Poseidon Triangle, Greece\nПідняти якір! Віддати швартові! Повний вперед! Нас чекає подорож по грецьких островах - отже беру скетчбук, маркери та вирушаю в семиденний круїз з туристичною агенцією «Київський КОД»\nЯкщо Вас не цікавлять легенди Древньої Греції, захоплюючі розповіді Гіда, цікаві життєві історії учасників команди - можете самостійно орендувати яхту або придбати квиток на пором, адже між островами Егейського моря добре налагоджено сполучення з Афінського порту Пірей.\nМоя подорож розпочалась в Афінах, де нашу групу зустріли Павло Шинкаренко та Юля Ломаковська (організатори) разом з Крішною (надувним павліном) і запросили всіх на яхту. Наше судно відшвартували і ми вийшли в відкрите море…\nДо першої точки – місто Метана (на однойменному півострові Метана) – нам йти кілька годин. На горизонті видніються острови, під ногами синіють хвилі, над головою блакитне небо забарвлюється рожевим та з’являються перші зорі, – і все це під розповідь Паші про античних богів та міфи Древньої Греції.\nЗашвартувалась наша команда (в кожного була своя роль на кораблі) в Метані вже вночі. І якщо ви думаєте, що всі лягли спати – то ні! ми пішли до термальних джерел – так! на Метані є активний вулкан, тут зафіксовано понад 30 кратерів, а отже є «запашна» сірководнева купіль. 25 сульфатних джерел утворюють велике озеро молочного кольору. Були часи, коли Метана була популярним курортним містом. Зараз водолікарня на півострові закрита. Але можна пройти трішки вгору від SPA-комплексу дорогою між озером і бухтою, повернути ліворуч на стежку, і спуститись до затоки з бетонною площадкою. Тут обладнано спуск і маленьку роздягальню. В цьому місці вода термальних джерел змішується з морською. Пам'ятайте, що такі ванни можна приймати лише за рекомендацією лікаря і не більше 20 хвилин.\nА ще Паша і Юля показали нам на березі моря природну міні-джакузі з теплою водою, пригостили вином, завбачливо принесеним з яхти, - тепер можна й в царство Морфея податись.\nЯкщо ви будете на острові Порос – обов’язково візьміть на прокат квадроцикл. Острів розділений перешийком на дві частин. Менша частина густо заселена біленькими будиночками з мініатюрними вуличками,а більша – салатово-зеленими соснами та скелястими схилами з лазурними бухтами.\nСпочатку наша група насолодилась коктейлями та пляжним відпочинком в бухті Кохання. Далі ми гірським серпантином піднялись (ось чому квадроцикл краще ніж велосипед)))) до храму Посейдона, вірніше його руїн, які залишились поміж оливкових дерев. Поласувавши свіжими інжирами відразу з дерев, які тут ростуть, ми спустились до монастиря Живоносного джерела, і помчали на верхівку схилу маленької частини острова, щоб провести сонце. Слів не вистачить, щоб передати захоплення: уявіть, ви сидите на теплому камінні, під ногами місто засвічується першими вогнями, далеко внизу в синій затоці колихаються білосніжні яхти, ліворуч вдалині на хребті гори ряд вітрогенераторів блимають червоними ліхтарями і все це обіймає величезне небо над вами…\nЗі смаком завершуємо цей вечір в гамірній таверні з традиційним грецьким смаженим сиром «саганакі», салатом, тушкованим м’ясним рагу «стіфадо» та вином.