Сценарій засідання літературно-краєзнавчої вітальні\nСкачати 306.92 Kb.\nРозмір 306.92 Kb.\nВступне слово вчителя За нашою шкільною традицією щорічно учні 11кл. представляють результати своєї пошуково-дослідницької діяльності. На початку вересня кожен отримує певне завдання, над яким працює протягом навчального року. Підсумком є підготовка проекту та захист презентації. Це і є річною заліковою роботою із зарубіжної літератури. Свої матеріали учні залишають для використання в нашому кабінеті. В цьому році ми працюємо з літературним краєзнавством, тому вирішили обрати тему: «Зарубіжні митці ХХст. та Україна». Тож запрошуємо всіх до нашої "Літературної вітальні»\n(Учні презентують свої проектні роботи з допомогою слайдів мультимедійних презентацій)\nЗвучить запис пісні «Україно» у виконанні Т.Петриненка\n1. Р.М.Рільке і Україна (20 слайдів)\nДвадцяте століття принесло людству не лише зло й найбільші земні трагедії, але й спонукало до пошуку шляхів втраченої гармонії, до позитивних цінностей. Яскравий приклад такого пошуку — творчість австрійського поета Р. М. Рільке.\nРайнер Марія Рільке — австрійський поет. Він сягнув вершин модерністської літератури..\nПублікуватися поет почав доволі рано. Йому не виповнилося ще й двадцяти років, коли його вірші вже видавалися окремими збірками.\nДоленосне значення у житті поета мала зустріч зі знаменитою жінкою його часу - Лу Андреас-Саломе. З нею пов'язане не лише перше серйозне любовне переживання митця, а й ціла епоха у його внутрішньому житті . Лу відкрила молодому Райнеру Україну - землю, в якій він знайшов свою духовну батьківщину. Саме Лу надихнула поета на подорожі до України.\nВірші до «Книги годин» написані під впливом подорожей по Україні. І я гордий тим, що моя країна, моя батьківщина стала натхненням великого поета!\nОсобливе місце в житті та творчості Рільке займає Україна. Спілкування з українською інтелігенцією, безкраї простори і православ’я справили на поета надзвичайно великий вплив. Як писав він у листі до Леоніда Пастернака, «в очікуванні майбутньої подорожі я почуваю себе так, немов дитина перед різдвяними святами». Україна змальована ним як чудовий край безмежних просторів, із героїчним минулим, багатою історією.\nРільке писав про широкі українські степи в одному із своїх листів: “Тут знову осягаєш розміри і масштаби. Дивуєшся: земля – велика, вода – також велика, але перш за все великим є небо. Те, що я бачив досі, було лише образами землі, річки та світу. Тут все це є само по собі. У мене відчуття, ніби я споглядав саме творіння; як мало слів для всебуття, для речей, що існують у масштабі Бога – Отця…\nЗустріч з Києвом, а особливо з Києво-Печерською лаврою зачарувала поета. Із листа Рільке: «Мамо , я вже два тижні у Києві. Київ – то є найсильніше враження. Це місто близьке до Бога. Я б хотів тут оселитися назавжди. Тут мені відкрилася одвічна руська сутність, насамперед пам’ятки культури давнини. А які тут церкви і собори, в них багато старих картин і дорогоцінних реліквій. А велична Лавра, її келії, печери... Це не передати словами...\n«У злагоді я з віком прямо йду\nІ чую вітер славного листа\nЯкого Бог, і ти, і я писав\nВ чужих руках ще треба буть йому.\nНових сторінок полиск відчуваю,\nНа них ще з’явиться усе.\nНа них дві тихі сили поглядають\nІ потай зважують себе,» - так писав поет.\nОсобливо Рільке вразила Велика лаврська дзвіниця, яка не лише об’єднувала архітектуру ансамблю Лаври, але й сама, здавалось, злітає до Бога.\nРільке дуже цікавився давніми церквами і соборами, «в яких багато старих картин і дорогоцінних реліквій». Незабутнє враження справила на нього Києво-Печерська лавра, яку він згадає в «Книзі годин» у колі безсмертних творінь людства .\nДе б не бував австрійський поет — у Парижі, Венеції, Римі, Флоренції — перед його очима часто постає образ «церкви десь на сході», тієї церкви, що поет бачив тут, у нашому Києві — про це поет пише у вірші «Ти монастир Господніх ран».\nПодорожуючи Україною, поет плив Дніпром «в край чудової України». Природа наша на Рільке справляє незабутнє враження — він дивиться на води Дніпра і ніби бачить, як по цих хвилях рушає до людей сам Христос. Ось він простягає руки — і дарує бідним рибу й вино, бездомних зігріває вогнем свого серця, нужденним допомагає він позбутися страждань.\nРільке подорожував Дніпром до Кременчука, знайомився з українцями. Він захоплювався українським фольклором і вважав, що відчув дух Київської Русі, святої Русі. Рільке починає вивчати українську мову, перекладати «Слово о полку Ігоревім»\nОсобливий інтерес виник у поета до Київської Русі, до доби козаччини. Рільке познайомився з Остапом Микитовичем Вересаєм, відомим кобзарем, виконавцем українських пісень та дум. Саме його «Пісню про правду і кривду» Рільке використав у своєму творі «Пісня про Правду».\nПід безпосереднім впливом подорожей Україною Рільке написав два поетичні цикли збірки «Книга годин»: «Книга життя чернечого» і «Книга прощ». В останній яскраво відбилися київські враження, а вірш «В оцім селі…» був навіяний поету перебуванням у селі під Полтавою.\nОстаннім пунктом подорожі поета Україною був Харків. І ось Рільке уже в Харкові. Багато зустрічей, літературних знайомств.\nПід час подорожей Україною Рільке говорив про те, що тут особлива атмосфера. Поет вірив, що саме наша земля має те, чого немає ніде більше — звідси розпочнеться відродження духовності усього людства.\nТут, на українській землі, Рільке знайшов єднання людей і природи,\nстихій і Бога. І я вірю, що моя земля, моя Україна — найкраще місце на землі\nТебе знаходжу нині я в усьому,\nВ усіх речах, яким я братом став,\nМов зерня, ти ховаєшся в малому\nВ великому ж великим ти зростав.\nГру дивних сил в усьому бачить треба,\nЯкі послушно в речі увійшли:\nЗ коріння ростучи, пнучись до неба\nІ в кроні воскресаючи завжди.\nВчитель Любов до української землі прекрасно звучить не тільки німецькою, але спалахує й лунає російською мовою.\n2. «Три батьківщини В.В.Маяковського» (15 слайдів)\n"Вот уже двести лет во все времена русскую поэзию представляет один Великий поэт. Так было в восемнадцатом веке, в девятнадцатом и в нашем двадцатом. Только у этого поэта разные имена: Державин - Пушкин - Лермонтов -Некрасов - Блок - Маяковский - Ахматова - Евтушенко. Это один-единственный поэт с разными лицами. ", - писав російський літератор Евген Рейн\n2.Про Маяковського взагалі можна сказати: етнічний українець.\nпрадід поета був сином полкового осавула, що служив у славному козацькому місті Бериславі Херсонської губернії.\nДід народився в українському Бериславі, проте виріс у Грузії.\nБабуся походила з роду козака Данила, вихідця з Подільської губернії\nМати, була дочкою українця\nБатько поета народився вже в Грузії (нині - райцентр Маяковський).\n3.Саме там і народився етнічний українець В. Маяковський, котрий прославив Україну, Грузію і ... російську літературу.\nУ вірші «Нашему юношеству» Маяковський так написав про своє походження:\nСвого часу він розповідав про себе: "Народився я у 1894 році на Кавказі. Батько був козак, мати – українка. Перша мова – грузинська. Так би мовити, між трьома культурами: російською, українською та грузинською."\n4.Щоб усвідомити суть ставлення «комуністичного поета» Маяковського до України, відчути його широку козацьку душу, слід просто вдумливо прочитати його вірш «Долг Украине»\n5. Багато чого в житті Маяковського пов'язане з Україною. І перше серйозне почуття охопило поета саме в Україні, під час його перебування в Одесі, де він з першого погляду закохався в юну Марію Денисову, яка не відповіла йому взаємністю. Образ Марії асоціюється з Джокондою, а в ліричному пориві почуттів Маяковський створює образи любові: «Мама! Ваш син чудово хворий! Мама! У нього пожежа серця».\n6. В Одесі знають і люблять Маяковського. Саме тут вперше на Україні була поставлена його комедія "Баня" . Досі це, на жаль, єдина у нас постановка комедії українською мовою. В Одесі він дав інтерв'ю кореспонденту газети «Вечерние известия»! Інтерв'ю це досі не було відомо. Я ввела його в свій проект.\n7. Київ вперше Володимир Маяковський відвідав навесні 1913 року - читав вірші тутешній публіці. В січні 1914-го він виступав на підтримку «прогресивного напряму в мистецтві - футуризму».\n8.У Києві Маяковський, звичайно, регулярно навідувався до популярних на той час ресторанів та знаменитої кондитерської «Ясси», де «торти, цукерки, неймовірні випічки, все розкішно, м'які меблі, тропічні рослини і, головне - шикарна більярдна». Поганяти кулі Маяковський обожнював. Бився, приміром, з майбутньою літературною знаменитістю Михайлом Булгаковим.\n9. Після Жовтневої революції Володимир Володимирович навідувався до Києва все більше з пропагандистсько-просвітницькою метою. В основному, пропагував новації «пролетарської культури», роз'яснював завдання «Лівого фронту».\n10. У Київському клубі робкорів Володимир Маяковський присвятив свій виступ проблемам мови. Цікаві обставини, при яких він проходив. Ось що згадував один з працівників клубу:\n«Дізнавшись про перебування Маяковського в Києві, робкори негайно вирішили запросити його. Але як це зробити? Надіслати делегацію? Зателефонувати - якось незручно... Тоді С. Палей, що керував відділом «Робітниче життя» в газеті «Пролетарська правда», висунув оригінальну ідею:\n- Запросимо через газету.\n-А якщо він не побачить запрошення?\n- Що ти, Маяковський - та не прочитає газету?!\nУ призначений час кімната була повна народу: в організаторів зустрічі, по правді сказати, весь час завмирало серце - раптом зірветься? Але точно у призначений час, прокладаючи собі шлях від дверей до столу президії, перед робітниками постала знайома постать поета. Підійшовши до столу, він зняв кепку, поклав поруч невелику стопку книг і спокійно почав: «Здрастуйте, товариші!..»\n11. У 1926-му Володимир Маяковський виступав у цирку, де нині знаходиться кінотеатр «Україна». А в останній раз він приїжджав до Києва за рік до смерті - у січні 1929-го, присвятивши місту вірш «Київ».\n12. У лютому-березні 1928 року Маяковський відвідує багато українських міст: Дніпропетровськ, Запоріжжя, Бердичів, Житомир, Київ, Вінницю, Одесу, Євпаторію. Особливо він прагнув побувати в Запоріжжі, бо з цим краєм поет відчував кровну спорідненість.\nАле сюди рідко приїжджали високі гості, знамениті особистості, І раптом така подія! Приїжджає Маяковський! Маяковський прибув із запізненням, але його зустріли бурхливими оваціями. Вечір був побудований на питаннях і відповідях, в перервах між якими поет читав свої вірші.\n13. Володимир Маяковський відвідував і Євпаторію Виступав з лекціями і читанням своїх віршів в санаторіях, в міських парках, клубах, в міському театрі.\nПоет прославив місто-курорт у своєму вірші «Євпаторія», який було надруковано в газеті «Вечірня Москва». На згадку про перебування поета Володимира Маяковського одна з вулиць міста названа його іменем. 20 липня 2013 року в Євпаторії пройшли заходи, присвячені 120-річчю з дня народження Володимира Маяковського. День Маяковського в місті пройшов під девізом: «Дуже шкода мені тих, хто не бував в Євпаторії».\n14. Маяковський завітав і до міста Бердичева. В залі районного Будинку культури Володимир Маяковський виступав у складі бригади футуристів. На приміщенні районного Будинку культури є табличка про цю подію.\n15. Україна вшановує пам'ять про Володимира Маяковського. Його імя носять вулиці, парки, сквери. Твори Маяковського перекладались укр. мовою. Поету присвятили свої твори В.Сосюра, М.Рильський, Л.Костенко, І.Драч, В.Коломієць. Наш місцевий поет Михайло Пасічник створив поезію «Маяковський та Бальзак в Бердичеві», котрим я і завершу свій виступ\nПровулок, де ходив поет цей, - ось він,\nКостел, в котрім француз вінчавсь, поблизу…\nОноре де Бальзак із Маяковським\nУ центрі міста нашого зійшлися.\nДе розлива Бердичів власне пиво\nЙ потік авто роздвоює бульвар, -\nЗмирились зі своїм сусідством дивним\nДрібний буржуй, великий пролетар…\nБули обоє в творчості шалені,\nЯк личить лиш таким чоловікам,\nКого партія і Ленін,\nНу а кого-\nВчитель Українська земля дарувала світу не тільки громогласных поетів, а й тендітних поетес, котрих називали поетесами всієї Русі.\n3. «Українськими стежками А.Ахматової » (15 слайдів)\nСьогодні ми згадаємо про неймовірну жінку, поетесу Анну Ахматову. 2015-го року їй виповнилось 126. Анна Ахматова – російська поетеса українського походження, представниця акмеїзму; лауреат міжнародної літературної премії "Етна-Таорміна" почесний доктор літератури Оксфордського університету.\nІ сьогодні ми помандруємо стежками знаної поетеси і згадаємо ті місця української землі, що зберігають пам'ять про Анну Горенко-Ахматову.