткову школу закінчив у рідному містечку.До експериментальної гімназії ходив два роки у містечку Лиштиця (або Широкий Брієг), недалеко на захід від Мостара. Душко Трифунович свого часу писав: «Найкращим мостарським поетом, після Алекси Шантича, є Перо Зубац, який відвідував Мостар тоді, коли з Невесиня їздив у Широкий Брієг до гімназії. Тут написав свою любовну поему, яка стала прозивною для Мостара». Мається на увазі архітвір Перо Зубаца «Мостарські дощі» («Мостарске кише», 1965), поемка на майже дві сотні рядків, яка починається такими строфами:\nУ Мостарі любив я Світлану осені однієї,\nйой, якби знав я, хто її зараз кохає,\nголову їй би розкраяв, голову їй би розкраяв,\nйой, якби знав я, хто її зараз цілує,\nспівали б йому алилуя, співали б йому алилуя,\nйой, якби знав я, хто то в мені абрикоси зриває\nКазав їй ти вереда, ти дівчисько,\nвсе їй казав.\nІ плакала мені на руки, на мої слова,\nказав їй ти є ангел, ти є диявол,\nтіло твоє здорове, тож не вдавай святої,\nа падали цілу ніч сині якісь дощі\nНе було сонця, птахів не було, не було нічого.\nПитала мене, чи маю брата, що студіюю,\nчи часом я не хорват, чи люблю Рільке,\nпро все мене питала.\nПитала мене, чи міг би з кожною так,\nчи люблю її, тихо питала,\nа падали над Мостаром сині якісь дощі,\nвона була розкішно білою у кімнатній пітьмі,\nале не хотіла того робити,\nне хотіла чи не сміла,\nбіс його зна.\nМостар був відомий своїм кам’яним мостом, а відтоді його прославила й поема «Мостарські дощі» Перо Зубаца, який тоді щойно починав свою літературну кар’єру, і не відомо, як би склалося його життя, якби не «падали цілу ніч сині якісь дощі над Мостаром». Матія Бечкович прокоментував це таким чином: «Щойно він ступив на поле, відразу забив гол, тож не мусив вже боротися за жоден м’яч». Не мусив, але досьогочас опублікував майже сотню книжок. «Мостарські дощі» присвячені якійсь Світлані, в образі якої злилося аж чотири захоплення молодого Перо Зубаца. Він не включив поему до рукопису своєї першої поетичної збірки «Невермор» («Nevermore», 1967), але редактор, тодішній його викладач з філософського факультету Драшко Реджеп, наполіг, щоб вона обов’язково була в збірці. Тож вона була надрукована білими літерами на чорному папері в кінці книжки. Ця поема затьмарила все інше, написане поетом. «Мостарські дощі» перекладені на багато мов. У 1988 році, для прикладу, російський переклад був надрукований в журналі «Работница» тиражем19.750.000 примірників.\nГімназію Перо Зубац закінчив у містечку Зренянин, у Воєводині, в Банаті. Студії літератури народів Югославії закінчив на філософському факультеті університету в Новому Саді, де живе й дотепер. Перо Зубац був членом Спілки журналістів Югославії, входить до Товариства письменників Воєводини та Спілки письменників Сербії. Опублікував понад п’ятдесят книжок поезії, двадцять книжок віршів для дітей, одну збірку есеїв «Ті дні» («Ти дани», 1976), ліричну студію про Ленку Дунджерську (з якою мали стосунки поет Лаза Костич і науковець Нікола Тесла), три книжки пародій («Пантологія нова» – «Пантологија нова», «Сміхунці» – «Смејуљци», «Перодії» – «Перодије»), упорядкував шістнадцять антологій югославської та зарубіжної поезії. У перекладі іншими мовами вийшло сім книжок Перо Зубаца (дві македонською, дві албанською, одна угорською, одна італійською, одна румунською), його вірші перекладені на понад двадцять мов. Вірші Перо Зубаца увійшли до понад десятка іноземних і понад сотні сербських поетичних антологій і антологій віршів для дітей.\nБагато часу й енергії Перо Зубац віддав журналістиці. Зрештою, заробляв цим на прожиття, завжди мав, як сам писав, «кавалок шпальти, / щоб виживати» («пола ступца / за Перу Зупца»). Був головним редактором студентської газети «Індекс» («Индекс»), головним і відповідальним редактором культурологічного часопису «Поля» («Поља») в Новому Саді, редактором загребського рев’ю «Політ» («Polet»), редактором часописів для дітей «Дитинство» («Детињство») і «Витязь» («Витез») у Белграді. Співпрацював із багатьма югославськими газетами та журналами.\nНаписав (спільно з Ґораном Бабичем, Лукою Палєтаком і Владимиром Николичем) драму «Мудбол», яка була поставлена в 1968 році, п’єсу «Ніколетина повернувся» («Вратио се Николетина»; спільно з Драганом Єрковичем), поставлену в Белграді в 2000 році, телевізійну драму «Викидайло» («Избацивач»), яку транслювали в 1979 році на телебаченні Нового Саду та Белграда. Написав лібрето балету «Банович Страхиня» («Бановић Страхиња») Стевана Див’яковича та лібрето опери Мирослава Штаткича «Ленка Дунджерська» («Ленка Дунђерска»).\nПеро Зубац написав сценарії для восьми документальних фільмів і сценарій повнометражного фільму про Йована Йовановича-Змая. Здобув Золоту грамоту міжнародного Белградського фестивалю документальних і повнометражних фільмів за сценарій до фільму Кароля Вічека «Пінкі». Як телевізійний автор і редактор написав і реалізував понад чотири сотні сценаріїв для документальних, музичних, ігрових, мистецьких передач для дітей і молоді. Перо Зубац був редактором серії популярних передач класичної музики на радіо-телебаченні Сербії «Гармонія сфер» («Хармонија сфера»).\nЗа свою літературну працю Перо Зубац отримав майже три десятки премій, відзнак і нагород.\nВірші Перо Зубаца входять до навчальної програми в середніх школах Сербії, Хорватії, Боснії та Герцеґовини.\nПерекладає Перо Зубац з церковнослов’янської.\nПеро Зубац у свій час був близький до президента Югославії Йосипа Броза Тіто, чого йому багато хто не може вибачити й донині; але залишився вірним собі та своїм ідеалам – не має ні дачі, ні автомобіля.\nУкраїнською мовою окремі вірші Перо Зубаца переклав Іван Лучук.\nСербський письменник Срба Ігнятович (по-сербськи: Срба Игњатовић, Srba Ignjatović) народився десятого травня 1946 року у місті Княжевац на південному сході Сербії. Закінчив філологічний факультет Белградського університету. Спершу став відомим як літературний критик, а потім заявив про себе і в поезії та прозі. Як критик, Срба Ігнятович протиставляв себе т. зв. офіційній сербській літературній критиці. Був редактором «Молодіжної газети» («Омладинске новине»), часописів «Літературне слово» («Књижевна реч»), «Relations» і «Сучасник» («Савременик»), упорядником серії перших поетичних збірок «Пегас» («Пегаз») і бібліотеки «Плюс» («Плус») при часописі «Сучасник». Засновник, власник і головний редактор видавництва «Апостроф», в якому й далі виходить часопис «Сучасник». Був головою Спілки письменників Сербії до 2010 року. Член-кореспондент Сербської академії наук і мистецтв (від 2012 року).\nСрба Ігнятович видав одинадцять поетичних збірок: «Бездушні» («Који немају душе», 1971), «Десяте коло» («Десети круг», 1975), «Складальня» («Слагачница», 1981), «Рептилія/поліптих» («Рептил/полиптих», 1983), «Щиросердий митець» («Зограф оштра срца», 1989), «Роздвоєний» («Рашљар», 1989), «Бродом у новий вік» («Гачући у новивек», 1993), «Варвари на Понті» («Варвари на Понту», 2000, вибране), «Приречений» («Судбеник», 2001), «Сліпий мандрівець» («Слепи путник», 2007), «Як розсвіте та інші утопії» («Чим сване и друге утопиjе», 2011). Для поезії Срби Ігнятовича характерні лапідарність вислову, парадоксальність мислення. Показовим прикладом цього може слугувати вірш «Спадок, опис»:\nТи син його, одинак.\nБатько – затвердле слово.\nМати, стіна плачу і\nМи є дітьми\nтієї пливкої Книги.\nдіти й старі.\nГоворить дикий внук.\nУ віршах Срби Ігнятовича присутні ремінісценції й алюзії зі світової поезії, це видно хоча б у вірші «Мертва сторожа»: «Поетам не бракує слів ніколи. / Весь час слова у них на язику. / Тому Публій Овідій Назон / завжди на мертвій сторожі стоїть – // скам’янілий, край Понту».