\nЗнаєте, як в дитинстві буває, коли «розігрався» з друзями і хочеться, щоб гра продовжувалась безкінечно і раптом нікого не покликали додому. Наша мандрівка тільки почалась, а нас вже переповнювала маса емоцій, ми «ввійшли в смак», і тут Паша сказав, що можна, зробивши крюк, додатково відвідати острів Ідра, але для цього треба попросити нашого шкіпера, бо «паркуватись» доведеться на пляжі Мандракі, а не в порту. Ми одноголосно підтримали цю ідею, а природа-погода і капітан погодились зробити таку подорож. І от ми вже пливемо на новий острів, моя сусідка по каюті з корми пробує ловити рибу на спінінг під приповідку «Ловися рибка велика й маленька…», яку періодично хтось з команди повторює)))\nКидати якір в бухті Мандракі нам довелось з певними зусиллями, адже швартувались ми до каміння на пляжі, а з сусідньої яхти нам щось кричав власник-грек, якого розумів лише наш капітан. В нагороду за старання було купання в прозорій воді бухти довкола яхти: з масками, трубками, ластами і надувним павліном Крішною. Ближче до вечора (жара була неймовірна) ми пішки відправились в місто Ідра. Які ж там живописні вулички, дворики, будиночки! Безліч крамниць з прикрасами та сувенірами – Греція в моїй пам’яті залишилась як скринька з коштовностями. А ще на цьому острові нема машин, але є віслючки. Ми ходили лабіринтами вулиць вверх і вниз до ночі, потім сіли на «водне таксі» і приплили на яхту. Далі нам потрібно було вирішити питання з нічним чергуванням на кораблі, про яке нас заздалегідь попередили, адже яхта могла з різних причин «відшвартуватись». Ми поділились на пари, і змінялись кожні дві години. Моя зміна була з 00:00 до другої години ночі. За цей час я спостерігала рух зірок на чорному тлі неба, їх далеке мерехтіння; спокійний, майже сонний, шепіт хвиль; скрип мачт і перегуки сов, що долітали з берега. А коли моя зміна завершилась – я щаслива і трішки втомлена пішла дивитись зорі в своїх снах…\nНіколи не могла подумати, що пошкодую про те, що не вмію вчити вірші й тексти на пам’ять.\nМи повернулись на острів Метана, але зайшли з іншої сторони – в бухту Ваті. Вона така крихітна, але тут природа, здається, ввімкнула на максимум насиченість кольорів: бірюза моря посилювалась десятками відтінків зеленого (від сіро-зелених оливкових дерев до ніжно-салатових сосен) та блакиттю неба.\nНас чекала зустріч з Гефестом. Ми піднялись автобусом на гору, і продовжили піший підйом кам’янистим схилом від вказівника. Все вище і вище, повз полянки рожевих цикламен, по рудій пористій породі (наслідки виверження вулкана). В якийсь момент здалось, що це вже інша планета, і десь з-за каменя вийде Голлум і скаже: «Моя прєлєсть…» Нарешті ми опинились біля кратера вулкану – потенційно активного. Обравши собі кожен свій камінь, з шикарним видом на гори і море, ми сіли біля Паші, і він повідав нам міф про тяжку долю Гефеста. Сонце закотилось за обрій і ми як птахи, злетівши зі своїх кам’яних гнізд, спустились в маленьке поселення Камені Хора, що означає «спалене село». Тут ми зі смаком повечеряли м’ясом, вином, сиром і салатами. Виявилось, що власник цієї таверни («OINOTHERAPEFTIRIO») колись збудував поруч свого будинку амфітеатр! Влітку тут проводяться концерти, вистави, ставлять п’єси… Нам запропонували вийти на сцену і продекламувати щось, і тут я відчула жаль, що не знаю на пам’ять ті вірші, які мені дуже подобаються((( Послухавши виступи бажаючих, нас автобусом відвезли до яхти, де ми ще до пізньої ночі за чашкою чаю ділились враженнями.\nПливемо, тобто йдемо, далі. Прямо по курсу – Епідавр. Але «по дорозі» шкіпер каже, що можна відкрити вітрила, а це означає – кожен зможе покерувати яхтою!!! Я чесно старалась запам’ятати ці всі форштаги, грота-шкоти, галси…(невинно кліпаю оченятами))) Мені довірили стаксель-шкот, це канат, який «відкриває» парус – хай простить мене шкіпер за «вільний переказ своїми словами». Море радості в грецькому морі! що ще сюди можна додати?… Дельфіни… прямо перед носом яхти, граючись з нею наввипередки, пливуть кілька дельфінів. Спостерігати за ними в морі – це чисте щастя.