\nАнна Ахматова – справжнє ім’я Анна Горенко. Її родовід тісно пов'язаний з Україною: дід за материнською лінією був начальником канцелярії при київському губернаторі і брав активну участь у благоустрої Києва. Вийшовши у відставку, він оселився в Україні, де були розташовані його маєтки.\nАнна Андріївна народилася в Одесі. В Одесі поетесу вважають стовідсотково «своєю», оскільки народилася вона в дачному будиночку на Великому Фонтані, біля моря.\nІ хрещена була в Преображенському соборі. Її батько був морським інженером. Читати вона вчилася за абеткою Льва Толстого. У п’ять років, слухаючи, як учителька проводила заняття зі старшими дітьми, Анна теж навчилася говорити французькою мовою.\nДід Анни Андріївни по батьківській лінії Андрій Антонович Горенко народився в Черкаському повіті Київської губернії, він був учасником оборони Севастополя. Щоліта Анна бувала поблизу Севастополя. У спогадах Ахматова згадує: «Каждое лето я проводила под Севастополем, на берегу Стрелецкой бухты, и там подружилась с морем».\nТематика багатьох віршів 1907 – 1914 пов’язана з київським періодом життя поетеси (цикл «Київський зошит», твори, опубліковані у збірках «Вечір» та ін.).\nЯк же А. Ахматова опинилася в Києві? В архіві зберігся запис про те, що вперше вона побувала у Києві у п’ятирічному віці. Всю зиму сім’я Горенко прожила тоді в готелі Національ. На краю Хрещатика і Бессарабської площі знаходився цей готель. «…. Я не любила дореволюційний Київ. Місто вульгарних жінок. Там було багато багачів і власників цукрових заводів. Вони тисячі кидали на останні моди, вони та їхні дружини ". Мине 30 років, і в Ташкенті під час війни, згадуючи Київ, Анна Андріївна зізнається, що в молодості була несправедлива до цього міста, бо жила там важко і не по своїй волі, але з роками він часто виринає в пам'яті.\nОселилася у своєї кузини Марії Олександрівни. Це п’ятиповерховий будинок з елементами декору. Квартира номер 4, де жила Анна Андріївна, знаходилась на першому поверсі.\nТут закінчила Анна Ахматова останній клас Фундуклєєвської гімназії. В Київському міському архіві зберігаються документи, пов’язані з навчанням Анни Горенко в гімназії. Судячи з спогадів Анни, вона постійно була в задумливому стані - "в своем дворце", але в той же час була спостережливою і вміла декількома словами виявити сутність людини;\nУ Києві вона почала свій «Київський зошит», багато її віршів присвячено цьому місту. У Києві був написаний вірш «На руке его много блестящих колец...», з якого розпочався творчий шлях Анни Ахматової:\nУ 1912 році вийшла у світ перша збірка віршів «Вечір». Надруковано було лише триста примірників\nПід час своїх приїздів Анна з радістю відвідувала древні храми, по-новому сприймала київські вулиці та сади. В її зошитах збереглися уривчасті записи.\n12. За свідченнями українського поета Миколи Бажана, у роки юності, живучи в Києві, Анна Ахматова полюбила українську мову. Масенко у своєму творі «Роман пам'яті» описує, як Ахматова взяла в руки його «Книгу лірики» й почала читати вголос легко й точно з чистою вимовою і правильними наголосами. Далі наводить діалог:\n- Вона рідна мені, це мова моєї матері.\nКиївський період життя Анни Ахматової був ранком її життя, та відблиск цього періоду збережеться надовго в пам`яті та у віршах.\n13. Мало хто із шанувальників великої поетеси знає, що в селі Слобідка Шлехівська, що на Хмельниччині, є дуже затишний музей поетеси, розгорнутий у колишньому маєтку її тітки по матері. Відомо, що Ахматова відвідувала ці місця неодноразово. Щоправда, так складалося, що ці приїзди часом збігалися з періодом душевного сум’яття, і це не могло не позначитись на настроях її поезії:\nНадо рано ставни запирать…\nУ 1989 році у Слобідці-Шлехівській, в будинку тітки, було засновано музей Ахматової, а також встановлено перший пам’ятник поетесі в Україні.\n14. Ніхто не може сказати про поета більше, ніж він сам. Поезія Анни Ахматової – це еталон поетичного слова, що дав змогу цій жінці піднятися до вершин творчості. Життєвий шлях відомої поетеси може слугувати своєрідним символом долі культури «срібної доби». Сьогодні ми мандрували стежками знаної поетеси, згадуючи ті місця, що зберігають пам'ять про Анну Ахматову.\nВчитель Анна Ахматова – поетеса кохання, пристрасного і ніжного, грішного і високого, невзаємного і вірного. «Нет повести печальнее на свете, чем повесть о Ромео и Джульетте, если не учитывать повесть о Николае и Анне», - писав російський поет-акмеїст М.Гумільов. Тому наступна презентація присвячена саме йому, адже саме Київ поєднав його долю з долею Анни Ахматової.\n(Презентація на фоні романсу «Белой акации гроздья душистые»)\n4. «Сторінки кохання М.Гумільова» (9 слайдів)\nЯ хочу продовжити розповідь Марини, адже життя Анни Ахматової було пов`язане з життям ще одного поета срібного століття.\n2 У 14 -річну дівчинку, яку згодом назвуть «Анною всієї Русі», він закохався з першого погляду, коли сам був у віці Ромео ... Побачивши красиву струнку дівчину, він відразу втратив голову. Великою ніжністю проникнуті рядки, присвячені їх першій зустрічі:\nДля Ані ж присутність поруч не дуже красивого і довготелесого підлітка, що пише вірші і намагається залицятися, було цікавою і новою, але вона зовсім не відчувала до нього відповідних почуттів. Ось як вона описала їхню першу зустріч:\nНашей встречи, мальчик мой веселый».\n3. Початок цієї дивовижної історії стався не в Києві, але саме до Києва так часто поспішав наш пристрасний романтик - подорослівшим студентом, поетом, мандрівником, самовпевненим і рішучим. П'ять років Гумільов наполегливо і пристрасно упадав за нею. Сюди він мчав, до Києва, в ранок її життя, скільки разів він отримував відмову, від нерозділеного кохання він тричі намагався покінчити життя самогубством, зневірившись почути бажане « Так»! Але - сталося! Саме на київській землі збулася заповітна мрія його юності ...Коли в 1909 році він знову заговорив про шлюб, Анна дала свою згоду.\n4. У цей день (25 квітня) 1910 року в Миколаївській церкві села Нікольська Слобідка недалеко від Києва повінчалися вже знаменитий поет Микола Гумільов і потомственна дворянка Анна Горенко (лише через рік під її віршами з'явиться псевдонім Ахматова). Ця церква була невелика, з куполами пірамідальної форми. За свідченнями старожилів, всередині була дуже затишною, ікони по-домашньому прикрашались вишитими рушниками. У зошиті Анни Ахматової зберігся навіть запис: «Вінчалися ми за Дніпром у дерев`яній церкві». Як я довідалась з додаткової літератури, церква ця простояла до 60-х років 20 століття і була знесена у зв`язку із будівництвом станції метро «Лівобережна».\nРодичі з обох боків на весілля не прийшли, тому що були проти цього шлюбу. Вони сумнівалися в щасливому майбутньому цього союзу і були впевнені, що він довго не протримається.\n5. В архіві зберігся такий документ: «Свидетельство о браке Н.С.Гумилёва с А.А.Горенко 25 апреля 1910 года. Означенный в сём студент Санкт-Петербургского университета Николай Степанович Гумилёв 1910 года апреля 25 дня причтом Николаевской церкви села Никольской Слободки обвенчан с потомственной дворянкой Анной Андреевной Горенко, что удостоверяем подписями и приложением церковной печати.»\n6. Тим не менше, цей шлюб тривав вісім років, незважаючи на те, що обидва були погано підготовлені до сімейного життя. Деякий час їх об'єднувала любов до віршів. Саме Гумільов допомагав вибирати з багатьох віршів Ахматової найкращі, які і склали її перший збірник — «Вечір» (1912), що приніс популярність молодій поетесі.\n7. «… У нас у Києві всі баби, які сидять на базарі, – відьми», – писав Гоголь у своєму містичному творі «Вій». Погоджується з ним і Микола Гумільов, розповідаючи про свою дружину-киянку Анну Ахматову:\nПокличешь — поморщится,\nШлюб не приніс щастя ні Ганні, ні Миколі. У серпні 1918 року Анна Ахматова і Микола Гумільов офіційно оформили розлучення.\n8. Гумільов був арештований 3-го серпня 1021 року за обвинуваченням в участі в змові контрреволюційної Петрогадської бойової організації, очолюваної В.Н. Таганцевим. 25 серпня 1921 року поет і містик, один з основоположників акмеїзму був розстріляний більшовиками. Разом із Гумільовим на ешафот вийшла і Срібна доба російської культури. І починалася нова, трагічна епоха, невблаганна логіка якої немилосердно рватиме й різатиме культурне поле, як і ламатиме прості людські долі.\n9. Те, що встиг написати Гумільов, залишилося в пам'яті багатьох тих, які люблять вітчизняну поезію. Більше століття прожив у нашій літературі чудовий оригінальний поет Микола Гумільов. Він прожив цей час по-своєму: і як поет, і як людина. І стотридцятилітній рубіж, котрий буде відзначатися в 2016 р., не є, звичайно, тією гранню, за якою завершиться письменницька доля Гумільова.\n5. «Друге народження Бориса Пастернак а: Київ та Ірпінь (12 слайдів)\nЯ досліджувала матеріали, що стосуються перебування Бориса Пастернака в Києві та Ірпені. Пастернак писав: «Поезія завжди залишається тою, вищою за будь-які Альпи, висотою, що валяється під ногами; отож треба тільки нахилитися, аби її побачити і підібрати з землі».\nУ Пастернака із нашою землею глибокі родинні зв’язки. Бориса Леонідовича з повним правом можна назвати «внуком України», бо батьки поета – наші земляки. Його батько Леонід Осипович, відомий художник, та мати Розалія Ісидорівна, відома піаністка, народилися в Одесі.\nЗа свідченням А.Герцена «Прошлое не прошло, оно вошло в современность». Києву гріх скаржитись на літературну долю. Найвизначніші письменники – класики й сучасники створили гімн великому місту. Але навіть у цій блискучій плеяді Борис Пастернак є єдиним нобелівським лауреатом. що так проникливо писав про Київ…\n4. Борис Пастернак дуже любив Київ і неодноразово зупинявся тут у свого друга, професора київського університету Євгена Перліна в будинку №9 по вулиці Чапаєва. Коли цей факт з'ясували, було вирішено в 2011 році встановити на фасаді будинку меморіальну дошку на честь поета Бориса Пастернака. Проте на даний момент меморіальну дошку вкрадено.\nВін завжди займав позицію незалежного поета. Його довго мучило те, що він не міг прийняти довколишню дійсність, начебто стояв осторонь від історії. Але влітку 1930 р. тривога вщухла. Поет відчув новий приплив творчих сил, нове народження.\nЦе нове народження було пов`язане з тим, що в червні 1930 року Борис Пастернак вирушив на Київщину до мальовничого селища Ірпінь, до початку нового творчого злету. Скромна дачна будівля на Пушкінській вулиці під № 47 була не особливо комфортною, проте сезон відпочинку для Пастернака був надзвичайно вдалим. Про це він писав в одному зі своїх листів: «Мені давно, давно так не працювалося, як там, в Ірпені”.\n7. Часто відвідував Пастернак концерти піаніста Генріха Нейгауза. В архівних матеріалах я знайшла матеріали, що стосуються історії створення поезії «Балада»: під час одного з концертів містом пронеслась злива, проте публіка , зачарована мистецтвом піаніста, залишилась на своїх місцях, прикриваючись зонтами. Зразу ж наступного дня Пастернак прочитав свою «Баладу», в якій були яскраво описані «Концерт и парк на крутояре, Недвижный Днепр, ночной Подол». З тієї пори шанувальники його поезії не сумнівались в тому, що Борис Леонідович був присутнім на концерті під час грози.\n8.Так згадував відпочинок в Ірпені Євгеній Пастернак, син поета: «Батько був піднесеним в Ірпені. Його листи звідти наповнені радістю єства. Тут розпочався період, що змінив все його життя… Ніхто не знає, чи літо, чи Ірпінь з його чарівною природою, чи можливо й визволення від подружніх проблем з дружиною так вплинули на внутрішній стан поета. Але саме тут, як свідчать очевидці, Пастернак розвіяв депресію, що довгий час сковувала його творчого генія.\n9. Ще в Ірпені поет присвятив своїй коханій вірш. "Я завжди писав і виконував зі сцени вірші про кохання: до жінки, до життя, до людей, до прекрасного. Думки матеріальні, а поетичні думки – містично матеріальні. У моєму житті стільки любові, що я буду щасливий поділитися цим з вами", - писав Б.Пастернак.\n(Звучить запис пісні на слова Б.Пастернака «Свеча горела»)\nІ все губилось у імлі\nТьмяній і білій,\nІ як мело по всій землі,\nТак то і діло\n10. Під впливом почуттів, пережитих у Києві та Ірпені, він повірив у світлий прийдешній день, у соціалізм, в успіхи перших п'ятирічок. Проте реальність виявилася сильнішою за мрію. Уже тоді Б. Пастернак усвідомив трагедію історії. Ірпінське літо розділило життя Б.Пастернака навпіл. Якщо в 1930 р. у нього ще були сподівання на краще майбутнє, то через 2-3 роки від них не залишилося й сліду.