\nСрба Ігнятовичє автором збірки оповідань «Коли ми всі були Тіто» («Кадсмосви били Тито», 1994), яка витримала три видання і була видана румунською мовою в Бухаресті (1997) та болгарською в Софії (2007). Срба Ігнятович видав також збірки коротких оповідань «Хробак у голові» («Црв у глави», 1998) і «Прохідна кімната» («Пролазна кућа», 2011), роман-огляд «Як мені жаба залетіла до рота, або про самосвідомість» («Како ми је жаба улетела у уста или о самосазнавању», 1998).\nДрама Срби Ігнятовича «Виходять на поміст три данські королі» («Излазе на даске три краља од Данске») увійшла до антології сучасної сербської п’єси.\nСрба Ігнятович видав низку збірок літературної критики й есеїстики: «Миска Саломеї» («Саломина чинија», 1970), «Час колажів» («Доба колажа», 1978), «Поетизм коміксів» («Поетизам стрипа», 1979), «Проза зміни» («Проза промене», 1981), «Текст і світ» («Текст и свет», 1982), «Щасливий Вавилон» («Срећни Вавилон», 1986), «Записи вільного стрільця» («Записи слободног стрелца», 1986), «Література та новий міф» («Књижевност и нови мит», 1988), «Десять сербських поетів» («Десет српских песника», 1992), «Хроніка поетичного вкладу» («Хроника песничког умећа», 1992).\nВірші Срби Ігнятовича перекладені на низку мов. Окремими виданнями вийшли його збірки македонською «Големиот вид» (Скоп’є, 1968) та італійською «Ilcerchio decimo» (Барі, 1994) мовами. Збірка Срби Ігнятовича «Бродом у новий вік» вийшла в Бухаресті як двомовне видання румунською та сербською мовами (1997). Книжка Срби Ігнятовича «Хроніст, бунтівник, алхімік» («Хроничар, бунтовник, алхемичар»), присвячена поезії Йоана Флори, вийшла румунською мовою – «Cronicar, insurgent, alchimist» (1991). Румунською мовою вийшла також книга вибраних віршів Срби Ігнятовича «Ahilesu bjugat» (2000). У Румунії Срба Ігнятович отримав премії імені Нікіти Станеску та імені Лучіана Блаґи.\nУкраїнською мовою окремі вірші Срби Ігнятовича переклав Іван Лучук ([Вірші] // Кур’єр Кривбасу. – 2011. – № 258/259. – Травень-червень; [Вірші] // Лучук І. Позичена дримба: Переклади, версії, переспіви, варіації. – Тернопіль, 2012 [Електронний ресурс]).\nМи познайомилися із Србою Ігнятовичем у квітні 2007 року, коли я був учасником Днів української культури в Белграді. Тоді ми з Іваном Драчем і Василем Шклярем виступали в їхній Спілці письменників. Але це інша й довга історія. Потім довше спілкувалися з ним у вересні-жовтні того ж року, коли я був гостем міжнародної письменницької зустрічі (до слова, єдиним від України) в Белграді.\nАдам Пуслоїч, Міодраг Павлович, Іван Лучук, Срба Ігнятович. Белград, 30 вересня 2007 року.\nСербський письменник Раша Лівада (по-сербськи: Раша Ливада, Raša Livada) народився 13 квітня 1948 року у Воєводині в місті Суботиця на самому угорському кордоні. Отримав гуманітарну освіту. Виступив у 1985 році засновником літературного товариства «Письмо» («Писмо»), при якому організував випуск однойменного квартальника світової літератури, у співпраці з Матицею сербською в Новому Саді був упорядником і редактором однойменної книжкової серії. Під егідою цього літературного товариства заснував декілька часописів, серед яких були «Російський альманах» («Руски алманах»), «Джерело» («Источник»), «Еразм» («Еразмо»), «Мезуза», «Шекспір і комедія» («Шекспир и комедија»). У 1980-х роках Раша Лівада був заступником голови Сербського ПЕН-центру, головою белградської секції Спілки письменників Сербії, першим головою Ради з захисту мистецьких свобод, а також одним із засновників Сербського літературного товариства у 2000 році. Був батьком трьох дітей. Помер Раша Лівада шостого листопада 2007 року в Белграді.\nРаша Лівада видав поетичні збірки «Оббризканий потом стрілок» («Попрскан зноjем казаљки», 1969), «Атлантида» (1972) i «Карантин» (1977). Видавництво «Просвета» у 2006 році випустило вибрані вірші Раші Лівади в упорядкуванні Борислава Радовича під назвою «Вірші» («Песме») в серії «Сучасна поезія». Раша Лівада написав також поеми «Ранений дифірамб» («Рањени дитирамб»), «Гороскоп» («Хороскоп»), «Народження сонета» («Рађање сонета»).\nТворчість Раші Лівади стала непересічним явищем нової сербської поезії. Блискучий початок склав у його випадку цілісний, за життя опублікований доробок. Як поет, Раша Лівада замовк дуже рано, ще в кінці 1970-х років, але його вірші були й далі популярними серед читачів сербської поезії, вплинули на декілька поетичних поколінь, які увійшли в літературу після його збірки «Карантин». Написав Раша Лівада небагато, всі його вірші й поеми могли б поміститися в одну книжку незначного обсягу, але він від самого початку писав упізнавано й добре, видаючи збірки, які були вираженням заокругленої та продуманої концепції поезії. Можна сказати, що Раша Лівада писав не окремі вірші, а цілісні поетичні книжки. Та з’явилося їх тільки три.\nСтояв Раша Лівада осторонь від літературного життя та його подій, хоча й ініціював сам чимало ідей, завдяки чому було здійснено чимало літературних проектів. Раша Лівада упорядкував антологію «Світова поезія сьогодні» («Светска поезија данас», 1981), яка разом із його поетичними збірками справила значний вплив на наступні покоління поетів. Розширена й доповнена, ця антологія з’явилася у вигляді двотомника «Модерна (сучасна) світова поезія» («Модерно светско песништво», 1983). Ця антологія, у якій опубліковані вірші (окрім «предтеч модернізму», до яких потрапили Едґар Аллан По, Фрідріх Геббель, Волт Вітмен, Афанасій Фет, Шарль Бодлер, Ципріян Каміль Норвід, Емілі Дікінсон, Стефан Малларме, Поль Верлен, Джерард Менлі Гопкінс, Лотреамон, Артюр Рембо, Жюль Лафорґ) найзначніших 146-и поетів ХХ ст. від Рабіндраната Тагора до Василя Голобородька, стала й залишається зразком вираження літературної культури, підприємливого ентузіазму та самопосвяти поезії, в її вершинних модерністських і модерних (сучасних) виявах. Ніхто за останні десятиліття не заснував стільки часописів, як Раша Лівада. Зокрема, в часописі «Письмо» була опублікована ціла бібліотека сучасної світової літератури та її предтеч. Будучи ретельним упорядником і редактором, «добрим духом» тих починань, Раша Лівада у «Письмі» друкував чудову літературу в чудових перекладах.\nЗбірка Раші Лівади «Карантин» є великим фіналом, поетовим остаточним словом у поезії, підсумком особистого досвіду життя з поезією і для поезії. Могло б здатися, що після цієї збірки він втратив зацікавлення поезією. «Карантин» є цілісною книжкою, вінцем його розуміння поезії, а відданий поезії автор вірив, що цим рішенням він завершує службу поезії; в цьому вгадується і поетичний міф і впевненість у тому, що поезія – це рідкість, тож після «Карантину» поетичних збірок не видавав.\nУ збірці «Карантин» Раші Лівади оспівується місто, дуже конкретне – Земун (раніше окреме місто, тепер – частина Белграда), з його сучасністю та історичними основами, з видимими картинами та видами, в яких проглядається традиція. Збірка втілює дух місця, поетичний хронотоп, сталу точку, з якої можна споглядати світ. У книжці часто вживаються слова «це місто» («овај град»). Ці слова не лише підкреслюють експресивність поетичних картин або реконструкцію зниклого чи ще видимого міста, але і вказують на недвозначну визначеність поетичного суб’єкта стосовно зсередини освоєного простору. Це місто мінялося й змінилося, у ньому більше історії, ніж видимих виявів сучасності. А в іменах тих, то населяв це місто, чи у згадуваних топонімах відчитується реалізація поетового хронопису та культурно-історична самосвідомість, яка стоїть за ним. Земун як міфічне місце поезії, його історичні топоси (Капітанська будівля (Капітанія), Синагога, Тисячолітня вежа), зіткнення з сучасним життям і духом нового часу, діалог з історією філософії та історією поезії, мозаїчно присутні у віршах збірки «Карантин».