\nДалі легкий перекус в набережній таверні приморського селища Старий Епідавр і ми готові рухатись далі. Пройшовши повз апельсинові сади, приватні садиби з банановими кущами, ми потрапили на пляж. Тут недалеко від берега (метрів 100) є затонуле місто, на яке можна подивитись, пірнаючи з маскою. У середині 60-х років IV століття сталося раптове опускання суші, і більша прибережна частина міста з торговим центром, базаром, майстернями ремісників та житловими будинками пішла під воду.\nПісля підводних досліджень наша компанія поїхала місцевою маршруткою в святилище Асклепія, древньогрецького бога лікування. Ще в давнину греки вважали, що лікувати хворих можна не лише мікстурами, а й театральними виставами. Нас вразив величезний амфітеатр, розрахований на 13 тис. місць. Його було збудовано у IV столітті до нашої ери, і він чудово зберігся до наших днів. Декламувати тут може кожний, а от співати — суворо заборонено. На сцені театру виступали такі великі актори, як Алексіс Мінотіс, Танос Коцопулос і знамените грецьке сопрано — Марія Каллас. Походивши між руїн, ми дізнались від Паші цікаві факти про методи лікування в Древній Греції і зробили висновок, що це був крутий курорт.\nЗ нетерпінням повернулись ми в портове місто, адже в таверні «Akrogiali Tavern» на нас чекали блюда з восьминога і смачна мусака — запечені баклажани з м’ясним фаршем. Хочу зауважити, що порції у греків великі.\n6 -й день розпочався вдосвіта і сонце ми зустрічали, вийшовши в море. Тут всі слова втрачають забарвлення, це потрібно бачити на власні очі. Рожево-сині хмари блідли; ніби сонце, яке підіймалося все вище, вимивало з них акварель, яку вони ввібрали в себе за ніч. Море з темного ультрамарину ставало блакитним, а біля берега острова Моні – бірюзовим. Острів Моні безлюдний, там живуть павліни зі своїми пташенятами, олені та інші тварини. Звірі звикли до туристів і з нетерпінням чекали, коли ми почнемо їх годувати хлібом. Довго там не затримуючись, ми поплили на наш останній острів – Егіна. Він досить великий, тому тут наша компанія взяла на прокат дві машини.\nПершим на нашому шляху був храм святого Нектарія (одна з найбільших церков у Греції), далі солодке фісташкове морозиво і легенди від Паші біля руїн храму Афіни Афайї. Шанувальникам містики буде цікаво дізнатися про такий факт: якщо на карті умовно з’єднати точки розташування храму Афайї, залишків храму Посейдона і давньогрецького Акрополя, то утвориться рівнобічний трикутник, що дає можливість дослідникам надприродних явищ робити припущення про позаземні властивості храму.\nПоміж кипарисів та охристих полів, серпантин доріг привів нас в Палео Хору (в перекладі «старе місто»). У середньовіччі набіги піратів та різних завойовників змушували жителів приморських районів ховатись у глибині острова. Так, наприкінці ІХ століття була заснована Палеохора, яка майже до початку ХІХ століття залишалася адміністративним центром острова. За легендою, у місті налічувалося 365 церков, однак до наших днів збереглося близько сорока. Вони маленькі, кам’яні, переважно зруйновані, але здатні здивувати різноманіттям як архітектури, так і фресок, що датуються ХІІІ — ХVIII століттями.\nУ нас ще багато справ залишалось попереду, тому потрібно було рушати далі: фотосесія на крутобережжі, купання на піщаному пляжі, фотосесія на лавочці біля маяка, чергові проводи сонця за обрій (обожнюю дивитись на захід сонця) і вечеря в таверні. Виявилось, що в цей день було якесь релігійне свято, і повз нашу кафешку пройшла святкова колона з іконами, музикантами, а в небі спалахували феєрверки. Насичені морськими стравами та пригодами ми поїхали на яхту відпочивати.