\n11. Повернувшись із Ірпеня до Москви, Борис Пастернак часто згадував те знаменне літо, коли навколо були «чудові друзі, чудова обстановка». Ось так символічно сплелися в Ірпені — одному з найбільш мальовничих приміських куточків під Києвом — творчість та життєва доля поета Бориса Пастернака.\nВчитель Україна щедра не тільки на поетів. Тут народжуються й великі романісти.\n(Звучить запис пісні «Як тебе не любити, Києве мій!»)\n6. «Київський період життя М.О.Булгакова (21 слайд)\n«...Это были времена легендарные, те времена, когда в садах самого прекрасного города нашей родины жило беспечальное юное поколение. Тогда-то в сердцах у этого поколения родилась уверенность, что вся жизнь пройдет в белом цвете, тихо, спокойно, зори, закаты, Днепр, Крещатик, солнечные улицы летом, а зимой не холодный, не жесткий, крупный, ласковый снег... И вышло совершенно наоборот. Легендарные времена оборвались, и внезапно и грозно наступила история» так писав М.О.Булгаков в нарисі «Київ-місто».\nБулгаков Михайло Опанасович — російський прозаїк і драматург. Письменник народився 15 травня 1891 р. в Києві.\nБатько, Опанас Іванович, викладав у Київській духовній академії курс історії західних віросповідань. Мати, Варвара Михайлівна, виховувала дітей, яких було семеро. Сім'я дала майбутньому письменникові дуже багато — виховала у нього любов до мистецтва, повагу до людей і працелюбність.\nДитинство і юність Булкагова пройшли у Києві, з яким пов'язане становлення митця. Він захоплювався класичною літературою й архітектурою, музикою та драматургією. Вивчав давні малюнки і написи у церквах, відвідував відомий театр Соловцова.\nНа Андріївському узвозі містилася квартира Булгакових, що стала прообразом будинку Турбіних у романі «Біла гвардія «та п'єсі «Дні Турбіних». З 1989 року в цьому домі — меморіальний музей письменника.\nКиїв займав особливе місце в житті та творчості письменника. Про це він сказав у ліричному нарисі «Київ-місто». Андріївський узвіз 13, тут впродовж тривалого часу мешкала родина Булгакова і тут відбувалася дія «Білої гвардії» та «Днів Турбіних».\n«Ах, які зірки в Україні. От майже сім років живу в Москві, а все ж таки тягне мене на батьківщину. Серце щемить, хочеться іноді болісно в поїзд… і туди. Знову побачити яри, занесені снігом, Дніпро… Немає гарнішого міста на світі, ніж Київ», — скаже в оповіданні «Я убив» доктор Яшвін, у якому легко вгадати автора (прізвище утворено від українських слів «я ж він»).\nКиїв був з Булгаковим завжди. Михайло Опанасович любив підніматися нагору по Андріївському узвозу, доходити до найвищої точки й звідти споглядати дахи багатоповерхових будинків, куполи церков, вулиці, провулки й площі.\nСаме з будинку на Андріївському узвозі весною 1916 року молодий лікар Михайло Булгаков пішов на фронт. Про життя в умовах постійної зміни урядів у столиці України Булгаков в одній з анкет написав так: “У 1919 році, проживаючи в Києві, послідовно призивався на службу як лікар всіма урядами, які займали місто”.\nОсобливо подобався Київ Булгакову взимку. Зими у Києві були сніжні, “улицы курились дымкой, и скрипел сбитый гигантский снег”. Михайло любив зимові прогулянки в парках, милувався вкритими снігом деревами. У романі «Біла гвардія» М. Булгаков пише: “Сады стояли безмолвные и спокойные, отягченные белым, нетронутым снегом. И было садов в городе так много, как ни в одном городе мира”.\nБулгаков любив Київ так ніжно і жагуче, якою буває тільки перша світла любов. Письменник завжди бачив Київ особливим. Таким, чого не знайдеш в будь-якому іншому місті. Почуття ці не змогли затьмарити навіть найпрекрасніші міста й екзотичні куточки землі.\nЦе захоплення Булгаков передав герою «Білої гвардії» Миколці, котрий любив вечорами сидіти в густих заплавах і вигинах «діда-Дніпра» та спостерігати за зірками.\nТут Київ старий, Київ дореволюційний, Київ громадянської війни, тут присутні високі поняття честі, обов`язку, вірності слову та друзям. Місто в романі ніби живий персонаж.\nБезперечно, що без Києва в серці Булгаков не зміг би написати свої прекрасні твори.\nПроте й Київ був би біднішим без булгаковської трепетної любові до міста, без місць, пов`язаних з письменником та долею його героїв.\nНе можна не згадати житомирських сторінок життя Михайла Опанасовича. Житомир, тиха зелена Богунія. І вулиця з назвою Зелена. Будинки під номерами 68 та 63, що належали колись дачі академіка Л. Тарасєвича. Саме тут у липні-серпні 1937 р. близько трьох тижнів мешкав зі своєю дружиною Михайло Булгаков.\nЗ містом Житомиром Булгакова пов’язує не лише його перебування на дачі, а також його родичі - прототипи героїв відомої п`єси «Дні Турбіних», створеної за однойменним романом Михайла Булгакова «Біла гвардія». Серед багатьох персонажів твору запам’ятався колоритний образ Ларіосика. У житомирян цей милий незграбний юнак викликав особливу симпатію, адже його перша фраза: - «Здравствуйте, я ваш кузен из Житомира», - стала своєрідною візитною карткою мешканців міста. Відомо, що більшість творів Михайла Булгакова автобіографічні, тому їх герої мали своїх прототипів у реальному житті.\nВ день міста, 8 вересня 2007 року, на вулиці Київській перед кінотеатром «Україна» було відкрито пам'ятник Ларіосику, прототипом якого стала реальна людина, яка проживала в Житомирі. Це Микола Судзіловський – двоюрідний брат чоловіка сестри М.Булгакова Варвари.\nЧас все розставив по своїх місцях, підтвердив слова Булгакова «Рукописи не горять». Понині звуть його люди Майстром, шанують за незламний дух свободи і правди в роки тяжкої диктатури, пам'ятають його як людину, який розповів світові про свою любов до міста, пронесену через все життя.\nФраза «Рукописи не горять» стала лейтмотивом всього життя Михайла Опанасовича Булгакова і символом безсмертя людського духу, творчості, добра, любові та волі.\nВчитель Дійсно, «Легендарные времена оборвались, - як писав Булгаков, - и внезапно, и грозно наступила история». До влади в Європі приходить фашизм\n(Звучить запис пісні «Эх, дороги»)\n7. Пауль Целан і Україна (8 слайдів)\nУкраїнська земля подарувала світу ще одну величну особистість – це відомий єврейський німецькомовний поет та перекладач Пауль Целан\nВ старовинному місті Чернівці в 1920 р. в сім`ї небагатого комерсанта народився Пауль Лео Анчель – майбутній поет Голокосту.\nОсвіту Целан здобув в Чернівецькій народній школі, греко-католицькій гімназії а згодом у Чернівецькому університеті.\nПід час окупації Чернівців німецькими фашистами в концтаборі гинуть батьки Пауля, а сам він опинився в німецькому гетто, потім – в румунському трудовому таборі.\nПро ці страшні роки перебування євреїв в концтаборах він пізніше напише в поезії «Фуга смерті».\nПотрясіння часів війни, повна людська самотність у світі не відпускали Пауля Целана. Війна випалила його серце…\nТягар пережитого, начебто скинутий з пліч, був свого роду уповільненим геноцидом, запізнілою отрутою небаченого людиновбивства.\n8. «Україна в житті Генріха Белля» (15 слайдів)\nВеличезна катастрофа XX століття, Друга світова війна знайшла своє відображення у творчості багатьох письменників світу. Література мусила розповісти про долю покоління, отруєного фашизмом і розчавленого війною. Ставши очевидцями та учасниками війни, письменники ХХ століття створили твори, які викривали злочинну суть війни.\nНайбільш визначною постаттю у цій “новій” німецькій літературі стає Генріх Белль, бо в його очах війна залишилась “жахливою машиною кривавого отупіння. Йому довелося жити в складний період історії його країни, коли жорстокі війни визначали буття цілих поколінь німців. До останньої своєї хвилини Генріх Белль виступав проти війни, викривав її злочинну та антигуманну сутність\nВикриваючи злочинність походу гітлерівських військ, зображуючи страшні, брудні воєнні будні, вказуючи на жертви, якими німецький народ сплачував божевільне марення свого фюрера, Г. Белль говорив від імені «тих, хто повернувся» з фронту додому, - від імені тих, хто страждав від ран і душевного болю, від своєї духовної скаліченості та ідейної ошуканості.\nТоді він був нацистських солдатом... Був поранений. Тоді про нього світ ще не знав: учорашнього букініста, який мріяв вправлятися словом. Але Третій Рейх не зважав на те, й в липні 1939 року його двадцятидвохрічного призвали до армії, де перебував до самого закінчення війни. Служив телефоністом, хоч жодного разу не вистрілив. Брав до рук карабін лише тоді, коли фельдфебель давав нагінки йому, що зброя не почищена. Попри те, він був солдатом нацистської Німеччини.\nОсобливе місце в житті та творчості письменника займає Україна. Як солдат Східного фронту влітку 1943 року Белль перебував на території України. У його пам'яті назавжди залишилися назви географічних місцевостей України, її міст і сіл: Галичина, Волинь, Львів, Одеса, Херсон, Коломия, Стрий та багато інших.\nВідразу до нацизму та безумства війни Г. Белль дохідливо й яскраво виклав у своїй першій повісті «Потяг точно за розкладом». Події проходять на українських теренах майже наприкінці війни. Герої твору раз-у-раз повертаються в своїх спогадах до тих місць, де воював Г.Белль\nМолодий солдат вермахту Андреас, після відпустки, повертається на Східний фронт. Фатальні для німецького окупанта значення випромінює іназва «Галичина»: "Галичина, темне слово, страшне слово і водночас воно вабить до себе. Щось в ньому є від ножа, який поволі ріже...Галичина".\nЯк національну ганьбу, що має увінчатися справедливим покаранням, сприймає злочини своїх співвітчизників у Бабиному Яру герой оповідання «Причина смерті: І ніс гачком». Ці окремі замальовки складаються у цілісну картину українського світу, зображеного крізь призму свідомості німецьких солдатів.\nХтось у вагоні розгортає карту, тицяє пальцем: «Коломия».\nЙому стає страшно, що помре між Львовом і Чернівцями, «на тих безкраїх чужих просторах». … Галичина… темне, гарне й дуже болюче слово. В цьому краї я загину».\nПеремишль. Відпускники перемовляються, пригадують, як відступали з Очакова, Миколаєва, Одеси. «Шість тижнів ми сиділи на позиції вище Сиваша… там, скільки оком кинь, ні будинків, ні навіть якоїсь руїни. Болота, вода… верболози…» Другий кинув: «Як подумаю, скільки добра там зараз валяється в грязюці довкола Нікополя. Мільйони, кажу тобі, просто мільйони!»\nНарешті вони прибули до Львова. «Тут великий вокзал, чорні металеві конструкції, брудно-білі таблички біля платформ… Вулиці тут такі, як у всіх великих містах світу Двадцять дев‘ять років тому тут була ще Австрія… потім була Польща… потім – Росія… а тепер, тепер скрізь Велика Німеччина».\n«Стрий… Так ось, значить, де мені судилося вмерти. Біля міста Стрия… навіть до Станіслава я не дістанусь, навіть до Коломиї, не кажучи вже про Чернівці. Стрий! Ось воно як! А може, його взагалі нема на тій карті …»\nЩе одна подія пов`язує Белля з Україною: це захист українського поета Василя Стуса.\nЦе дослідив у своєму журналістському розслідуванні Вахтанг Кіпіані.\nЗ телефонного інтерв‘ю німецькому радіо 10 січня 1985 року\nБіля мікрофона – журналістка радіо Західної Німеччини: «... В чому полягає злочин Стуса, чому його так суворо карають?»\nБелль: «Його так званий злочин полягає в тому, що він пише свої поезії по-українськи, а це інтерпретують як антирадянську діяльність\nКореспондентка далі запитує письменника – чи широка обізнаність про в'язня "охоронятиме" його згодом від нових репресій?\nБелль: «Недавно вийшло дві збірки з поезіями Василя Стуса в гамбурзькому видавництві. Велика поінформованість про нього допомогла б йому безперечно, якщо згадати, що він уже 12 років перебував у таборах і на засланні. Будемо сподіватися, що в якийсь день не прийде звістка, що все було надто пізно».\nОдначе Василь Стус пережив Генріха Белля всього тільки на півтора місяця.\nВ 1997 році німецькими меценатами було створено Благодійний Фонд імені Г.Белля.\nЗ квітня 2008 року Представництво Фонду імені Генріха Белля розпочало свою роботу в Україні, в місті Києві.\nМи живемо в непростий час. І сьогодні, не дивлячись на таку ситуацію в нашій країні, коли окуповано Крим та Донбас, ми все-таки впевнені, що Україна вистоїть і залишиться вільною та єдиною країною.\n(Вірш-посвята воїнам АТО\nПісня заключна у виконанні учнів «Ще не вмерла Україна»)\nВчитель Ми сьогодні продемонстрували один з елементів літературно-краєзнавчої роботи в рамках Концепції національно-патріотичного виховання. Звичайно, ще не все вдалось учням 11 класу. Проте з дітьми було проведено величезну кропітку роботу, нами було зібрано, опрацьовано та систематизовано значний об`єм додаткової літератури та ресурсів Інтернету. Після вивчення та обробки було вибрано найголовніше. На основі вже відібраного матеріалу створювались презентації. Показані презентації та їх захист є власним наробком учнів. Дякуємо за увагу! До нових зустрічей на теренах літератури!