\nВірші Раші Лівади є перехрещенням різних підходів. У них з’являються (деколи і в одному окремому вірші) іронія та гумор, ґротеск і «міфопея», пафос і афористичність, неоаванґардний модус і фантастичні картини, критична версія веризму та символізація дійсності. Тому поезія Раші Лівади здобуває характер самодостатньої, авторської реінтерпретації поетичних викликів і поетичних можливостей, які перед поезією відкрилися в 60-х і 70-х роках ХХ ст.: неоаванґард, графічні вставки в текст і смисл вірша, веризм, міфопоетичне мовлення, деміфологізація, реміфологізація. Це все, але передусім модернізм є головним у його дослідженні форми, ерудованому випробовуванні класичних і посткласичних тем, як і в самому постсимволістському трактуванні поетичної мови. Якщо модернізм є ключовим поетовим вибором, то найближчою йому є «міфопея» (митопеја). Перед читачем одразу виникає «міфопеїчна» ситуація, у якій поетичний смисл (у світі, в якому смисл взагалі втрачений) віднаходиться внаслідок оновлення початкових міфічних оповідей, які пов’язані з модерним часом, де трагедія як жанр неможлива, а «міфопея» можлива. Коли читаємо Рашу Ліваду, легко бачимо, що, попри всі міфи, старі й нові, оновлені чи перероблені, ключовим міфом насправді є сама поезія. Та поезія, яка міфи створює й нищить.\nБільшість віршів у «Карантині» закінчується словами «А Лівада каже» і своєрідним резюме, зокрема й вірш «Капітанська будівля»:\nПлавання більше не схожі на наші долі\nКораблі перевозять лише свої дими Лише\n– зброю – тютюн\n– паладій А капітани стали\nбездоганними гвинтиками моторів\nІ це було б усе про широку будівлю\nкапітанії міста Врана\nз відсіченими ногами і сильним серцем\nщо це місто вписало у карти світу\nІ це було б усе якби не було\nїї важкої тіні у якій ховаюсь\nІснують люди які живуть там\nде інші дубіють від гнилих\nстрічок про смерть іспанського чи китайського\nцаря Лише великі вмирають\nграбують руки або смисл\nі заглиблююсь у щось визначальніше\nдля мого життя\nУ місячне сяйво\nщо тече з крила на крило нічних птахів\nяк пиво вниз по сходах\nсинуси – легені – селезінку\nрозкривають віяло прастарого світла\nАле забутим є слово яке може\nописати ті обійми без рук\nПоцілунок без уст\nА Лівада каже\nЯкщо ти з дня: Йди у день;\nякщо ти з ночі: Йди у ніч.\nРаша Лівада перекладав поезію Роберта Ґрейвса, Хуана Рамона Хіменеса, Єгуди Аміхая, Томаса Стернза Еліота.\nВірші самого РашіЛівади перекладені на понад два десятки мов.\nЗа свою літературну й перекладацьку діяльність Раша Лівада отримав премію імені Бранка Радичевича, премію імені Мілана Ракича, «Золотий ланцюг» за вагомий внесок у культуру Белграда\nБалкани, Україна і Сербія


Опубліковано 01/12/2015 | 1 | 3103\nПереважна більшість людей, тільки-но мова заходить про ГІС-технології, одразу згадує про Google Earth та Google Maps. І це не дивно, враховуючи, що саме після релізу Google Earth у вже далекому 2005 році розпочався стрімкий розвиток різноманітних геопросторових технологій, орієнтованих на масовий ринок. За ці роки ГІС-технології зазнали вражаючих змін, але якщо будь-якого ГІС-спеціаліста попросити скласти список улюблених віртуальних глобусів, то цей список буде досить коротким (і, скоріше за все, міститиме один пункт).\nТому, коли влітку 2015 року ESRI заявила про розробку власного віртуального глобусу з “оригінальною” назвою “ArcGIS Earth” (добре хоч не “ESRI Earth”), ця новина була сприйнята зі значною долею скепсису. Хоча, якщо задуматись, то ESRI зараз є фактично єдиною компанією, яка володіє всіма можливостями для випуску реального конкурента для Google Earth. Враховуючи це, складно було втриматись і не прийняти участь у тесті публічної бета-версії ArcGIS Earth, яка стала доступною в жовтні цього року.\nПерше слово, яке виникає після запуску ArcGIS Earth – “Круто!”. Інтерфейс “Google Earth” все ще нагадує про часи, коли телефони мали кнопки, а слово “Metro” асоціювалося тільки з підземним транспортом. Інтерфейс ArcGIS Earth асоціюється скоріше з sci-fi фільмами, його хочеться бачити на екрані розміром у всю стіну та керувати ним впевненими рухами рук (рис. 1).\nРис. 1 Інтерфейс ArcGIS Earth\nОсновна ідея інтерфейсу ArcGIS Earth проявляється у тому, що для віртуального глобусу головним є саме зображення планети, а елементи інтерфейсу не повинні відволікати від нього.\nУ верхньому лівому кутку вікна програми згруповані кнопки, що дозволяють керувати шарами, виконувати вимірювання та експортувати зображення.\nВерхній правий куток містить форму пошуку та кнопки орієнтування глобусу на північ і повернення до оглядового масштабу.\nВ нижній частині вікна відображена інформація про поточні географічні координати курсору (поки що 2D) та “висоту камери”.\nПодібний мінімалізм є цілком виправданим та вигідно вирізняє ArcGIS Earth від дещо перевантаженого інтерфейсу продукту Google.\nФункціональність ArcGIS Earth подібна до інтерфейсу програми, тобто її основний принцип – “нічого зайвого”. Але, якщо для інтерфейсу мінімалізм є однозначним плюсом, то відсутність багатьох функцій, звичних для Google Earth, дещо засмучує. Так, в ArcGIS Earth не можна переглядати фотографії місцевості, дізнатися про дату отримання знімків, додавати власні растрові зображення або прокладати маршрути. Програма дозволяє користувачу створювати точки, лінії та полігони, але без можливості збереження результатів редагування у окремий файл ця функціональність особливого практичного значення поки що не має (рис. 2).\nРис. 2 Створення об’єктів у середовищі ArcGIS Earth\nЗвичайно, судити про функціональність бета-версії продукту досить передчасно, і значна частина необхідних функцій (особливо, тих що стосуються роботи з шарами) буде додана у наступному релізі програми. Але вже зараз ArcGIS Earth володіє декількома можливостями, що вигідно відрізняють її від Google Earth.\n❶ Продукт ESRI може імпортувати не тільки дані у звичному kml форматі, але й працювати з файлами у форматі shp. Якщо у подальшому розробники дозволять змінювати вигляд та виконувати редагування імпортованих шейп-файлів, це суттєво полегшить життя для багатьох ГІС-спеціалістів.\n❷ ArcGIS Earth досить тісно інтегрований з сервісом ArcGIS Online та дозволяє швидко додавати на віртуальний глобус шари, створені в його середовищі.\nРис. 3 Вигляд шарів ArcGIS Online відкритих в ArcGIS Earth\n❸ Також, подібно до ArcGIS Online, в ArcGIS Earth можна змінювати базове картографічне зображення, обираючи між звичними супутниковими знімками, знімками з підписами, шаром від National Geographic або даними OpenStreetMap (рис. 3, 4). Практична цінність таких можливостей може бути дискусійною, але де ще можна можна погратись з OpenStreetMap у вигляді глобусу?\nРис. 4 Вигляд шару OpenStreetMap в ArcGIS Earth\nРозробники ArcGIS Earth запланували реліз програми на грудень 2015 року. У версії 1.0 запланована можливість збереження шарів, розширена підтримка форматів OGC та шляхів публікації даних. Але вже зараз можна говорити, що ArcGIS Earth це однозначно цікавий продукт, що може набути популярності як серед ГІС-спеціалістів, так і серед пересічних користувачів Інтернету і бути серйозним конкурентом для Google Earth.\n+ підтримка шейп-файлів;\n+ інтеграція з ArcGIS Online.\n– базова функціональність;\n– певна нестабільність роботи.\nСторінка ArcGIS Earth\nНовина про реліз бета-версії ArcGIS Earth\nТеги: ArcGIS Earth ArcGIS Online ESRI OpenStreetMap review web-mapping веб-картографія огляд ПЗ\nОдин коментар до “Огляд ArcGIS Earth”\nAnatoliy Smaliychuk 07/03/2016\nУ GE теж є можливість імпортувати різноманітні растрові і векторні формати, у т.ч. shp. Ця опція доступна у Pro версії, яка вже понад рік доступна абсолютно безкоштовно.