\nНу що ж, вже є легке відчуття того, що мандрівка добігає свого кінця, але так не хочеться, щоб вона закінчувалась…\nРано-вранці ми, сівши в машини, поїхали до підніжжя гори Орос і зійшли на неї. Висота гори 530 метрів над рівнем моря, але на вершині складається враження ніби ти птах і летиш високо над землею. Спускатись не хотілось, але на нас чекала яхта. На зворотній дорозі ми заїхали в невеличке поселення, щось типу київського Пирогово, але хатинки там жилі, ба-більше, обставлені з комфортом. А ще був сад з фісташками, ми зривали горіхи з дерева і тут же на місці поїдали їх.\nЗа кілька годин морського переходу ми зашвартувались в Афінах, попрощались з нашим капітаном і, причепурившись, поїхали в місто. З висоти Акрополя місто виглядає як великий кам’яний мурашник: вузькі вулички п’яти-поверхівок, балкони яких обтикані рослинами і різними вазонами. Після тиші острівного життя Афіни гудять як вулик. День ми завершили як справжні естети в одеоні Герода Атіка (амфітеатрі), споглядаючи трагедію древньогрецького драматурга Евріпіда «Електра» на сучасний лад.\nЯкщо ви не історик чи поціновувач руїн, то потрапивши до Афін, не купуйте квитка на розглядання давніх розкопок. Ліпше витратьте ці кошти на морозиво. Руїни можна побачити і з вулиць за огорожею.\nАвтор статті та малюнків: Дарія Мацола


Шорти з мереживом - Мода 2017 - Модний Жіночий Журнал 2017\nМодний Жіночий Журнал ⇒ Мода 2017 ⇒ Шорти з мереживом\nЗручні і практичні шорти вже давно міцно влаштувалися в гардеробах як чоловіків, так і жінок. Сьогодні укорочені брюки стали улюбленим одягом не тільки поціновувачів комфорту, а й невід’ємною частиною образу справжніх модниць. Різноманітні фасони, колірна гамма і наявність декору перетворять будь-яку дівчину, незалежно від параметрів її фігури.\nСеред актуальних моделей цього сезону можна виділити шорти із завищеною талією або басків, шорти на підтяжках, з вилогами, міні-шорти, спідниці-шорти, шорти зі шкіри, шовкові і, звичайно ж, шорти з деніму з мереживом.\nДжинсові жіночі шорти з мереживом\nЧудове і несподіване поєднання деніму і мережива в єдиному тандемі підкорило серця модної громадськості. На подіумах усього світу жіночі джинсові шорти з мереживом викликали справжній фурор, так і серед широких мас населення отримали нечувану популярність.\nВарто зазначити, що літні шорти з деніму по праву вважаються класикою теплого сезону. Однак дизайнерське рішення прикрасити грубу джинсову тканину ажурним мереживом виявилося досить сміливим, але, тим не менш, виправдав покладені на нього очікування. В результаті вироби вийшли дуже жіночними і сексуальними, без натяку на зайву відвертість, звичайно, за умови, що верх і взуття підібрані правильно.\nОздоблення мереживом на модних шортах нинішнього сезону зустрічається в самих різних місцях: по краях вироби, замість пояса, на кишенях, як бічних вставок.\nРізні і забарвлення жіночих джинсових шортів з мереживом. Ультрамодними вважаються сині або блакитні шорти з білою, бежевим, кремовим і світло-рожевим мереживом.\nШорти з мереживами своїми руками\nОчевидно і ще одна перевага нового тренда - шорти з мереживом можна зробити самостійно, якщо проявити трохи фантазії і винахідливості. Для цього знадобиться мереживна стрічка, старі потерті джинси, крейда і терпіння. Беремо джинси і рівно обрізають до потрібної довжини, попередньо окресливши лінію. Потім в будь-якому місці за бажанням нашиваємо мереживні вставки. Можна пришити мереживо по краях відрізаною тканини або зробити бічну вставку. Загалом, отримані за кілька годин шорти з мереживом зі старих джинсів можуть стати справжнім шедевром рукоділля дійсно ексклюзивну річ.