Святкували послаблення карантину: поліція розігнала з вулиць 9 тисяч людей | Новини на Gazeta.ua\nПонеділок, 17 травня 2021 01:55\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У "помаранчевій" зоні карантину залишилась одна область України\nУ Туреччині поступово послаблюватимуть карантин. Повний локдаун там запровадили з 29 квітня. Після того, як кількість щоденних випадків Covid-19 піднялася до понад 60 тис.\n"Нормандський формат" і США. Все вирішить зустріч Зеленського і Байдена Переглядів: 54\nВиявили новий варіант індійського штаму коронавірусу Переглядів: 126\nПосол Росії повернувся в США Переглядів: 36\nВ Ірані аварійно зупинилася атомна електростанція Переглядів: 72


Дві мови – одна нація. Два языка – одна нация. (Українська версія) — Максон Пуговский\nДві мови – одна нація. Два языка – одна нация. (Українська версія)\nМаксон Пуговский 04.03.2014 19 комментариев\nРусская версия: http://maxon.com.ua/2014/03/04/dva-yazyka-odna-natsiya/.\nБагато років я мріяв написати текст про двомовність в Україні. Виявилося, що для цього достатньо було двох днів. І загрози війни, справжньої та дуже імовірної. Я не можу піти у військкомат за повісткою, не опублікувавши цей міні-есей. Можливо, це найважливіше, що я зробив у своєму житті до сьогоднішнього дня. Вам знадобиться хвилин 15 для читання. Спочатку я розкажу про особистий досвід білінгвізму – з рідної російської мови я повністю перейшов на українську, проте через кілька років повернувся назад до російської. У другій частині поділюся ідеями, як українське суспільство може досягти консенсусу з мовного питання. Це пекуче й дуже важливе питання, адже воно тягне за собою теми ідентичності українців, національної ідеї, незалежності та соборності України.\nЯ – двомовний українець. Моя рідна мова – російська. Хоча під час перепису населення 2001 року я вказав, що рідна – українська, так само вчинили усі мої російськомовні рідні. Батьки з дитинства говорили зі мною зазвичай російською, хоча приказки, які я чув від них, були українські. На українську ми частково переходили в селі у бабці. Я ходив до української школи у Києві, де навчання відбувалося українською мовою, а всі діти на перервах розмовляли виключно російською. У 90-ті роки українська мова у Києві вважалася мовою селюків. Але батько прищеплював нам із сестрою патріотичні погляди – у першому класі я рішуче зняв зі шкільної форми жовтеняцький значок із портретом Ілліча, коли вислухав батьків переказ з рухівського мітингу про Голодомор і комуністичний терор. Я пам’ятаю уривки оповідок про розкулаченого прадіда, якого разом із усією родиною, окрім доньки від першого шлюбу (нашої бабці), відправили у товарному вагоні на заслання до Сибіру, відібравши землю, дім і майно. Одного разу, знайшовши свої особисті щоденники дитячих років, я побачив, що кілька разів намагався переключитися в записах на українську мову, але надовго мене не вистачало.\nУ студентські роки мені вдалося свідомо перейти на українську мову. Києво-Могилянська Академія – відроджений український університет, багацько україномовних людей, україномовна корпоративна культура. Але вирішальним фактором став курс «Українська мова-2», який викладала Лариса Масенко, провідний український філолог. Вона відкривала студентам не тільки премудрості мови, але й незнайомі пласти української культури.\nУ 2000-2001 роках було відчуття, що українській мові загрожує зникнення. За межами Контрактової площі, де тусували студенти Могилянки, української мови у Києві я практично не чув. Що я міг зробити для збереження та передачі нащадкам нашої культури? Як мінімум перейти на українську мову особисто, як це робили чимало російськомовних студентів Могилянки. Якщо я , молодий і модний, буду постійно розмовляти українською мовою, то по-маленьку виправлятиму ситуацію, про яку свідчили опитування тих років: українську мова вважали в Україні менш престижною, ніж російську.\nПоступово протягом місяця, починаючи зі спілкування по дів години на день, я повністю перейшов на українську мову. На багато років для мене стало правилом переключатися на російську, тільки у розмовах з росіянами або іноземцями, що володіють російською мовою. Перші місяці мовний апарат швидко втомлювався, вимова кульгала. Довго було відчуття ніби я говорю, набравши каміння до рота. Я одразу усвідомив, наскільки мені не вистачає словникового запасу. Став купувати й читати сучасну українську художню літературу. Підручники «Як ми говоримо» Бориса Антоненка-Давидовича та «Пошук українського слова» Святослава Караванського стали моїми улюбленими книгами. Почав збирати українські словники.\nНа початку 2000-х я іноді стикався із презирливими поглядами і передражнюваннями, коли говорив українською у транспорті або на вулицях Києва. Я пропускав повз вуха… Драстичний випадок мовної дискримінації трапився зі мною в одному з найулюбленіших міст Європи – у Ризі, в Латвії. У кулуарах міжнародної конференції для блогерів, де робочими мовами були російська й англійська, я попросив парубка відійти, щоб подивитися розклад доповідей. Я звернувся до нього зі спини російською. Він весь напружився і відповів латиською. Не знаючи мови, я зрозумів його слова: «Я тебе не розумію. Говори до мене латиською мовою». Він тяжко дихав і на шиї виступили червоні плями, я так і не побачив його обличчя, а самою своєю статурою він кричав: «Я ТЕБЕ НЕНАВИДЖУ! Тому що ти говориш російською». Дівчина поруч почала шикати на нього: як ти смієш, не можна так казати, це дуже не культурно, і з вибаченням у погляді дивилася на мене. Вона також говорила латиською, але я все розумів.\nЯ був дуже ображений такою несправедливістю. Я хотів вигукнути: «Гей, я ж свій. Я також не люблю цих росіян з їхньою російською мовою. Ми в Україні також від них натерпілися. У нас спільні погляди». Але я нічого не міг вимовити від образи. Я швидко відійшов тоді, але пригоду цю не забув… А розплакався я через кілька років, коли розповідав про цей випадок на сесії психологічного коучингу. Я відчув сильний біль і образу. Але не свої власні, а мільйонів людей, яких люто ненавидять тільки за те, що у них не такий колір шкіри, вони говорять не тою мовою, вони «неправильної» національності. Ніхто з нас не обирає, де і ким народитися. Ми набуваємо від народження і національність, і колір шкіри, і рідну мову. Ті, хто ненавидять нас за це, ненавидять саме наше існування. Авансом. За те, що ми просто є. Це несправедливо і прикро…\nЯ доклав багато зусиль для опанування української мови і досягнув значного успіху у цьому. Мої статті українською стали такі ж соковиті, як російські. Публічні виступати українською стало легше, ніж російською. Але все одно я не зміг увібрати у себе українську мову так само глибоко, як рідну російську. Були моменти, коли я думав українською, але зазвичай думки виникали російською і я їх перекладав. Через це я став більш мовчазний і розмовляв уповільнено. У колі друзів, коли розмова струмить спонтанно, у голові спалахує жарт, але російською. Я намагаюся його перекласти, але не можу швидко добрати відповідник. Кілька секунд і момент промайнув, я мовчу далі.\nЯкось я усвідомив, що для мене важливіше максимально виразно висловлювати свої думки і бути собою, аніж продовжувати роль оберігача та поширювача української мови. Навіть мовою, якою я володію досконало, не просто передати образи та ідеї, що виникають у голові. Я вирішив перейти назад на російську мову. Крім того, я більше не відчував, що українській мові загрожує зникнення, тому що навколо з’явилося багато україномовних людей і культурного контенту українською мовою. У переважно російськомовному Києві українську мову стали цінувати і поважати, а також вважають біль важливою за російську, о це атрибут української держави.\nУ травні 2008 року в одну мить я почав розмовляти російською. Після приблизно 7 років виключно українського мовлення. Був певний період зворотної адаптації, коли я говорив з українським акцентом, письмо рясніло українізмами. Але зрештою я став більш говіркий, веселий і жвавий, бо мені більше не доводилося витрачати ментальну енергію на внутрішній переклад. Я позбавився відчуття роздвоєної особистості та став ближче до самого себе. За ці роки я добре опанував українську мову і вважаю себе білінгвом. З україномовними людьми я одразу переходжу на українську мову, мені легко і приємно розмовляти українською. Вільно пишу статті та читаю лекції українською мовою, хоча за промовчанням волію писати та публічно виступати російською мовою.\nЗавдяки своєму досвіду я усвідомлюю, що перейти на іншу мову, відмовившись від рідної, надзвичайно складно. Повинна бути дуже сильна мотивація, щоб досягнути успіху. Я вирішив припинити цей шлях, для когось буде важливим пройти його до кінця. Але я точно знаю, якщо хто-небудь, коли-небудь почне примушувати мене прийняти іншу мову як рідну, без мого бажання і згоди, то я буду ненавидіти цю силу усім серцем і буду боротися проти неї до останнього подиху. Бо я не змирюся із паплюженням своєї свободи.\nКоли викорінювали українську мову, це були жахливі страждання людей, яких змушували відмовитися від своєї ідентичності, не дозволяли бути вільними особистостями. Але коли сьогодні хтось заявляє, що вся Україна повинна говорити українською мовою, то він має усвідомлювати, що такі ж страшні муки він обіцяє і готує для тих, хто говорить російською.\nЯ бачу ситуацію двомовності в Україні з двох сторін – з позиції української та російської мови. І хочу висловити думки про те, як українському суспільству вирішити мовне питання, щоб україномовні та російськомовні українці жили у злагоді та разом будували квітучу країну. Говорячи «українці», я в першу чергу маю на увазі громадян України, представників політичної нації різних за етнічним походженням.\nДВІ МОВИ. ДВА ЯЗЫКА.\nУкраїнська нація розмовляє двома мовами – українською і російською. Російська мова не є мовою «національної меншини» або «російської діаспори». Російська мова – рідна для багатьох етнічних українців і представників інших народів, що живуть в Україні. Рідна – означає, вивчена першою у дитинстві, основна для особистого спілкування і внутрішнього діалогу.\nБільшість українців – білінгви, володіють українською і російською мовами, проте переважно на різному рівні, і одна із мов зазвичай є основною для людини. Більшість українців є монокультурними людьми – живуть у контексті української двомовної культури, не занурюючись глибоко у російську національну культуру. Такі реалії постколоніальної держави, подобаються вони комусь чи ні. Мови імперій виходять за межі національних метрополій і стають надбанням народів колишніх колоній і домініонів.\nУ Конституції України визначено статус української мови як державної. Але у законах не визнається статус російської мови на тому рівні, який відповідає його поширенню в Україні. Це створює передумови для ситуації, коли російськомовні українці відчувають себе неповноцінними, другорядними громадянами країни. Це призводить до антагонізму україномовних і російськомовних громадян, до випадків дискримінації на мовному підґрунті, коли українці потерпають від приниження і зневаги через те, що розмовляють українською чи російською мовою. Такі випадки поодинокі, але кожен подібний інцидент, стаючи надбанням громадськості, ображає усіх носіїв української чи російської мови.\nКрайні точки проявів антагонізму між україномовними та російськомовними українцями такі. Завзяті україномовні українці прагнуть «відвоювати» мовний простір, щоб у найближчому майбутньому всі українці говорили українською мовою. Іноді вживають термін «Реконкіста» і вважають, що це буде відновленням «історичної справедливості» та проявом пошани до «титульної нації». Принципові російськомовні українці не хочуть вивчати і навіть чути українську мову, висловлюють до неї зневагу и заперечують усе українське, іноді навіть бажають, щоб Україна зникла як окрема держава. Прихильники цих поглядів не зважають на думку і почуття «протилежної» сторони процесу, а також не схильні критично оцінювати власну позицію і цікавитися поглядами опонентів.