Пам'ятники Олександрія (206857082) купити в Рівненській області за 6500 грн\nВиготовлення пам'ятників з граніту та базальту це основний напрямок роботи гранітної майстерні "Меморія". Тому розуміємо, що ціна на виготовлення та встановлення пам'ятників відіграє важливу роль. Фіксовану ціну на виготовлення гранітних пам'ятників не можемо вказати, тому що ціна на Памятники Александрия залежить від таких факторів: ціна стелли, ціна постаменту, ціна плити/квітника, ціна хреста, ціна фундаменту під памятник (розміри, матеріал, колір граніту, полірування, фаска), завантаження розвантаження памятника. Місце на кладовищі, де буде встановлюватись памятник теж впливає на ціну в кінцевому результаті. Всі замовлення опрацюємо індивідуально, порадимо, відкоригуємо з власного досвіду як зробити недорого. Для Вас каталог має спростити вибір памятника. Обрати можна з декількох моделей, комбінувати, коригувати і т.д. Не соромтесь телефонуйте, залишайте коментарі та відгуки.


У Полтаві горіло приміщення охорони на автостоянці по вулиці Станіславського | ІРТ Полтава\nУ Полтаві горіло приміщення охорони на автостоянці по вулиці Станіславського\n15 січня 2016, 14:12 Життя міста\n13 січня МНС-ники намагалися загасити вогонь та врятувати приміщення охоронця автостоянки по вулиці Станіславського. Причини пожежі на сьогодні встановлюються.\nВіталій Шкаревський, начальник відділу інформації та комунікацій з громадськістю ГУ ДСНС України в Полтавській обл.\n"Рятувальники приступили до ліквідації пожежі. Її було оперативно ліквідовано. Вогнем було знищено 12 м внутрішнього облицювання, 2 монітори, меблі, електрощиток."\nРятувальники констатують збільшення кількості пожеж цього року. Зокрема -в багатоповерхівках та приватних будинках. І наголошують -нехтувати правилами пожежної безпеки не можна. Полтавці з цим повністю згодні.\n"Якщо ними нехтувати, то можна дуже постраждати. Це загальні правила поводження із вогненебезпечними приладами. Жодні правила нехтувати не можна."\n"Пожежа руйнує все. Я займався питаннями охорони праці -знаю це. Люди не розуміють і шкодять своєму здоров'ю і навіть гинуть. Скільки я таких випадків знаю."\n"Не даю дитині сірники.... А нехтувати правилами пожежної безпеки не можна ніякими."\nНе перевантажувати електромережу будинку чи місця роботи обігрівачами, комп'ютерами та іншою побутовою технікою, не палити в приміщенні, не сушити речі над електроприладами - дотримання цих простих правил допоможе вберегти себе та своє майно від лиха.\nЯкщо ж пожежа таки полонила вашу оселю -не панікуйте, -інструктують рятувальники, -не зволікайте та терміново залиште приміщення, прихопивши документи. Обов'язково викличте пожежну службу за номером телефону 101.


Рання вагітність. Історії з життя — реферат по журналистике\n839079.zip — 6.27 kb\nrannja-vagtnst-stor-z-zhittja_839079_1.doc — 30.5 Kb\nПерша дівчина, умовно назвемо її Ірина, народила в 17 років. На цей час вона навчалась в 10 класі. В школі однокласники дивились на Ірину косим поглядом, вчителі дорікали їй, але попри це вона все сприймала як доречно. Мама Ірини, дізнавшись про новину,\nспочатку відмовилась від доньки і сказала тій щоб вона йшла до того, хто це зробив. Ірина була розгублена.\nКоли вона розповіла все батькові дитини той відмовився від дитини і від самої Ірини. Цікаво, чому ж чоловік в багатьох випадках залишається не винним? Чому за все розраховується дівчина? Дякувати Богу, мати Ірини все зрозуміла\nі прийняла її назад. Вона наполягала на аборті, на що Ірина чітко дала зрозуміти, що залишить маля попри все. Через дев’ять місяців вона народила свого первістка. Максим народився здоровим хлопчиком. Зараз у маленького є батько, який його любить і цінує. Ірина говорить, що рання вагітність принесла її сім’ї тільки щастя, і що за все своє життя вона не бачила свою матір такою щасливою.\nІнша дівчина народила в 16 років. Нажаль її життя склалося трагічно. Анастасія завагітніла в 15, батько дитини, був шалено радий від почутої новини, рідні теж були не проти. Все складалося занадто добре. Лікарі були вражені здоров’ям плоду та самої матері, адже відомо мало випадків, коли мати в такому віці може виносити здоровий плід. Уся вагітність протікала дуже добре, а під час пологів сталося непоправне. Анастасія померла, її серце не витримало наркозу і вона померла. На жаль лікарі не змогли допомогти Анастасії.\nреферат по биологии на 20 стр.\nреферат по иностранным языкам и языкознанию на 8 стр.\nЖиття і творчий шлях Рея Бредбері\nЖиття та діяльність І.П.Котляревського\nреферат по иностранным языкам и языкознанию на 8 стр.; рейтинг: 10\nКамінний хpест як художній символ тpагізму життя укpаїнського селянина-бідняка в новелі Василя Стефаника "Камінний хpест"\nДо питання етики сімейного життя


Невдовзі міський транспорт у Ніжині перейде на електронний квиток? – Новини Ніжина/ новости Нежина\nОпубліковано: nezhatin 0 Коментарів депутати, електронний квиток, ніжинські перевізники, Новини Ніжина, перевезення, сесія міської ради\n30 січня депутати Ніжинської міської ради прийняли рішення Про впровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті Ніжина.\nБезготівкові розрахунки в громадському транспорті роблять поїздку зручнішою для пасажирів, а також підвищують шанси, що ці кошти в повному обсязі потраплять до підприємств, що надає послуги по перевезенню пасажирів громадським транспортом міста. Адже досить складно прослідкувати обіг «живих» грошей, якщо не фіксувати конкретну кількість пасажирів. В даному випадку кервникам підприємств залишається сподіватися на чесність та порядність водіїв та кондукторів.\nТим більше, що існуюча система оплати та контролю проїзду в міському пасажирському транспорті є застарілою та має багато недоліків: саме по собі використання паперових квитків (які часто взагалі відсутні) не дає можливості проконтролювати реальний пасажиропотік на маршрутах громадського транспорту і відповідно – обіг готівкових коштів; призводить до погіршення рівня безпеки перевезення пасажирів громадським транспортом.\nПро це і йдеться у проекті рішення. Він пропонує відмовитися від готівкового розрахунку за паперові квитки і перейти на так званий електронний квиток. Автори стверджують, що електронний облік пасажиропотоку дозволить реально оцінити оборот коштів та обґрунтованість тарифів. Також система зробить оплату проїзду швидшою і зручнішою.\nОскільки зараз йде готівковий розрахунок плати за проїзд, то міськрада не має точних даних про кількість перевезення пасажирів, немає обліку пільговиків, а ця система дасть можливість цього, окрім того водій відволікається від руху, коли бере плату за проїзд та видає квитки. Також завдяки цій програмі можна буде оптимізувати маршрутну мережу, знаючи, де скільки пасажирів.\nПасажири зможуть розраховуватися карткою, ці картки можна буде поповнювати через термінал, передбачається також можливість розрахунку банківською карткою, все це буде прописано у вимогах до оператора.\nТака автоматизована система обліку оплати проїзду в міському громадському транспорті Ніжина має бути впроваджена з 01 березня 2020 року.\nВ цьому напрямку міська влада разом із депутатами Ніжинської міської ради спрямовують всі зусилля, розуміючи те, що комфорт та безпека пасажирів – це головний пріоритет пасажироперевізної галузі нашого міста.