\nАжурні шорти з мережива\nСміливим і епатажним панночкам дизайнери запропонували не менш цікаву новинку - прозорі і короткі мереживні шорти. Звичайно, в офісі або на діловій зустрічі таке вбрання навряд чи буде гідно оцінений. Однак на пляжі або романтичному побаченні без уваги протилежної статі володарка таких шорт з мережива точно не залишиться.\nДжинсовые шорты с кружевом. Декор своими руками. Відео.\nПопередня Стаття довгі туніки\nНаступна Стаття Однаковий одяг для всієї родини\nЧас подорожей: пам'ятки Єгипту\nДружина-красуня - тяжкий хрест або гордість чоловіка?\nЯк розібратися з одягом у власному гардеробі\nРозумна красива самотня або чому мені не щастить


15 травня 2019 року Україну з робочим візитом відвідав виконавчий секретар Комісії зі збереження морських живих ресурсів Антарктики (ККАМЛР) Девід Агнью. В рамках візиту відбулася зустріч Девіда Агнью з Головою Держрибагентства Ярославом ... >>>\nВ період з 13 по 14 травня 2019 року відбулося п’яте засідання Неофіційної робочої групи щодо Глобального реєстру. Захід проходив у м. Сеул, Південна Корея. У засіданні взяли участь представники понад 60 держав, зокрема, й представник ... >>>


Микола Носов. Оповідання. Бенгальські вогні. - MY PLANET\n— Слухай, час нам по ялинки їхати, а то залишимося ми на свята без ялинок.\nМи з Мишком уже давно домовились поїхати по ялинки в Горєлкіно, де ми жили в тітки Наталки на дачі. Тітчин Наталчин чоловік працював лісником і ще влітку сказав, щоб ми приїжджали до нього в ліс по ялинки. Я навіть заздалегідь ублагав маму, щоб вона дозволила мені поїхати в ліс.\n— Що ж... Побачить то й побачить. Я, коли виросту, нову каструлю їй куплю.\nМишко вдягнувся, ми взяли сокиру й помчали на вокзал. А тут поїзд якраз пішов, і давелося нам дожидати іншого. Ну, нічого, діждались, поїхали. Їхали, їхали, нарешті приїхали. Злізли в Горєлкіному і пішли прямо до лісничого. Він дав нам квитанцію на дві ялинки, показав ділянку, де дозволялося рубати, і ми пішли до лісу. Довкола багато ялинок, тільки Мишкові вони всі не подобалися.\n— Верхівка в неї коротка. Мені такої ялинки і задарма не треба! Знайшли ми іншу ялинку.\n— Ну, — кажу, — тебе слухати — до ночі ялинки не зрубаєш! Знайшов собі путню ялиночку, зрубав і віддав сокиру Мишкові.\n— А навіщо сидіти без руху? — каже Мишко. — Можна сидіти й ногами дригати.\nМи зупинилися, перепочили. Тоді Мишко пішов попереду, а я за ним услід. Йшли, йшли... Я зупинився, щоб перекласти ялинку на інше плече. Хотів іти далі, дивлюся — нема Мишка! Щез, ніби провалився крізь землю зі своєю ялинкою.\n— Чому ж ти не відповідаєш? Я тут гукаю, гукаю...\n— Лихо мені з тобою! — кажу я. — То ти з бенгальськими вогнями морочишся, то ялинку аж поки засутеніло вибирав, а тепер ось забився... Пропадеш тут з тобою!\n— Мишко, — кажу я, — а що, коли тебе повезти на ялинці?\n— Як — на ялинці?\n— Чудово! — кажу я. — Ану, держи сокиру.\n— Мишко! — кажу. — Станція!\n— Швидше! — каже Мишко. — Запізнимося на поїзд!\nПоїзд уже під'їжджав до станції. Тут і ми наспіли. Підбігаємо до вагона. Я підсадив Мишка. Поїзд рушив, я скочив на підніжку і ялинку за собою втяг. Пасажири у вагоні картали нас за те, що ялинка колюча.\n— Нічого страшного нема, — сказала вона. — Просто забив.\n— А я думав, що ногу зламав, так вона в мене боліла, — каже Мишко.\n— Що ж ми тепер будемо робити? — кажу я. — У нас на двох одна ялинка.\n— Віддай її на сьогодні мені, — каже Мишко, — і на тому кінець.\n— Гарненька, — кажу, — штука! В усіх хлопців свято, а в мене навіть ялинки не буде!\n— Ну ти зрозумій, — каже Мишко, — до мене сьогодні хлопці прийдуть! Що ж я без ялинки робитиму?