\nДля подолання розриву між ворожо налаштованими україномовними та російськомовними українцями необхідно вести діалог між різними частинами нашого суспільства для взаємного розуміння і визнання права на іншу позицію і погляди. На законодавчому чи конституційному рівні закріпити особливий статус російської мови, гарантувати можливості для повноцінного використання російської мови у різних сферах. А також забезпечити можливості та стимули для вивчення української мови усіма громадянами України, забезпечити ресурси для розвитку української мови.\nУкраїнська мова – культурний спадок українського народу, наш внесок у світову культуру. Мі всі, україномовні та російськомовні українці, відповідальні за українську мову. Ми всі маємо поважати українську мову та сприяти її розвиткові. Ми всі маємо вивчати та знати українську мову на тому чи іншому рівні. Зі згортанням чи зникненням українсько мови замовкне нашу культура, українська національна ідентичність надзвичайно збідніє. Нема іншої країни, окрім України, де може розвиватися українська мова. Тут варто відмітити, що вся українська нація також несе відповідальність за розвиток кримсько-татарської мови та культури, бо у кримських татар нема іншої країни окрім України. Але ми не несемо такої відповідальності за російську мову, бо російський народ є головним зберігачем російської мови та культури.\nПеред українським суспільством є безліч задач, які необхідно виконати для розвитку української мови: створення термінології у професійних сферах, переклад світової літератури, оновлення правопису, створення стандартизованих тестів на знання української мови, створення двонаправлених словників різних мов і розширення словників української мови, створення центрів вивчення української мови іноземцями та російськомовними українцями, створення підручників української мови для носіїв різних мов, створення українських культурних центрів ув Україні та закордоном тощо. Виконання цих задач можливе при консолідованій позиції україномовних і російськомовних громадян, що визнають величезне значення розвитку української мови та виділення державних і приватних ресурсів для цих цілей.\nЧастина україномовних українців сприймають за аксіому те, що російська мова витіснить українську, якщо обидві мови отримають визнання як рівні на державному та/чи суспільному рівні. Витіснення української мови було можливим, коли здійснювалася імперська політика асиміляції та викорінення української мови. Але навіть за таких важких умов українська мова продовжувала розвиватися. За підтримки держави та при консенсусі у суспільстві про те, що життєво важливо підтримувати українську мову та культуру, українська буде розвиватися прискореними темпами, позбувшись внутрішньоукраїнського протистояння та саботажу. При достатній волі суспільства ми зможемо протистояти і впливові імперіалістичних сил Росії, зацікавлених у насадженні пострадянської «шансон-культури». Пора повірити у вітальність і силу української мови, та примножити її енергію власним словом і ділом.\nВідсоток україномовних громадян буде поступово збільшуватися завдяки розвитку та підтримці «здорового» патріотизму в Україні. Білінгви будуть свідомо навчати своїх дітей у першу чергу української мови. Для наступного покоління у таких сім’ях українська мова стане рідною. Це буде повільний процес тривалістю кілька поколінь. Проте він буде протікати природньо, без примусу, дискримінації та конфронтації. При цьому російська мова не зникне в Україні повністю.\nНа сьогоднішній день культура України двомовна. Наші письменники пишуть книжки обома мовами, співаки складають пісні двома мовами, нечисельні фільми знімаються обома мовами. Наприклад, Андрій Курков пише російською, але від цього він не припиняє бути українським письменником. Коли ми дивимося тільки на україномовну культуру України, то бачимо окремі острови чи навіть розрізнені «гетто». Прообраз єдиного культурного простору виникає лише тоді, коли ми розглядаємо і україномовну, і російськомовну складові як єдину двомовну українську культуру.\nНастав час українцям усвідомити і заявити свої права на спадок російської культури. Приблизно триста років Україна була у складі Російської імперії. Величезна кількість талановитих українців доклала свої руки до становлення російської культури і мови. Наприклад, Микола Гоголь і Михайло Булгаков писали свої твори російською, але сформувалися як особистості в Україні, черпали з пластів української культури та дійсності. Ми можемо сказати, що Гоголь і Булгаков – це українські російськомовні письменники. Ми продовжуємо впливати на російську культуру своєю російськомовною складовою нашої української культури.\nДля повноцінного спілкування між україномовними та російськомовними українцями нам усім необхідно вивчати не тільки українську мову, але й російську. Кожному необхідно володіти рідною мовою досконало, другою мовою на рівні достатньому для того, щоб спілкуватися письмово та усно між собою. Наприклад, у Києві зараз багато дітей не вивчають російську мову у школах, але при цьому російськомовні. У підсумку вони володіють усним російським мовленням, але геть не вміють грамотно писати російською. Для різних регіонів України доречний різний рівень вивчення російської мови. Наприклад, у школа Львова може бути достатньо одного уроку російської мови на тиждень, щоб випускник школи міг написати листа російською своєму російськомовному клієнтові або бізнес-партнеру. А в донецьких школах має бути більше уроків російської, бо для більшості учнів російська мова є рідною, якою необхідно володіти досконало, щоб повністю розкрити свій інтелектуальний потенціал. Вирішальним має бути слово місцевих громад.\nДля вивчення російської мови у школах нам потрібні власні українські підручники, де на картинках будуть Котигорошко і запорізькі козаки. Ми не можемо користуватися підручниками російської мови, створеними у Росії, бо у них закладено російський культурний код з Іваном-Царевичем і Василісою Прекрасною. (Через ці ж причини не може бути «синхронізації» підручників з історії між різними країнами). Український варіант російської мови поки що відрізняється лише вимовою на рівні діалекту – росіяни та російськомовні українці зазвичай можуть визначити одне одного за вимовою. Але з часом може виникнути усе більше відмінностей на кшталт «в/на Україні», які знадобиться виділити в окреме зведення правил з відмінностями між українським і російським варіантом російської мови.\nПрикладом мовної толерантності може бути Фінляндія, яка колись була частиною Шведської держави. Наразі шведська мова є рідною лише для 5,5% громадян Фінляндії. Проте шведська і фінська є державними мовами країни, обидві мови вивчають у школах, чиновники мають знати обидві мови, назви вулиць у Гельсинки написані двома мовами й іноді це два ідентичні слова.\nМи, українці – двомовна нація. У цій ситуації можна знайти негативні та позитивні сторони. Але точно негативним буде форсований процес переходу до одномовного стану. Російській імперії не вдалося викорінити українську мову в Україні. Якщо ми спробуємо викорінити російську мову, то витівка навряд чи призведе до успіху і закінчиться національною катастрофою. Тому нам варто визнати і прийняти нашу двомовність. Мислення 19-20-го століття підбурює до реваншу і «зворотної асиміляції», але мислення 21-го століття підказує, що нам треба бути відкрити до нових і нестандартних рішень. Нам варто цінувати позитивні сторони білінгвізму: у дітей-білінгвів раннього віку швидше відбувається розумовий розвиток; ми дивимося на світ через призму двох мовних систем; нам легше вивчати іноземні мови, особливо слов’янські; ми можемо порівняно легко розвивати бізнес у Росії, де є величезний ринок для наших товарів і послуг, включно з інтелектуальними та культурними продуктами.\nЯк досягнути гармонії між україномовними та російськомовними українцями, особливо між тими, хто займає полярні позиції? Нам необхідне громадське обговорення та діалог між представниками полярних груп. Ми погано знаємо себе як спільноту і не замислюємося, що думають і відчувають люди з протилежними поглядами. Відчути емоції одне одного, можливо, більш важливо, ніж вислухати раціональні аргументи. Почути біль людини, якою, знехтували чи навіть принижували за те, що вона говорить українською чи російською мовою. Щоб ніколи самому навмисно чи випадково не ставитися упереджено до людини, що говорить іншою мовою. Ми маємо відмовитися від використання мов у якості системи визначення «свій/чужий». Ми всі свої, ми всі громадяни України.\nПісля урегулювання Кримської кризи (пишу 02-03 березня 2014), яка дай боже не переросте у повномасштабну війну, проведення президентських і парламентських постреволюційних виборів ми можемо провести широкі громадські обговорення, які дозволять зробити крок назустріч одне одному. Існує багато методик для обговорення суперечливих тем і пошуку нових ідей: відкриті форуми, «світове кафе», групові процеси, публічні діалоги, дебати, конференції, лекції, брейншторми. Революція навчила нас самоорганізації – кожен із нас може провести обговорення мовного питання у своєму місті або у своїй компанії. Після року обговорень по всій країні можна довірити вирішення питання народові – провести національний референдум з надання російській статусу другої державної мови, попередньо ухваливши новий закон про референдум. Чітко сформулювати питання і пояснити, які наслідки матимуть відповіді «так» і «ні». Пора довіряти самим собі у вирішенні відповідальних питань національного значення.\nПроцентне співвідношення відповідей по областям підкаже, у якій мірі кожному регіонові потрібне впровадження російської мови та її вивчення у школах. Навіть якщо народ скаже «Ні», російській мові необхідно надати особливий статус на законодавчому рівні. Якщо відповідь буде «Так», то необхідно надати російській статус «другої офіційної» мови у Конституції. Ми несемо колективну відповідальність за розвиток української мови та культури, ніхто окрім України не піклуватиметься про українську мову, тому українська мова має завжди залишатися «першою офіційною» мовою.\nЗабезпечивши право кожного українця говорити й отримувати інформацію мовою, яку він сам обирає, ми реалізуємо у житті одну із базових цінностей українців – свободу. Свободу, за яку люди боролися і помирали під час Української революції. Свобода можлива, коли кожен вирішує за себе і діє за принципом: «Я хочу розмовляти українською/російською мовою». Якщо ми нав’язуємо іншим свою волю і стверджуємо: «Я хочу, щоб ТИ говорив українською/російською мовою», то ми сповідуємо принцип тиранії.\nУкраїна – двомовна країна. І якщо ми хочемо жити у єдиній і неподільній країні, то нам потрібно визнавати і поважати право кожного українця говорити й отримувати інформацію українською, російською або будь-якою іншою мовою.\nДві мови – одна нація! Два языка – одна нация!\nЦей текст поширюється за ліцензією Creative Commons Attribution-NoDerivatives 4.0 International. Ви можете вільно копіювати і поширювати текст, не вносячи зміни та зазначаючи авторство і посилання на першоджерело: http://maxon.com.ua/2014/03/04/dvi-movy-odna-natsiya/.\nІлюстрація: Генадій Осипенко. Використано шрифт Андрія Константинова. Поширюється за ліцензією Creative Commons Attribution-NoDerivatives 4.0 International.