Что обязательно понадобится художнику на пленере?\nОбновлено 10.09.2016 23:15\nЗвісно, малювати вдома – це чудово, але набагато краще малювати на природі і малювати те, що бачиш власними очами. Це досить гарна практика для художників-початківців. І вона має власну назву – пленер.\nЩоправда, зазвичай початківці, віддалено розуміючи, що таке пленер, зовсім не знають, як його організувати. Насправді за гучними словами ховається досить проста річ, яку в принципі можна трансформувати в дещо незвичне.\nЩо треба взяти з собою на пленер?\nДля початку хочеться відмітити: не потрібно ставитися до пленера, як до роботи чи до чогось обов’язкового. Він повинен стати відпочинком, поєднаним з улюбленою справою. Тож сьогодні художники просто відправляються на день до якоїсь мальовничої місцевості – до парку, озера, лісу – і насолоджуються оточуючою природою, що дає їм натхнення. Деякі влаштовують пікнік, беруть велосипеди, вирішують для такої справи міні сігвеї купити Київ . Іншими словами, вони комбінують корисне з приємним, а ще покращують власний фізичний стан.\nТак, пленер дійсно можна трансформувати в дещо незвичайне. Головне – підійти до справи з фантазією, але не потрібно забувати, для чого власне вибралися на природу.\nКожен художник, відправляючись на пленер, повинен взяти з собою наступні речі:\nПапір. Він, звісно, є найголовнішим елементом на пленері. В принципі зручніше придбати для таких цілей блокнот або склейку. Хоч вони і коштуватимуть дорожче за звичайні аркуші паперу, працювати з ними в польових умовах буде набагато зручніше. Власне кажучи, так художнику не доведеться брати з собою важкий планшет. Авжеж, якщо подорожуєте за допомогою сігвею, він вже не є такою проблемою, але блокнот все одно зручніше. Головне – обрати якісний папір.\nОлівці, гумку, канцелярський ніж, а також клейку стрічку, якщо вирішили малювати на звичайному папері. Це найпростіші елементи, але без них майже неможливо обійтися.\nФарби. Зазвичай люди, які їдуть на пленер, займаються живописом. Тож акварельні фарби їм обов’язково знадобляться. Краще заздалегідь, обираючи собі набір фарб, купувати компактний варіант, але не економити на кольорах, оскільки у справжнього художника їх повинно бути багато.\nПалітру і пензлики. Якщо є фарби, то обов’язково потрібно те, чим будете малювати, і те, на чому змішуватимете кольори. І знову – палітра повинна бути якісною, але невеликою і компактною, а ще легкою. Візьміть з собою всі необхідні пензлики. Не варто думати, шо можна взяти одну-дві штуки, все одно ж пленер. Насправді беріть усе, чим стовідсотково будете користуватися. Так, по-перше, намалюєте все, що хочете. А, по-друге, не будете злитися, що через обмеженість ресурсів задум здається ніколи не отримає бажану форму.


«Тато, мама, я — спортивна сім’я». Сімейний портал\n0 28 квітня 2008 р.\n«Тато, мама, я — спортивна сім’я» за участю переможців районних і міських змагань\nДаному заходу попередньо були проведені районні та міські змагання, в яких прийняли участь близько 150 сімей. Організаторами обласного фестивалю спортивних сімей Київщини «Тато, мама, я — спортивна сім’я» виступили Київський обласний центр фізичного здоров’я населення «Спорт для всіх», відділ сім’ї, молоді та спорту Вишгородської райдержадміністрації, МГО «Федерація жінок за мир у всьому світі» за підтримки управління з питань фізичної культури і спорту Київської обласної держадміністрації.\nЗ привітальним словом до учасників і гостей свята звернулись начальник відділу сім’ї, молоді та спорту Вишгородської райдержадміністрації Горовий Микола Васильович, директор Центру фізичного здоров’я населення «Спорт для всіх» Мірзоєв Денис Олександрович, представник МГО «Федерація жінок за мир у всьому світі» — Машир Наталія Миколаївна.\nУ змаганнях прийняло участь 14 сімей з різних регіонів Київщини. Спортивна програма змагань складалася з 5 комплексних естафет на швидкість, координацію, витривалість та спортивно-інтелектуальної вікторини.\nЗа підсумками фінальних змагань, у напруженій боротьбі ІІІ місце виборола сім’я Лещук (м. Вишгород, мама — Валентина Миколаївна, батько — Олександр Васильович, донька — Ксенія), на ІІ місці — сім’я Волощук (Києво-Святошинський район, мама — Наталія Олександрівна, батько — Ігор Анатолійович, донька — Анастасія). А переможцями змагань стала сім’я Добровольських (м. Біла Церква, мама — Варвара Олександрівна, батько — Андрій Вікторович, донька — Влада), яка представлятиме 15—18 травня Київщину у фіналі Всеукраїнського фестивалю «Мама, тато, я — спортивна сім’я» у м. Южне (Одеська область).\nЗавдяки таким заходам з’являється можливість для батьків та дітей, окрім того, щоб бути спортивними та здоровими, більше об’єднатися між собою як одна команда, вчитися допомагати один одному, розуміти, підтримувати один одного і досягати разом перемоги.\nОдин з учасників змагань поділився тим, що, організувавши подібного плану захід на день народження своєї дитини, всі запрошені в гості на свято сім'ї отримали велику кількість задоволення, радості. Тому нижче ми надаємо програму змагань, щоб вона могла стати прикладом того, як разом сім’ї можуть проводити час, організовуючи під час відпочинку подібні естафети. Завдяки цьому бути здоровими, сильними, а також дружніми, єдиними та щасливими. Щоб взагалі спорт та здоровий спосіб життя став частиною культури нашого народу. Якщо в нас буде здорова нація із здоровими цінностями, то наша країна матиме надійне майбутнє.\nПрограма змагань фінальної частини\nІнвентар: тенісна ракетка, тенісний м’яч, фішки, прапорці.\n1-й етап: стартує тато, в руках ракетка з м’ячем, біжить поміж фішками, підбиваючи м’ячик, добігає до контрольного прапорця, оббігає його і фінішує по прямій і передає естафету мамі.\n2-й етап: стартує мама і виконує те ж саме, що й тато.\n3-й етап: стартує дитина і виконує те ж саме, що й батьки, але м’ячик несе на ракетці. Команда-переможець визначається за кращим часом.\nІнвентар: обручі, м’які іграшки, рюкзаки, прапорці, фішки.\n1-й етап: стартує тато, одягає рюкзак (в рюкзаку 10 м’ячів), біжить, оббігаючи фішки, добігає до обруча, висипає в обруч м’ячі, одягає рюкзак, оббігає контрольний прапорець, повертається назад по прямій, знімає рюкзак, допомагає одягнути його мамі.\n2-й етап: стартує мама робить те ж саме, що й тато, тільки збирає іграшки в рюкзак, одягає рюкзак, оббігає контрольний прапорець, фінішує по прямій, передає естафету дитині.\n3-й етап: стартує дитина, біжить, оббігаючи фішки до обруча, бере великий м’яч, з нею оббігає контрольний прапорець і фінішує по прямій. Команда-переможець визначається за кращим часом.\nІнвентар: конверти з словами, літери, линва, прищепки, прапорці, стійки. Перед початком естафети капітани команд витягують конверти, в яких вказані слова, і ці слова команди повинні скласти, підвішуючи окремо кожну літеру, на линві, прикріплюючи її прищепкою, букви розміщені в середині залу.\n1-й етап: стартує тато, підбігає до середини залу, находить першу літеру, бере її і біжить до линви, кріпить літеру прищепкою, повертається по прямій і передає естафету мамі.\n2-й етап: стартує мама, робить те ж саме, що і тато, тільки шукає другу літеру.\n3-й етап: стартує дитина і виконує те ж саме, що і батьки. Команда-переможець визначається за кращим часом.\n«Гонки на шарах»\nІнвентар: баскетбольні м’ячі, великі надувні м’ячі, прапорці, фішки.\n1-й етап: стартує тато, бере в руки баскетбольний м’яч і переміщується поміж фішками. Ведучи м’яч, як в баскетболі, оббігає контрольний прапорець, фінішує по прямій і передає естафету мамі.\n3-й етап: стартує дитина, стрибаючи на надувному м’ячі по прямій, оминає контрольний прапорець і так само повертається до лінії старту. Команда-переможець визначається за кращим часом.\nІнвентар: мати, обручі, прапорці, скакалки.\n1-й етап: стартує тато, добігає до мату, робить кувирок вперед, добігає до обруча, бере скакалку та робить п’ять стрибків, кладе скакалку до обруча, оббігає дві фішки, оббігає контрольний прапорець, передає естафету мамі.\n2-й етап: стартує мама, виконує те ж саме, що й тато.\n3-й етап: стартує дитина, виконує те ж саме, що й батьки.