\n— Якби в мене ялинка була, — каже Мишко, — я про бенгальські вогні що-небудь вигадав би і якось викрутився б, а тепер просто не знаю, що діяти.\n— Нi, — кажу, — не можу я тобi ялинку вiддати. В мене ще жодного року так не було, щоб ялинки не було.\n— Гаразд, — сказав я. — Коли так, віддай мені свого Дружка.\n— Ну от! Казав «що завгодно», а тепер...\n— Я забув про Дружка... Я, коли говорив, думав про предмети. А Дружок не предмет, він живий.\n— Він же не винен, що він не породистий! Однак він любить мене. Коли мене вдома немає, він думає про мене, а коли я приходжу, радіє і махає хвостом... Ні, хай буде що буде! Хай хлопці сміються з мене, а з Дружком я не розлучуся, навіть коли б ти мені дав цілу гору золота!\n— Ну гаразд, — кажу я, — бери тоді ялинку задарма.\n— Ну й мені задарма не треба, — каже Мишко.\n— То це ж не зовсім задарма, — кажу я. — Просто так, заради дружби. Адже дружба дорожча за чарівний ліхтар! Хай це буде наша спільна ялинка.\nПоки ми розмовляли, поїзд підійшов до станції. Ми й не помітили, як доїхали. У Мишка нога зовсім перестала боліти. Він тільки трохи накульгував, коли ми зійшли з поїзда.\n— Ура! — вигукнув Мишко. — З Новим роком!\n— Ура! — підхопили хлопці. — З Новим роком! Ур-а-а!\n— Бенгальські вогні? — розгубився Мишко. — Вони ще не готові.\n— Що ж ти, покликав на ялинку, казав, бенгальські вогні будуть... Це обман!\n— Слово честі, хлопці, ніякого обману нема! Бенгальські вогні є, тільки вони ще сирі...\n— Ну от! — загаласували хлопці. — Зовсім сухі! Що ти обдурюєш!\n— Це тільки так здається, — виправдовувався Мишко. — Їм ще довго сохнути треба. Вони не горітимуть.\n— Стривайте, хлопці, — волав Мишко, — треба спершу перевірити! Але його ніхто не слухав.\nТут почулося сичання, немов уся кімната наповнилася гадюками. Хлопці шарахнулися навсібіч. Раптом бенгальські вогні спалахнули, заблискотіли і розсипалися довкола вогненними бризками. Це був фейєрверк! Ні, який там фейєрверк — північне сяйво. Виверження вулкана! Вся ялинка сяяла й сипала навколо сріблом. Ми стояли мов зачаровані й дивилися, дивилися.\nАле ніхто не звертав на нього уваги. Хлопці кашляли, одягались і розходились. Мишко вчепився в мене, відняв мою шапку і закричав.\nМи з Мишком залишилися самі. Дим потроху розвіявся, але до кімнати однак не можна було ввійти. Тоді Мишко зав'язав рота мокрою хусткою, підбіг до пирога, схопив його і приніс на кухню.\nЧайник уже закипів, і ми пили чай з пирогом. Пиріг був смачний, з варенням, тільки він все-таки пропах димом від бенгальських вогнів. Але це нічого. Ми з Мишком з'їли півпирога, а другу половину доїв Дружок.


Буковинські прикордонники знайшли двох втомлених та голодних іноземців, які блукали карпатськими лісами - Українська газета Час\nДвох осіб, прикордонники Чернівецького загону виявили 9 червня за 800 метрів до кордону. Прикордонний наряд відділу «Фальків» помітив «горе-туристів» на узбіччі однієї з гірських доріг, в кущах, де вони ховалися від правоохоронців.\nЦікавим фактом є те, що іноземці до України прибули цілком легально, для навчання в одному з українських вишів. Проте, навчання, імовірно, було приводом для подальших мандрів країнами ЄС. Слід зазначити, що чоловіки протягом трьох діб пересувалися за допомогою навігатора лісистою місцевістю серед важкопрохідних карпатських гір. Невідомо, що з ними могло б трапитися, якби правоохоронці не виявили голодних та втомлених іноземців.\nВарто сказати, що один з затриманих вже у вересні минулого року затримувався на ділянці відділу «Красноїльськ», за спробу порушення українсько-румунського кордону.