\nизбранное, украина, языки\n← Previous post: Что делать с советскими памятниками\nNext post: Дві мови – одна нація. Два языка – одна нация. (Русская версия) →\nУведомление: Дві мови – одна нація. Два языка – одна нация | Inspired\n07.03.2014 в 10:25\nБагато правильних думок. Але з деякими я не погоджуюсь. Не можна урівнювати українську та російську в правах. Ви забуваєте, що є у російської мови є держава РФ як мінімум з імперською політикою і як ринок, де безроздільно править російська і який в 3 рази більший за український ринок. Це нерівні умови. Зрівнення приведе до поступого витіснення української. Не будьте сліпі.\nСтепане, дякую за коментар. Хотів би, щоб текст породив обговрення, завдяки яким українське суспільство знайде порозуміння у мовному питанні. Як ви гадаєте, який рівень визнання і прав російської мови в Україні повинен бути, щоб досягнути консенсусу, і російськомовні українці почувалися, що їхні права захищені? Поточний стаус-кво людей не задовільняє.\n25.02.2018 в 11:54\nтакий самий як і у російськомовних поляків в Польщі чи російськомовних німців в Німеччині.\n25.02.2018 в 12:20\nМав схожу історію. Але до російської ніколи не повернусь. Для мене важливіше бути українцем, а не вміти швидко жартувати. Все, що потрібно, можна сказати одним реченням. Якщо ти не можеш сказати одним реченням суть, то ти і трьома не зможеш, а буде лише словниковий понос.\n12.03.2014 в 03:56\nВи знаєте, я трошечки не розумію незадоволеності статусом російської мови в Україні на даний момент. Я етнічна українка, яка народилася в Запоріжжі і має російську за рідну мову. Рідні та друзі вживають виключно російську мову у повсякденному житті. В школі уроки проходили також на російській. Єдиний час, коли я чула або вживала українську мову, був на декількох уроках мови та літератури, та, може, коли їздила до родичів на Вінничину, рівно так само часто, як я тоді використовувала англійську. І якби не реформи проведені десь років вісім назад, це мабуть так і залишилося б. Мені було б соромно поїхати до Львова, чи на Галичину і не знати рідної мови людей які там живуть, а це навіть не в іншій країні. Так само як мені часто прикро бачити як, принаймні у Запоріжжі, діти як моя молодша сестра свідомо уникають використання української мови — це непотрібне ускладнення для них, і навіть у кіно ходять тільки на російські фільми бо їх не перекладають. А у Запорізькому краї колись теж говорили більш-менш українською.\nЯ зараз навчаюсь в Англії, знаю однаково добре російську і англійську мови, Бо використовуюю їх кожен день. Я дуже добре знаю українську, але спілкуюсь я на ній не так вільно. Зараз думаю на трьох мовах одразу залежно від теми розмови. Якщо вона стосується культури та виховання, -українські вислови часто спадають на думку.\nЗа останні декілька років я сама переконалася в тому що знання декількох мов відкриває безліч дверей в усьому світі. Можливість підтримати розмову як на російській, так і на англійській, на українській, і можливо скоро на французькій, німецький, та японській робить мене чи не найщасливішою людиною в світі. Побачивши як живуть люди в Америці та Великобританії, яким не потрібно знати інших мов окрім англійської, де дуже мало людей досконало володіє якоюсь іншою мовою, я дуже стурбована що якщо українська мова стане непотрібною для повсякденного життя, то люди просто перестануть її вчити. Навіщо витрачати сили на вивчення якоїсь іншої мови, якою спілкуєтья невелика частка населення планети, коли можна спокійно вживати російськк, якою розмовляє мабуть більше 150ти мільйонів людей. Нажаль, та концепція «селянської мови“ дуже швидко набуває популярності серед тих хто не бажає напружитись і вивчити мову на якій розмовляли їх пращури. Знання української мови дозволило мені насолоджуватися у повній мірі прекрасними книжками, творчістю неперевершенийх музикальних гуртів, та просто розуміти більше людей. Я вже не кажу про те що я просто обожнюю як вона звучить, і те що я розумію ту пісню що складається кожного разу коли хтось починає говорити, робить мене щасливою.\nТому мені здається що єдиним способом зберегти мову є заохочування її повсякденного використання. Звісно не можна заборонити людям розмовляти російською або якоюсь іншою мову, але про це питання ніколи не стояло. Ніхто ніколи і нікому не буде забороняти спілкуватися на рідній мові у повсякдденному житті — не сімнадцятье століття на дворі. Звісно є люди, які будуть ображатися коли до них звертаються на іншій мові. Але їх теж можна зрозуміти. Я впевнена, ви б не стали одразу звертатися до громадянина Польщі російською мовою. А що? Це теж слов’янська мова! Досить вірогідно що вас навіть зрозуміють, але не будуть дуже задоволені. Адже такий вчинок буде виглядати як прояв загостренного відчуття власної величності, кому подобаються такі люди? Так само і тут, Україномовні люди не винні що на частині української території українська мова була заборонена і тому там більшість населення спілкуєтья російською, цей факт не дає їм права припускати, що люди для яких українська — рідна мова, зрозуміють про що вони кажуть. Натомість російськомовні етнічні українці могли б виразити пошану до своїх співгромадян і своєї історії, бути вдячними що хоч десь зберегли той скарб що дістався нам від наших предків, та вивчити українську мову. Хоча б заради свого розвитку. Мова зайвою не буває.\n18.03.2014 в 00:42\nЯна, повністю підтримую Вас!\nБільше ніж п»ять століть на теренах України нищилась українська мова. Особливо останні 300 років. Тому тільки українські школи з обов»язковим вивченням російської + однієї європейської.\nЩодо «думаю українською/ російською/ англійською» — повна дурня. Ви мовою тільки озвучуєте думку. Наприклад: 2 х 2 =.\nЩодо «усе більше відмінностей на кшталт «в/на Україні», які знадобиться виділити в окреме зведення правил з відмінностями між українським і російським варіантом «. Це повний ідіотизм московських карликів і псевдо-науковців «чевоизволите». Великий Пушкін писав «предлог» в. Коли карлики принижують Україну, вважжаючи її своєю територією, вони говорять, как принято в России, на Украине. Але Україна вже 23 роки незалежна держава і не являється територією Росії. Ніхто ж не коже: на Японії, на Америці.\nМої знайомі, етнічні росіяни, віддали дитину в українську школу задля того щоб в майбутньому полегшити навчанна у вузі і подальшу адаптацію в суспільстві. І, ябільш ніж впевнений, ця дититина прекрасно буде володіти і російською.\nЯ завжди спілкуюсь із східняками і кримчанами українською, щоб хоч інколи чули українську. Молодь завжди теж переходить на українську, хоч я не вимагаю цього. І ще ніколи не чув нарікань.\nЩодо двох державних: це повна дурня. Хто порахував витрати? Весь бізнес давно послуговується українською в діловодстві. Ніхто не забороняє російську.\n18.03.2014 в 01:31\nДякую за вашу відповідь Алексію. Цілком згодна з вами щодо на/в питання. А щодо мислення на якійсь окремій мові, я мала на увазі коли під час розмови вас питають чи до вас зветраються, та вам необхідно відповісти, як у вашій голові буде формуватися відповідь? Коли я ще тільки починала вивчати англійську, мені потрібно було мисленно відповісти на запитання російською а потім швидко перекласти. Зараз такої необхідносі немає, якщо питають російською, я одразу ж російською і відповідаю, якщо розмова проходить на англійській мові я не перекладаю з російської а просто висловлюю свою думку. Так само і з українською. Хоча іноді все таки доводиться активно перекладати з мови на мову, з англійської на російську якщо розмова стосується професіональної діяльності, та навпаки, коли потрібне знання маловживаної але повсякденної лексики в англійському контексті, тоді вже ламаю голову як перекласти на англійську. Навіть у снах, я не розрізняю між російською та англійлькою мовами. Якщо намагаюсь пригадати якесь сновидіння, частіше за все окремі персонажі розмовляють на обох мовах одразу і мені важко відповісти на питання якою мовою вони мені наснилися.\n12.03.2014 в 04:34\nХотілося б іще додати, надати підсумок тому що я тільки но написала: мені дійсно сподобалось ваше ессе, особливо частина про взаємоповагу україномовного та російськомовного населення. Тут я з вами згодна, але я не згодна з постановою що на даний момент російська мова на території України є якимось чином притіснутою, я сама на ній розмовляю и ще не було такого випадку, коли мені б це не дозволили. Може і намагаються нас навчити українській мові, але що ж поганого у вивченні нової мови, гірше нам від цього точно не стане. До того ж як ви кажете — це наша зобов’язаність оберігати та збагачувати українську мову.\n12.03.2014 в 18:09\nШкода, що ти зламався.Здався. Маю ідентичну історію, але до російської не повернуся, повір. Твої арґументи про розвиток української в умовах білінґвізму- або наївний романтизм (навряд чи) або спроби знайти собі виправдання( радше за все). В умовах білінґвізму українська мова вмирає. Якщо ти знайомий з працями Масенко та Караванського, то маєш знати, наскільки спаплюжена й в якому жалюгідному стані перебуває українська, наскільки мізерний відсоток тих, хто вільно розмовляє поправною українською, а не суржиком, і не «повстяним язичієм». Те що ти пишеш неможливо щонайменше з двох причин- російська мова завдяки певній спорідненості має властивість просотувати органічне тло української- фонетичне, лексичне, граматичне тощо, руйнуючи ії фундамент та органіку. І друге- одвічний ворог Росія ніколи не облишить інформаційні поля України. Саме тому реальних шансів на те що ти пишеш немає.\nЦе мила,зовні причесана, але нежиттєздатна теорія. Якщо стати на пропонований тобою шлях, українська мова через певний відтинок часу стане лише музейно-фольклорним надбанням. Який більшість буде любити й поважати, й навіть іноді, на свята,підкреслено- кострубато вживати.Як вишиванку. Російська мова українців- це колоніяльна спадщина. Це внутрішній пам*ятник Леніну. Залишати Ленінів, ба більше- захищати іх, ще й на державно-офіційному рівні- це шлях, зовсім протилежний формуванню УКРАЇНСЬКОї ЄДИНОЇ нації.Бо мова- це не лише засіб спілкування. Це світогляд, це філософія, це відповідне світосприйняття і світовідчуття. Шкода, що зваливши свого Леніна, ти пожалів себе, а радше просто не зміг добудувати Кобзаря на його місці, щоб таки навчитися не лише вільно говорити та писати, а й вчасно вставляти жарти в розмові. Не добудував-пожалів себе- кинув-відродив Леніна, а щоб не відчувати певну провину і незадоволеність собою, придумав ( причому допускаю, що цілком щиро повірив в неї, бо тобі було вигідно повірити) цю теорію, описану повище\n14.03.2014 в 00:20\nвы правильно заметили, что язык — «це світогляд, це філософія, це відповідне світосприйняття і світовідчуття». для меня (говорю исключительно о себе) язык — это корень, я не могу отрезать один и приделать другой, и мне горько читать ваши слова. русский — это Достоевский и Бродский, но отнюдь не Ленин.\nА мені шкода,що ви розумієте все буквально. Про Леніна була метафора. Відкраювати язика вам теж ніхто не пропонував.\nЯ -українець, тому моє коріння -українська мова. Попри те що моєю першою мовою є російська і саме до неї найліпше пристосований мій артикуляційний та інтелектуально-мозковий апарат, -я чітко усвідомлюю, що саме в українській мові моє рідне коріння, бо це мова моєї нації, це мова моїх прадідів,це мова, яка формує українській світогляд,яка зберігає і несе в собі оті архетипи, оті надважливі гени українськості, що є фундаментом нації, визначальними рисами ії самобутності та осібності. Я хочу жити саме в цьому вимірі,а не в вимірі Достоєвського,Путіна і «русскава міра».Саме тому я повернувся до свого коріння, перейшовши на українську мову. Бо я живу інтересами нації, а не лише власними. Тому відчуваю себе ланкою в тяглості поколінь української нації.Тому відчуваю відповідальність за мову мого народу.