Присяга у вогні: як народжувалися ВМС України - Центр стратегічних комунікацій\nПершим підрозділом Чорноморського флоту колишнього СРСР, що присягнув на вірність народу України після відновлення незалежності у 1991 році, стала 3-тя рота школи водолазів у Севастополі під командуванням капітана 3 рангу Олександра Клюєва. Це відбулося 30 років тому, 18 січня 1992 року.\nРозбудова українського війська розпочалася одразу після Всеукраїнського референдуму 1 грудня 1991 року. Того ж місяця Верховна Рада ухвалила Закон «Про Збройні сили України» та затвердила текст Військової присяги.\nПередбачалося, що основою національних збройних сил стануть всі формування СРСР, розташовані на території України. Йшлося про війська Київського, Прикарпатського і Одеського військових округів, а також Чорноморського флоту ВМФ СРСР, головна база і більшість формувань якого перебували в українському Криму.\nНа початку шляху становлення проблем не очікувалося. Особовий склад ЧФ брав участь у референдумі за незалежність та у виборах президента України 1 грудня. До речі, незалежність тоді підтримали 72% особового складу флоту. Військовослужбовці в Україні, в тому числі чорноморці, мали скласти українську присягу до 20 січня 1992-го.\nОднак історія пішла іншим шляхом. Нова «демократична» Росія одразу заявила про свої права на весь флот, а раз у раз навіть порушувала питання про належність Криму і Севастополя, режисуючи діяльність кримських сепаратистів.\nЧорноморський флот ВМФ СРСР став предметом тривалих переговорів, дипломатичних (і не тільки) конфліктів між Києвом та Москвою. До остаточного поділу в 1997 році ЧФ де-юре залишався спільним, а фактично був російським. Москва втілювала власну політику на флоті через своїх вірних командувачів: Касатонова, Балтіна, Кравченка.\nЗусиллями проросійського командування Чорноморський флот так і не був приведений до української присяги. Однак офіцери, незадоволені таким станом речей, на свій страх і ризик разом зі своїми колективами почали присягати Україні. Саме вони стали першопрохідцями і творцями національних Військово-Морських сил.\nПовторювалася ситуація Української революції 1917 року, коли моряки колишнього імператорського Чорноморського флоту також на локальному рівні ухвалювали рішення служити Україні.\nНадії: химерні та справжні\nЩодо подій на флоті, які передували складанню першої присяги, існують різні версії. Особливо стосовно ролі в них Ігоря Касатонова, на той момент командувача Чорноморського флоту ВМФ СРСР.\nЯк згадує Євген Лупаков, почесний голова Спілки офіцерів України, капітан 1-го рангу у відставці, в 1992 році «жоден матрос, офіцер чи адмірал не сказав жодного слова проти виконання наказу Касатонова щодо підпорядкування Чорноморського флоту Україні». Відповідно до спогадів Лупакова, такий наказ було видано Касатоновим 3 січня 1992 року, і в ньому йшлося про вихід ЧФ з підпорядкування Генштабу в Москві і про підпорядкування Міністерству оборони України.\nЦе начебто відбулося після наради президента України Леоніда Кравчука в Києві з командувачами військових округів, розташованих на теренах України. Головним питанням тієї наради, за словами Лупакова, було одне:\n— Хто бажає служити Україні — приймає присягу на вірність служіння українському народу і приводить до неї своїх підлеглих, а хто ні — чемодан, вокзал, Росія. Але, стверджує Лупаков, цілком українським ЧФ пробув недовго — в період з 3 до 9 січня. За його словами, 10 січня наказ про підпорядкування ЧФ Україні було скасовано.\nРозповідав про існування такого наказу також Борис Кожин, віцеадмірал, перший командувач ВМС України (квітень 1992 — жовтень 1993). Відповідно до його спогадів, Касатонов з Кравчуком не порозумілися, через що перший скасував свій наказ і «розгорнув шалену антиукраїнську діяльність на флоті». Втім, російські ЗМІ пишуть про Касатонова, що той «врятував» ЧФ в 1992 році, бо відмовився підпорядковуватися Україні. Він сам потім скаже, що «спалив мости» і «підняв бунт», оголосивши 4 січня 1992 року флот російським. При цьому екскомандувач стверджує, що керівництву Росії на той момент було не до ЧФ, його вважали «відрізаною скибкою». І що Єльцин «прокинувся» лише тоді, коли Касатонов 9 січня 1992 року виступив у Верховній Раді, назвавши «злочинною» вимогу «складати присягу чужій державі».\nНасправді виступ Касатонова не був таким категоричним, чому є документальне підтвердження. Про нього писала авторитетна україномовна газета «Свобода», що виходить безперервно у США з 1893 року. А ось російське керівництво якраз наполягало на тому, що ЧФ належить Росії. «Ми готові всіляко сприяти формуванню флоту і збройних сил України, але необхідно ухвалити політичне рішення спільно з керівниками держав Співдружності та обережно підходити до питань присяги, щоб запобігти зайвому напруженню в екіпажах кораблів», — цитувала виступ Касатонова у Верховній Раді «Свобода».\nНа питання Кравчука про його ставлення до заяви російського керівництва, що ЧФ має належати Росії, адмірал відповів, що він керується статутом і морськими інструкціями, тобто ухилився від чіткої відповіді. Існує легенда, яка пояснює, чому саме Касатонов, який начебто готовий був очолити український ЧФ, натомість став його душителем: що його в Києві зустрів «неголений сержант» чи взагалі не зустріли; Кравчук до нього упереджено поставився та не зробив командувачем.\nАле вже 17 січня 1992 року, зі слів самого Касатонова, він виступав у Кремлі, де розповідав, що «всіх кримчан охопило почуття величезного лиха, схоже на те, що було, коли почалася Велика Вітчизняна… цей раптовий перехід під Україну, зміна громадянства, орієнтирів, зміна історії — це неприпустимо». А в серпні того ж року «Свобода» вже писала про загрозу захоплення Криму та створення «Новоросії» під приводом «захисту російськомовного населення» від «бандерівського націоналізму» та «геноциду». Для чого ЧФ може стати дуже в пригоді. Варто буде лише Касатонову в певний момент віддати потрібний наказ. Тому, ця ретроспективна надія, що можна було улестити росіянина Касатонова та отримати від нього ключі від всього ЧФ, виглядає химерною. Як і взагалі надія на окремих «добрих командувачів», які все можуть «порішати».\nХто справді надихає та вселяє надії в історії з ЧФ, то це прості українські моряки. Які в ситуації повної політичної невизначеності самі вирішили присягнути на вірність Україні. Як писав капітан 1-го рангу Анатолій Данілов у своїй книзі «Український флот: біля джерел відродження»: «Незважаючи на ідеологічну зливу з боку проросійськи налаштованих сил, шалену протиукраїнську кампанію, абсолютна більшість особового складу Чорноморського флоту готова була присягнути на вірність народу України». Він згадує, що тоді у спину людям, які одягнули форму українських моряків, лунали лайка i погрози на зразок: «Зpадник!», «Бандеpа!» та інші.