Якщо два-три покоління мого роду змушені були під окупаційними тиском зректися рідної мови , то я відновив історичну справедливість на собі.\nа як відбувається з мігрантами, які 20 років жили в Росії, а потім 30 в США? Вони ж змогли собі відрізати один корінь і прикріпити інший. Значить і Ви зможете. Просто це не в Вашій зоні комфорту. Це як людина, яка каже «я не можу протриматись без тортиків 2 дні», а коли потрапляють в пустелю, виживають взагалі без їжі 2 тижні\n12.03.2014 в 18:26\nЦе вирішальна помилка мовних ліберастів. Не задовільняє стан рос.мови в Україні, наприклад, росіян, п*ятої колонни, різноманітник антиукраїнських елементів тощо. Але не «російськомовних українців». Бо російськомовні українці (а я був саме таким,і знаю десятки таких) в ПЕРЕВАЖНІЙ більшості виступають за посилення позицій саме УКРАЇНСЬКОЇ мови в Україні, а не російської.Тому наріжна помилка мовних ліберастів — це ставлення знаку дорівнює між російськомовними українцями і тими,хто прагне посилення статусу «язика»,й орієнтування на кількість рос.мовних українців як на охочих захистити «язик». Фатальна помилка. Кричуща.Для мови і для нації.\n18.03.2014 в 01:08\nВи пишете «язык — это корень, я не могу отрезать один и приделать другой, и мне горько читать ваши слова. русский — это Достоевский и Бродский». Чому всі росіяни такі категоричні. Беріть приклад з Яни. Вона нічого не відрізала — але має чотири окрені замість одного. Цеж прекрасно. Вона чотири рази ЛЮДИНА! Тому нічого не відрізайте а тільки нарощуйте.\nБоюсь, що напрошуюсь на потужну критику але напишу. Українська — це прадавня мова народу, який населяв наші землі. Звичайно з елементами привнесенеми великими друкарями. Російська мова — штучна. Це мова книг, завезених в Московію із Руси. Племена меря, мордва та ін. мали свої діалекти. Татари теж. Коли Московське ханство завоювало Казанське, а потім Сибірське та Астраханське вони привласнили історію Руси і почали запроваджувати на своїй території слов»янське письмо. Коротко приблизно так.\n18.03.2014 в 18:47\nЦе правда, що українська мова давніша, багатша, цілісніша за російську, але суть не в цьому, ми ж не будемо уподібнюватися рашистам, наголошуючи узайве про це. Суть в тому, що російська для України є МОВОЮ ОКУПАЦІЇ. І це треба чітко розуміти.Нехай вона невинна в тому, але ії зробили такою для України,- зробили інструментом нищення української, інструментом нищення українського світогляду, українськості , інструментом побудови «русскава міра», інструментом, що виправдовує окупацію (свіжий приклад -вторгнення Путіна) тощо. «Чия мова-того і земля»- рече латинське прислів*я. «Межі російської імперії обмежуються ареалом вживання російської мови»- каже дружина Путіна. І це правда. Це як кухенний ніж, що служить для краяння хлібу, але в руках вбивці служить для різання горлянок і стає вже не кухенним ножем, а знаряддям вбивства. Як свастика, що дві тисячі років була символом сонця, але після Гітлера тепер є неприйнятною як символ нацизму. Так само і з російською мовою .Вона для України стала знаряддям окупаціі. І це треба дуже чітко збагнути кожному. Кілька годин тому Путлер наголосив- що Росія й далі буде захищати «росіян та РОСІЙСЬКОМОВНИХ ГРОМАДЯН України».Отже поки лунатиме теренами України російська мова, доти є загроза того, що Імперія знов прийде на ці терени, «захищати» і анексовувати.\nОце найважливіше що слід збагнути російськомовним українцям, якщо вони є патріотами. Збагнути, виснувати й вчинити правильно\n09.03.2019 в 16:48\nАналогічні спостереження. Обурення обов’язковістю українського перекладу помічав лише у тих знайомих, які виказують відразу до української. Натомість багато російськомовних всіляко підтримують поширення української і не вбачають в цьому порушення своїх свобод\n20.03.2014 в 01:24\nМожливо я чогось не доганяю, але коли я спілкуюсь перереважно українською це не значить що я забув російську. Я послуговуюсь нею так само вільно.\nЩодо перекладу з російської/української на англійську: ті декілька десятків слів що я знаю із англійської мені не потрібно перекладати. Я їх просто знаю, і все. А ті що не знаю то перекладай чи не перекладай все одно не згадаю. Для вивчення іноземної просто потрібен нормальний викладач. На майдані, в Будинку Профспілок один чудак давав уроки англійської. Ці уроки дали мені більше ніж п»ять шкільних років. Жаль що абсолютно не було часу їх закріпити.\n25.02.2018 в 12:12\nв голові може існувати тільки одна домінантна мова з певної мовної групи (Наприклад можна знати добре або німецьку, або англійську. Так само і з слов’янськими мовами.)\nДобавить комментарий для Павло\tОтменить ответ


Кінематограф постійно сяє зірками різних віків, але тільки хлопчики актори можуть підкорити серце абсолютно всіх глядачів. Їх ролі запам’ятовуються на довгі роки, за їх персонажами хочеться стежити і переживати, вони завойовують нашу увагу не тільки гарним личком, але і талантом. Давайте ще раз згадаємо найвідоміших хлопчиків акторів і їх ролі!\nСеред найбільш пам’ятних ролей хлопчиків акторів виділяють:\n1. Маколей Калкін — роль Кевіна.\nВажко знайти людину, що не дивився фільм «Один вдома». Чарівний хлопчик зі світлим волоссям не міг не зачарувати глядача. У багатьох сім’ях навіть склалася традиція переглядати цей фільм на Різдво. За роль хлопчика, забутого вдома, Маколей був номінований на «Золотий глобус».\n2. Деніел Редкліфф — роль Гаррі Поттера.\nХлопчик, який вижив. Історія про юного чарівника полюбилася багатьом глядачам, як і сам хлопчисько. Ми дивилися на Гаррі з самого дитинства. Бачили, як він змінюється і дорослішає. За час виходу фільмів у нього з’явилася не одна тисяча шанувальниць. Образ Гаррі Поттера назавжди буде пов’язаний з Деніелом.\n3. Фредді Хаймор — роль Чарлі Бакета.\nТой самий бідний хлопчик з казкового фільму Тіма Бертона «Чарлі і шоколадна фабрика». Дивлячись на нього, спочатку глядачеві хотілося співчувати та переживати за героя, а під кінець фільму — пишатися. Він був нагороджений премією «Супутник» за безспірне звання талановитого актора.\n4. Хейлі Джоел Осмент — роль Коула Сіра.\nХлопчик отримав премію «Оскар» за роль у драматичному фільмі «Шосте почуття».\nТай Симпкинс. Став популярний завдяки фільмам «Астрал», «Світ Юрського періоду» і ролі Харлі Кінер в «Залізній людині 3».\nДжаред Гілман. Відомий роллю Сема з «Королівства повного місяця».\nДивіться також: Джеймс Тіссо: біографія митця та його твори\nЧандлер Кентербері. Першу роль він зіграв у серіалі «Мислити як злочинець». За роль в цьому епізоді отримав премію «Молодого актора».\nТакож набирають популярність такі молоді актори, як Гэттлин Гріффіт, Джейден Сміт і Чарлі Тахэн.\nШведсько-американська модель з чеськими корінням — Пауліна Поризкова


Чому не можна дивитися в дзеркало, коли плачеш? | Ремонт\nА чи знаєте ви, чому не можна плакати перед дзеркалом? Сльози, які ми роняем, дивлячись у дзеркало, можуть стати справжнім відображенням нашого життя. Прикмети та повір’я, якщо їх правильно трактувати, допоможуть уникнути багатьох проблем, стати успішніше і щасливіше.\nЗ давніх часів дзеркало вважалося незвичайним атрибутом, з яким пов’язували різні повір’я. Вважається, що дзеркало не тільки здатне відображати людини, але і вловлювати і зберігати його енергетику, накопичувати позитивні або негативні емоції, які ми відчуваємо, дивлячись на своє відображення.\nЧому не можна дивитися в дзеркало, коли плачеш – прикмета\nЩо робити, якщо плакав перед дзеркалом\nЩо ще можна робити перед дзеркалом\nПрикмет, пов’язаних з дзеркалом, існує величезна кількість. Ще наші бабусі вірили, що розбити дзеркало – значить накликати на себе біду. Спати навпроти дзеркала також не рекомендують. За народним повір’ями дзеркало може зловити душу людини, коли той спить. Також, відбиваючись у сні, людина втрачає свої життєві сили, а його сон стає більш чуйним і неспокійним.\nЧому не можна дивитися в дзеркало, коли плачеш — прикмета\nЧому не можна плакати перед дзеркалом:\nЩо робити, якщо плакав перед дзеркалом?\nЩо ще можна робити перед дзеркалом?\nОдна з найзагадковіших візьме на сьогоднішній день свідчить, що плакати біля дзеркала категорично не можна. Давайте ж розберемося з тим, чому не можна дивитися в дзеркало, коли плачеш, до чого це може призвести згідно з народними прикметами і повір’ями.\nНезважаючи на те, що дзеркала присутні в кожному будинку сучасної людини, з ними, як і раніше пов’язують багато забобонів. Екстрасенси і знахарі часто застосовують дзеркала для своїх обрядів, а звичайні люди здригаються, якщо ненароком розіб’ють дзеркало. Наукових підтверджень тому, що дзеркало може впливати на людське життя, звичайно, немає. Вірити ж чи ні повір’ями, вирішуйте самі.\nВважається, що дзеркало не тільки відображає, але й накопичує енергетику людини. Коли ж ми плачемо перед дзеркалом, воно автоматично зберігає наш негатив і віддає його назад, коли ми підходимо до цього дзеркала в нормальному стані.\nЯкщо плакати перед дзеркалом, від людини удача може відвернутися.\nДзеркало може створювати енергетичний образ людини і впливати на його долю. Якщо ж воно створить нещасний і депресивний образ, можливо, що і подальша доля цієї людини буде складною і сповнених сльозами.\nКоли дівчина плаче перед дзеркалом, вона змиває зі свого обличчя красу і молодість.\nПроливаючи сльози перед дзеркалом, людина послаблює свою енергетичну захист. Це може призвести до проблем зі здоров’ям або погіршити самопочуття.\nДзеркало здатне вступати в резонанс з енергетикою людини, посилюючи позитивну або негативну вібрацію в кілька разів.\nЯкщо ви вже плакали перед дзеркалом, але хочете позбавитися від негативу, виконайте просту процедуру очищення. Дочекайтеся, коли у вас буде гарний настрій, підійдіть до дзеркала і помийте його вологою ганчіркою, після чого протріть сухою. Частіше посміхайтеся своєму відображенню, подумки розкажіть дзеркалу, як вам подобається ваше відображення, як ви щасливі і успішні.\nІнформація, яку зберігає дзеркало, здатна перезаписуватися і змінюватися. Частіше підходьте до нього з хорошими думками, милуйтеся собою, прихорашивайтесь і посміхайтеся. З часом відчуєте, що дзеркало віддає вам позитивні емоції, а дивитися на своє відображення у власному дзеркалі набагато приємніше.\nДзеркало – це складний і загадковий аксесуар, який здатний змінити життя людини як в кращу, так й в гіршу сторону. Розглянемо ще кілька повір’їв, пов’язаних з дзеркалами.\nПлануючи інтер’єр кімнати, враховуйте, що дзеркало не повинно відображати двері, інакше життєва енергія і гроші будуть спливати з дому.\nСпати навпроти дзеркала також не можна. Уві сні душа людини може зіткнутися зі своїм відображенням і заблукати. З цієї ж причини завішують дзеркала, коли в будинку хтось помирає.\nРозбиті дзеркала приносять нещастя. Дбайливіше ставитися до цього аксесуару, не тримайте в будинку розколоті і тріснуті дзеркала.\nНе варто дивитися в дзеркало вночі в темряві. Ви можете злякатися, а дзеркало запам’ятає відчуття страху.\nНе можна ставити дзеркала навпроти один одного. У такому положенні вони створюють енергетичний коридор, через який можуть проникати потойбічні сили.\nНамагайтеся не тримати в будинку старі антикварні дзеркала. Такі дзеркала, як правило, мають багаж накопичених емоцій і можуть негативно позначатися на долю нових власників.\nДзеркало в будинку потрібно регулярно мити і очищати від пилу. Інакше воно буде відображати енергетику людини нецілісною, що може призвести до негативних емоцій і проблем зі здоров’ям.\nФотографувати своє відображення в дзеркалі народні прикмети також не рекомендують. Це порушує енергетичне поле людини, призводить до проблем зі здоров’ям.\nВірити чи ні народними прикметами про дзеркалах, вирішувати вам. Тим не менш, частіше дивіться в дзеркало в гарному настрої, говоріть собі, що красиві і щасливі!