\nВони зробили це першими\n«Першим військову присягу на вірність народу України склав командир роти капітан 3-го рангу Олександр Клюєв, за ним — його заступник капітан 3-го рангу Віктор Кравченко, командири навчальних взводів капітан 3-го рангу Борис Цимбал, капітан-лейтенант В’ячеслав Гладніков, мічман Сергій Рябінін, його заступник мічман Олег Бєлов, старшина роти старший мічман Микола Журавльов. Разом з ними присягу склали капітан 2-го рангу Микола Тихонов, капітани 3-го рангу Яків Древаль, Петро Піддубний та понад 20 мічманів Школи водолазів», — згадував капітан 1-го рангу запасу Мирослав Мамчак.\nВони стали першими українськими моряками при відсутності ще самого українського флоту. Терор проти них, пише Лупаков, почався негайно. Він цитує витяг з наказу адмірала Івана Капітанця, першого заступника Головкома ВМФ: «К офицерам, мичманам, прапорщикам, создающим нездоровую обстановку в воинских коллективах, склонных к измене Родине и принятию присяги на верность Украине, применять суровые меры воздействия вплоть до увольнения с занимаемой должности и увольнения со службы».\n«Того ж дня о сьомій годині вечора посильний передав мені наказ прибути в штаб ЧФ до адмірала Касатонова. В суботу я був у командувача. Він висунув вимогу відмовитися від присяги. Я сказав, що цього не буде. Наступного ж дня мені було вручено обхідний лист про складання обов’язків. Коли я зажадав номер наказу про звільнення з посади, командир частини послався на усний наказ командувача Чорноморського флоту», — розповідав Клюєв.\nДалі, пише полковник Юрій Мединський, події на флоті розвивалися стрімко і не завжди передбачувано. Командування ЧФ по-всякому – обманом, погрозами, навішуванням ярликів «бандерівців» і «зрадників», мордуванням людей, вигнанням офіцерів, які присягнули Україні, з територій військових частин під конвоєм навіть без права забрати особисті речі, – перешкоджали складанню присяги на вірність українському народу.\nБули навіть телеграми з Москви «Прімєнять оружіє протів бандітов на пораженіє». Загроза кровопролиття поставала неодноразово. Але зупинити тисячі людей, які хотіли служити Україні на українському флоті, було неможливо. Першим завжди найважче і найнебезпечніше. Перші йдуть бездоріжжям, прокладаючи дорогу тим, хто йде позаду. І тому вони – герої. Незалежно від того, визнало це суспільство чи ні. Вони герої вже тому, що не побоялися бути першими.\nПрисяга у вогні\nПодальшу хроніку подій у 1992 році описує «Дзеркало тижня».\nОсобливий переляк флотського командування викликала подія, що сталася у Севастополі 22 лютого 1992 року. Тоді українську присягу склали морпіхи 880-го батальйону Віталія Рожманова — найкращого у 810-й окремій бригаді морської піхоти за результатами підготовки попереднього року. Головний штаб ВМФ у Москві одразу видав директиву розформувати батальйон.\nПісля цього основні бойові з’єднання Чорноморського флоту почали комплектуватися тільки росіянами, а командувач ЧФ Касатонов перейшов до рішучих дій. Одним з інструментів адмірала стала саме «вичищена» від українських патріотів 810-та бригада. Так, 9 липня 1992 року українську присягу склав особовий склад військової комендатури Севастопольського гарнізону. А вже наступного дня десантно-штурмову групу з 810-ї бригади морпіхів — у повному обмундируванні та зі зброєю — Касатонов кинув на захоплення частини.\nДо речі, після поділу флоту в 1997 році 810-та окрема бригада морської піхоти залишилася у складі базованого в Україні ЧФ РФ. У 2014-му вона брала активну участь в операції Путіна із захоплення Криму. Навряд чи в офіційній історії з’єднання тепер згадують, що в далекому 1992-гу значна частина особового складу виявила бажання служити Україні, а цілий батальйон навіть склав українську присягу.\nБули й інші недружні та навіть силові акції командування ЧФ проти українізації флоту. У ніч проти 8 квітня 1992 року у зв’язку зі складанням української присяги офіцерами штабу Кримської Військово-морської бази в Новоозерному (Донузлав) туди ввели бойову техніку 361-го полку 126-ої дивізії берегової оборони ЧФ: 4 БТР і 2 мотострілецькі взводи з Євпаторії.\nДо озера Донузлав зайшли два ракетні катери й два корвети, заблокувавши кораблі, особовий склад яких склав українську присягу. При цьому наказ штабу флоту передбачав узяти під охорону бронетехніку й будівлю місцевої ради (!) в самій Євпаторії, але командир 361-го полку його не виконав.\nШтаб Кримської ВМБ був взятий під охорону морпіхів, а штатний взвод охорони розформували через складання української присяги. Напруження в Кримській ВМБ досягло піку влітку. 21 липня 1992 року сторожовий корабель СКР-112, піднявши український прапор, здійснив самовільний перехід з Донузлаву до Одеси, в якій умови для українізації флоту виглядали незрівнянно кращими.\nПротягом 8-годинного переходу СКР-112 переслідували направлені з командного пункту ЧФ кораблі та літаки. Переслідувачі застосовували попереджувальний артилерійський вогонь, здійснювали небезпечні морські маневри і навіть намагалися висадити на бунтівний корабель групу захоплення. Тоді українське командування спрямувало з Одеси на підтримку СКР-112 українські винищувач і прикордонні катери. Перед загрозою бойового зіткнення група переслідування не стала виконувати наказ штабу ЧФ зупинити корабель «в будь-який спосіб».\nМіж іншим, один з командирів легендарного переходу СКР-112 Микола Жибарєв, вже у 2014-му на посаді начальника управління Морської охорони Державної прикордонної служби України координував перехід корабельно-катерного складу морських прикордонників з Балаклави і Керчі у порти материкової України, чим запобіг захопленню суден російськими окупантами. А Донузлав у тому ж 2014-му знову був на слуху завдяки героїчному опору тральщика ВМС України «Черкаси».\nКонтрадмірал Борис Кожин, перший командувач ВМС України, розповідав, що «отримав флот без жодного корабля, військової частини, літака, бронетранспортера, навіть матроса. Почалося будівництво українського флоту з нуля». Через політичний та економічний тиск, відвертий шантаж з боку Росії Україна була змушена передати їй більшу частину ЧФ.\nУ 1992 році Військово-морські сили України створювали ті, кого не зупинили репресії і провокації проросійського командування ЧФ. У 2014-му ВМС відроджували ті, хто не піддався на тиск, брехню і улещування окупантів. Для обох поколінь військових моряків українська присяга була передусім.\nВМС України першими відчули на собі гібридну російську агресію, своєю поставою вони засвідчили, що це була саме агресія, а не «перехід Криму до Росії внаслідок референдуму». Незважаючи на гіркі втрати, флот України існує, розвивається та модернізується. Це буде флот з корветами, ракетами та «Байрактарами».


опалення оптом, дилер котлів, водонагрівачів, радіаторів / Інтернет магазин Теплосвіт | Продаж газових, електричних, твердопаливних котлів, газових колонок, сантехніки та запчастин за цінами від виробника. Контакти ☎ (066) 777-33- 47, (067) 471-11-80, (032) 227-27-77\nПанельний сталевий радіатор Protherm тип 22 500х1000\nПанельний радіатор Protherm тип 22 500х1000, відрізняється високою тепловіддачею, доступною ціною і акуратним дизайном, виготовлений зі сталі. Його призначення, обігрів приватних будинків, дач, котеджів і інших типів житлових і офісних приміщень. Теплова потужність - 1811 Вт. Підлкючення - бічне (зправа, зліва).\nОбігрівач електричний Gorenje OptiHeat 2000 GTP з потужністю 2000 Вт, зручним та зрозумілим сенсорним управлінням. Виконаний із загартованого скла, яке в кілька разів стійкіше до ударів.Однією з ключових особливостей є те, що в разі його розбиття, він ламається на дрібні зернисті шматочки, що набагато безпечніше за звичайне скло, яке залишає зубчасті осколки.\nОбігрівач масляний Gorenje OR2000MM\nМасляний радіатор Gorenje OR2000MM здатний в короткий проміжок часу обігріти приміщення площею до 20 м². Модель має 3 режими потужності 800/1200/2000 Вт, які регулюються за допомогою поворотного перемикача. Безпека - захист від перенагрівання.\nКотел конденсаційний ARISTON Alteas One Net 35\nТип димоходу: Турбінний; Теплова потужність: 31 - 35 кВт; Спосіб установки: настінний; Матеріал теплообмінника: Сталь.\nГазовий котел Ariston ALTEAS ONE NET 30 це поєднання "якість-ціна". Великою перевагою цієї лінійки є - дистанційне керування, включення і виключення котла, контроль температури опалення та гарячого водопостачання в будь-якому місці і в будь-який час зі смартфона або ПК. Система дозволяє постійно контролювати споживання енергії, щоб забезпечити максимальну економію газу.\nAriston ALTEAS ONE NET 24 великою перевагою цієї лінійки є - дистанційне керування, включення і виключення котла, контроль температури опалення та гарячого водопостачання в будь-якому місці і в будь-який час зі смартфона або ПК. Система дозволяє постійно контролювати споживання енергії, щоб забезпечити максимальну економію газу.\nГазовий конденсаційний котел GENUS ONE 35\nГазовий двоконтурний конденсаційний котел Ariston GENUS ONE 35 - сучасна та ефективна техніка для опалення. Завдяки використанню конденсаційного теплообмінника XtraTech ™ ККД котла досягає 110% при використанні в низькотемпературних системах опалення та режимі конденсації.\nГазовий конденсаційний котел GENUS ONE 30\nГазовий двоконтурний конденсаційний котел Ariston GENUS ONE 30 - сучасна та ефективна техніка для опалення. Завдяки використанню конденсаційного теплообмінника XtraTech ™ ККД котла досягає 110% при використанні в низькотемпературних системах опалення та режимі конденсації.\nГазовий конденсаційний котел GENUS ONE 24\nГазовий двоконтурний конденсаційний котел Ariston GENUS ONE 24 - сучасна та ефективна техніка для опалення. Завдяки використанню конденсаційного теплообмінника XtraTech ™ ККД котла досягає 110% при використанні в низькотемпературних системах опалення та режимі конденсації.\nЧавунний твердопаливний котел Gorenje ECO HEAT 10 CA II PLUS\nЧавунний твердопаливний котел Gorenje ECO HEAT 10 CA II PLUS з "ручним" типом розпалу, "Нічним" та"ECO" режимами енергозбереження, потужністю 70 кВт, 10-ти секційний. Робочий тиск 1,5 атм. Габарити: Висота: 98 см Ширина: 47,5 см Глибина: 122,5 см Вага: 401 кг Країна-виробник: Туреччина.\nІнтернет-магазин Teplosvit пропонує вам величезний вибір систем опалення різних параметрів і цінових категорій в залежності від ваших уподобань і вимог.\nНайбільш популярним і затребуваним на сьогоднішній день є газове опалення, але при виборі моделі потрібно звертати увагу на деякі фактори.\n- Одноконтурні системи опалення коштують дешевше і легше в монтуванні.\n- Котли газові двоконтурні, в свою чергу, можуть виконувати відразу кілька завдань, обігріваючи не тільки приміщення, а й воду для побутових потреб - такі установки для нагрівання води, як колонки і бойлери вам не знадобляться.\nУ нашому магазині ви можете придбати підлогові газові котли, а також моделі менших габаритів з настінним кріпленням. Залежно від типу камери системи опалення поділяють на:\n- котли з відкритою камерою, які використовують для процесу горіння повітря з приміщення, а тому вимагають установки в окремій кімнаті;\n- котли з закритою камерою, які стоять трохи дорожче, але не спалюють кисень в приміщенні.\nБільш економічним варіантом є газовий конвектор, який цілком впоратися з опаленням приватного будинку або квартири. Така система проста в установці, дозволяє підтримувати температуру на певному заданому рівні і забезпечує до 25% економії газу.\nЯкщо ви шукайте альтернативу газових систем опалення, то магазин «Teplosvit» може запропонувати котли твердопаливні, виготовлені зі сталі або чавуну.\n- Такі моделі підійдуть для приміщень без постійного газопостачання.\n- Одним з переваг є можливість використовувати відразу декілька видів палива, включаючи дрова, вугілля і кокс.\n- Такі системи автономні і не вимагають підключення до електромережі.\nТвердопаливні котли (Україна) стають все більш популярними, так як прості в управлінні і безпечні. Та й матеріали для опалення коштують набагато менше, ніж газ. До речі, ми можемо запропонувати і двоконтурні котли на твердому паливі, які одночасно забезпечать вас гарячою водою.\nДля комплектації максимально ефективної опалювальної системи інтернет-магазин пропонує покупцям великий вибір панельних сталевих або алюмінієвих радіаторів, розширювальних баків, буферних накопичувачів, а також клапанів, вентилів та інших дрібних, але необхідних деталей.\nЗдійснюючи покупку на нашому сайті, ви отримаєте безкоштовну консультацію від професіоналів, які допоможуть вам підібрати якісні електричні, газові або твердопаливні котли в Києві, а також оформити швидку доставку в будь-який великий місто України.\nЯкщо Ви все таки налаштувалися купити газовий котел, будьте впевнені в його безпеці, так як практично всі сучасні виробника оснащують свою продукцію всіма ступенями захисту, тобто ви купуєте не просто опалювальний прилад, а безпечне і досконале пристрій.


854 — Вікіпедія\nУ Вікіпедії є статті про інші значення цього терміна: 854 (значення).\n851 · 852 · 853 — 854 — 855 · 856 · 857\n854 в інших календарях\nГригоріанський 854 DCCCLIV\nAb urbe condita 1607\nВізантійський 6362 – 6363\nВірменський 303 ԹՎ ՅԳ\nКитайський 3550 – 3551\nЕфіопський 846 – 847\nЄврейський 4614 – 4615\n- Вікрам самват 909 – 910\n- Шака самват 776 – 777\n- Калі Юґа 3955 – 3956\n232 – 233\n-938 – -937\nАббасидський халіфат очолив аль-Мутаваккіль. У Китаї править династія Тан. Значними державами Індії є Пала, Пратіхара, Чола. В Японії триває період Хей'ан. Хозарський каганат підпорядкував собі кочові народи на великій степовій території між Азовським морем та Аралом. Територію на північ від Китаю захопили єнісейські киргизи.\nБуддійську державу Пала з центром у Бенгалі очолив Нараянапала. Поступово Пала починає занепадати під натиском Пратіхари.\nПравителі трох франкських королівств зустрілися в Аттіньї й утвердили мир між собою.\nГранди Аквітанії запропонували трон сину Людовика Німецького Людовику Молодшому. Він пішов туди з військами, але Карл Лисий відігнав його. Тим часом колишній король Піпін II та його брат Карл утекли з монастиря, куди були заслані й очолили повстання аквітанців.\nВікінги спалили Анжер, пограбували Блуа, але Шартр та Орлеан дали їм відсіч.\nДани вчинили напад на Фризію.\nДокладніше: Народилися 854 року\nДокладніше: Померли 854 року\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=854&oldid=16306591\nОстаннє редагування: 7 червня 2015, 20:32\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 20:32, 7 червня 2015.