Кікбоксер з Буковини став чемпіоном світу - 0372.ua\nКікбоксер з Буковини став чемпіоном світу\n10:30, 9 листопада 2016 р.\nМолодий спортсмен Максим Грейцар тріумфував на Чемпіонаті світу з кікбоксингу.\nПро це пише «NordBess».\nСпортсмен з Сокирянщини Максим Грейцар, який навчається у ТНЕУ, виборов золоту нагороду серед юних кікбоксерів у дисципліни понад 91 кг.\nСвітові змагання за версією WTKA цього року проходили у Італії, куди завітали понад 2000 спортсменів з усієї планети.\nУ фіналі Максим зустрівся з кікбоксером з Бельгії, але буковинцю не було рівних.\nЧитайте також: Чернівчанин виграв у державну лотерею півмільйона гривень\nчемпіонатзкікбоксингу буковинець золото


Новий штам коронавірусу Омікрон стрімко шириться: країни\nНайбільше інфікованих новим штамом виявили в Нідерландах\nСвіт — Володимир Пиріг, 11:18, 28 листопада 2021 0 0\nPfizer готова вдосконалити свою вакцину через появу штаму «Омікрону» ZAXID.NET\nВООЗ скликала екстрену нараду щодо нового штаму коронавірусу ZAXID.NET\nКількість країн, у яких виявили новий штам коронавірусу «Омікрон», який вважають небезпечнішими за штам «Дельта», продовжує зростати. Його вже виявили у низці країн Євросоюзу, а також в Австралії.\nВипадки інфікування штамом «Омікрон», який вперше виявили у країнах Африки, діагностували у Великій Британії, Німеччині, Італії, Чехії, Австралії, Нідерландах та Ізраїлі.\nЗокрема, у Великій Британії виявили щонайменше двох інфікованих новим штамом. Їх відправили на ізоляцію, а в країні запровадили додаткові обмеження. Зокрема, з наступного тижня носіння масок знову стане обов’язковим у транспорті й магазинах. Всі, хто прибуває з-за кордону, повинні здати ПЛР-тест на коронавірус до кінця другого дня після поїздки і самоізолюватися до отримання негативного результату, повідомила газета The Guardian.\nЩе один випадок коронавірусу виявили в Чехії. У місті Ліберець на півночі цієї країни госпіталізували пацієнтку, інфіковану новим штамом. Відомо, що вона прилетіла до Чехії з Намібії, була вакцинована і мала легкі симптоми.\nТакож двох інфікованих штамом коронавірусу «Омікрон» виявили в австралійському штаті Південний Уельс. Попри те, що симптомів хвороби в них наразі немає, їх відправили на самоізоляцію. Інфіковані прилетіли з Південної Африки.\nТакож інфікованих штамом «Омікрон» виявили в німецькій землі Баварія. Двох людей із цим штамом, які прибули до Мюнхена 24 листопада, відправили на самоізоляцію.\nВ Італії Національний інститут охорони здоров'я повідомив, що випадок нового варіанту був виявлений у Мілані у людини, яка приїхала з Мозамбіку.\nКрім того, 13 інфікованих штамом «Омікрон» виявили в Нідерландах. Усі вони були пасажирами двох авіарейсів зі столиці Південно-Африканської Республіки, які прибули в аеропорт Амстердама, пише BBC. Наразі їх помістили на карантин.\nНагадаємо, що першою країною Європи, де зафіксували новий штам коронавірусу «Омікрон», стала Бельгія.\nНа тлі поширення «Омікрона», Ізраїль, де також виявили людей, інфікованих цим штамом, закрив кордони для іноземців. Обмеження почали діяти з 00:00 неділі, 28 листопада і триватимуть два тижні. Іноземці зможуть в’їхати до Ізраїлю лише за наявності спеціального дозволу від урядової комісії. Також уряд розширив обов’язковий карантин для вакцинованих ізраїльтян, які прибувають з-за кордону, і дозволили агентству безпеки Шин Бет відновити відстеження інфікованих людей, пише Times of Israel.\nЗазначимо, що багато країн вже ввели обмеження на авіарейси з ПАР, де виявили новий штам.\nНаразі науковці з’ясовують, як новий штам Covid-19 реагує на вакцини. Відомо, що він має більшу кількість мутацій за штам «Дельта», який поки що домінує у світі.


Наші Гроші. Запоріжжя » Запорізькі медики прописали під одного учасника тендер і купили у нього томограф за 7,5 мільйонів – поліція » Print\nЗапорізькі медики прописали під одного учасника тендер і купили у нього томограф за 7,5 мільйонів – поліція\nОпублікував Editor 16.03.2017 @ 17:50 в Новини | No Comments\nСлідчий відділ Вознесенівського відділення поліції розслідує справу про купівлю Департаментом охорони здоров’я Запорізької міськради томографу на заздалегідь прописаному тендері зі штучною конкуренцією. Про це йдеться в ухвалі  Орджонікідзевського районного суду від 27 лютого.\nЗгідно з матеріалами справи, Департамент охорони здоров’я Запорізької міської ради за заявкою КУ “Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя” у грудні 2016 року провів тендер  на закупівлю комп’ютерного томографа. Переможцем стало ТОВ “УМТ+”, яке поставило його за 7,45 млн грн.\nОднак, досудове слідство встановило, що тендерна документація на закупівлю вказаного медичного обладнання заздалегідь була прописана під двох конкретних підприємств-постачальників ТОВ “УМТ+” та ТОВ “Медігран”. Також посадові особи Департаменту та клінічної лікарні попередньо провели невказані заходи щодо визначення переможцем даних відкритих торгів саме ТОВ “УМТ+”.\nТак само у грудні було закуплено  й пересувний рентген за 343 тис. грн у ФОП Лещенко Владислав Олександрович з Вінниці. Його підлаштованим заздалегідь партнером було ТОВ “Медсервісгруп”.\nБільше того, торги на закупівлю  такого ж пересувного рентгену Департамент вже раніше проводив у листопаді, й на них подавався той самий підприємець Лещенко, проте з нижчою пропозицією – 249 тис. грн. Та тоді торги відмінили, оскільки підприємець був єдиним учасником й не мав конкурентів. Таким чином, вже на нових торгах з ТОВ “Медсервісгруп”, була створена штучна конкуренція, в результаті якої підприємець безпідставно завищив ціну на 98 тис. грн.\nТому, слідчі, з метою запобігання подальшого розкрадання державних коштів, забезпечення цивільних позовів, ймовірної конфіскації майна, відчуження на його на користь третіх осіб, клопотали у суді про накладення арешту на банківський рахунок цього підприємця.\nСуд це клопотання не задовольнив, оскільки підозру по цьому кримінальному провадженню нікому не повідомляли, а санкція статті про зловживання владою або службовим становищем не передбачає такого виду покарання як конфіскація чи спеціальна конфіскація. Крім того, до суду не надали доказів пред’явлення цивільних позовів. Також вартість майна, яке належить арештувати, повинна бути співмірною із розміром шкоди.\nОкрім цього, у справі вказувалося, що переможці тендерів поставляють товар, який не відповідає договірному. Так, КУ “Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя” придбала, зокрема, операційні столи. Однак під час огляду операційного столу замість маркування виробника було виявлено маркування кустарним методом.\nОчолює Департамент охорони здоров’я міськради Вікторія Ушакова. Головою тендерного комітету при купівлі томографа була Моїсеєва К. О.\nКиївське ТОВ “Медсервісгруп” належить Андрію Коломойцю та Андрію Забережному. Останній був співзасновником компаній з групи “Емансіс”  Зази Берадзе, родича колишнього заступника голови Державного управління справами Георгія Берадзе, який в 2014 році встиг побувати першим заступником голови Державної фінансової інспекції і в жовтні був “люстрований ”.\nФірма вже розігрувала  тендер на поставку рентгену вартістю 3,45 млн грн для клінічної лікарні. Тоді єдиним конкурентом “Медсервісгруп” було пов’язане з ним через ТОВ “Емансіс” дніпропетровське ТОВ “Трімм”.\nКиївське ТОВ “УМТ+” належить Дмитру Лаврентію, керівник – Володимир Валігун. Стосовно “УМТ+” у Києві розслідують  справу про постачання неякісного обладнання за завищеними цінами.\nТОВ “Медігран” належить кіпрській “Ейч кью ентерніті гранд холдінг лтд”. Кінцевим беніфеціаром вказується – Симеоу Панікос. Керує фірмою Литкіна Наталя.\nURL статті: http://zp.nashigroshi.org/2017/03/16/zaporizki-medyky-propysaly-pid-odnoho-uchasnyka-tender-i-kupyly-u-noho-tomohraf-za-75-miljoniv-politsiya/\n ухвалі : http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/65245915\n провів тендер: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016-10-31-000269-c\n торги на закупівлю: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016-11-04-000749-b?lot_id=527dbf32cdb4fd1ac45664c819e396e3#lots\n з групи “Емансіс”: http://nashigroshi.org/2012/05/04/medychni-tendery-2011-zmina-lideriv/


Як влаштований ринок зброї в Україні | Выстрел\nРинок зброї в Україні – монополізоване середовище з високими цінами, проте відносно непоганим асортиментом. Українці можуть купувати зброю тільки у магазинах, що мають відповідну ліцензію на цей вид діяльності від МВС. Вторинний ринок дозволений, проте усі операції купівлі-продажу між громадянами реєструються у МВС.\nКупувати зброю дозволено для мисливства та спорту. Будь яка рушниця, гвинтівка чи карабін, куплена громадяни в магазині, реєструються як мисливська зброя. Проте для купівлі зброї «мисливський квиток» мати не потрібно, а отже будь який громадянин чи громадянка України, досягнувши 21 року, можуть оформити дозвіл на купівлю гладкоствольної зброї, а з 25 років – на нарізну зброю.\nГладкоствольна зброя доступна в Україні з 21 року, нарізна — з 25 років\nЄ ще так звані «травмати» — пістолети, що стріляють гумовими кулями. Проте, купувати їх можуть журналісти з відповідним посвідченням, правоохоронці, або служителі Феміди та їх родичі. Усім іншим українцям захищатьсь зі зброєю забороно.\nНагородна зброя – холодна чи вогнепальна зброя, що купується за кошти платників податків, проте заборонена для самих платників податків. Цією зброєю депутати, міністри та президенти можуть нагороджувати будь-кого на власний розсуд, в тому числі і самих себе.\nПродають зброю в Україні лише дві фірми, відомі як «ІБІС» та «Ствол». Усі інші зброярські магазини перепродають українцям зброю, куплену у цих двох фірмах. Теоретично, інші магазини можуть завозити та продавати зброю напряму від виробників чи інших фірм, проте на практиці це зробити важко. Тому через монополію ціни на зброю в Україні завищені.\nЦіни на зброю в Україну вищі, ніж у багатьох країнах світу\nЗгідно наказу МВС №622 купувати в Україні можна рушниці, гвинтівки та карабіни практично будь-яких систем та видів. Обмежень небагато – загальна довжина зброї не менше за 80 см, та калібр не більше 20 мм. Таким чином великокаліберні гвинтівки, що прицільно стрілять на 2-3 кілометри набоями, якими у Другу світову війну зупиняли танки – українці можуть легко купити для полювання. А от пістолети не можна.\nГромадянам після 18 років дозволена також пневматична зброя калібру до 4,5 мм та під патрон Флобера калібру 4 мм. Проте і для цієї зброї є обмеження на «потужність».\nУвесь ринок зброї в України контролюється наказом МВС №622. Що навіть не є законом та створює правову колізію, проте в Україні на це не дуже звертають увагу.\nЗгідно наказу, українці не можуть використовувати наявну у них зброю для самозахисту. Якщо до жінки в будинок залізе гвалтівник і вона вистрілить у нього, то на лаву підсудних потрапить сама жіночка, а не гвалтівник, що буде проходити по справі як постраждалий, якщо виживе. Звісно, судді можуть виправдати використання зброї для самозахисту, проте як мінімум умовний термін дадуть.\nКупівля зброї відбувається у три етапи:\nПодаємо до найближчого відділення міліції заяву та пакет документів на отримання дозволу на купівлю зброї. Цей дозвіл ще називають «зеленкою» за кольором паперу, на якому він видається. Отримання цього дозволу займає 3-4 тижні.\nОтримавши «зеленку» можна йти в магазин і купувати зброю.\nВ десятиденний термін треба зареєструвати куплену зброю у відділі міліції чи дозвільному центрі, та отримати дозвіл на «зберігання та перевезення».\nЩоб купити набої до зброї, потрібно показати продавцю дозвіл. Причому, купити вам можна набої тільки того калібру, який вказаний у дозволі на вашу зброю.\nДозвіл видається на три роки, після чого потрібно знову зібрати пакет документів та прийти до МВС, щоб написати заяву на продовження дозволу.\nДетальні описання пакету документів та процедури отримання дозволу.\nСумарні затрати на папірці складають 600-1000 гривень. Хто не бажає втрачати час на збір папірців, може звернутись до продавців в магазину зброї чи інших «помічників», що за $200-400 значно «прискорять» процес отримання дозволу на зброю.\nХто вже купив\nВ Україні за різними підрахунками від 1 до 3 мільйонів власників зброї. В більшості вони мають на руках автомати Калашникова з відсутністю стрільби чергами, що продаються як мисливські карабіни, або ж помпові рушниці, більш відомі як «дробовики» чи «шротовики».\nВ прессе часто возникают публикации на тему того, стоит ли разрешать свобод...