Президент має намір винести на референдум проект нової редакції Конституції й запропонувати створити двопалатний парламент і скоротити його чисельність і термін повноважень\n27 червня 2007, 16:28\n«Ми повинні унеможливити перетворення Ради на вищий орган державної влади», — сказав Віктор Ющенко у виступі до Дня Конституції. Про це йтиметься в новому проекті конституційних змін, заявив заступник голови Секретаріату Президента Ігор Пукшин. Він наголосив, що після ухвалення на референдумі текст Конституції не потребуватиме додаткового підтвердження Верховною Радою, а набуде чинності відразу. За його словами, Президент запропонує «бачення, яким чином повинна вдосконалитися Конституція», вже найближчим часом. Водночас, зазначив Пукшин, фундаментальні засади, які є на сьогоднішній день у Конституції, мають зберегтися в новій редакції.\n«Я виступаю за посилення принципів парламентаризму. Разом із тим ми повинні унеможливити перетворення Ради на вищий орган державної влади», — сказав Віктор Ющенко у виступі до Дня Конституції.\nПро це йтиметься в новому проекті конституційних змін, повідомив заступник голови Секретаріату Президента Ігор Пукшин.\nВін наголосив, що після ухвалення на референдумі текст Конституції не потребуватиме додаткового підтвердження Верховною Радою, а набуде чинності відразу.\nУкраїна, сказав представник Секретаріату, «дозріла» до необхідності реформувати парламент і впровадити двопалатний парламент.\n«Нижня палата має ухвалювати закони, затверджувати Держбюджет — суто законодавча діяльність. Верхня палата виконуватиме функції затвердження тих законів, які ухвалює нижня палата, а також кадрові питання, які виникають», — заявив Пукшин.\nЗа його словами, Президент запропонує «бачення, яким чином повинна вдосконалитися Конституція», вже найближчим часом.\nВодночас, зазначив Пукшин, фундаментальні засади, які є на сьогоднішній день у Конституції, мають зберегтися в новій редакції.\nВерховна Рада 5 скликання, розпущена Президентом як неповноважна, планувала цього ж дня, в середу, розглянути інший проект змін до Конституції України, який підготував її Голова, але відклала це питання.\nВ Україні, яка є унітарною державою, наразі однопалатний парламент. Зараз конституційний термін повноважень парламенту становить 5 років. До Верховної Ради входять 450 депутатів.\nУ двопалатних парламентах, які існують в унітарних державах, верхня палата переважно має за завдання ще раз розглядати законодавчі акти, ухвалені нижньою палатою, і ще раз схвалювати — або відхиляти — їх.\nНайчастіше двопалатні парламенти існують у федеративних державах, тоді верхня палата зазвичай також має функцію представництва федеральних складових країни, а нижня — всієї держави загалом.


На Івано-Франківщині за добу медики проти COVID-19 вакцинували 3 467 людей. Читайте на UKR.NET\nВпродовж 11 січня проти COVID-19 в Івано-Франківській області медики щепили 3 467 людей. Про це свідчать дані на сайті Ради національної безпеки та оборони України.\nЗа попередню добу в області першою дозою лікарі вакцинували 1 260 прикарпатців, другою — 1 996, додатковою дозою імунізувалися дев’ять людей. Усього першою дозою щепилися 424 606 жителів, другою дозою медики вакцинували 381 994 людини, додатковою — 128.\nБустерною дозою на Івано-Франківщині за попередню добу вакцинувалися 202 людини. Всього ревакцинальною дозою щепилися 500 прикарпатців.\nНа Івано-Франківщині першою дозою вакцини Comirnaty/Pfizer-BioNTech щепили 1 956 дітей та підлітків до 18 років, другою дозою — 1 488.\nНайбільше прикарпатців вакцинувалися препаратом Pfizer-BioNTech (41,6% тих, хто отримав першу дозу, та 43,1% людей, які імунізувалися другою дозою). Першою дозою вакцини компанії AstraZeneca щепилися 25,9%, другою дозою — 23,1%. Найменше прикарпатців імунізувалися препаратом Moderna (9,1% — першою дозою, 10% — другою) і CoronaVac (23,5% і 23,8% відповідно).\n56,3% прикарпатців, яких медики щепили додатковою дозою, імунізувалися препаратом Pfizer-BioNTech, 37,5% — Moderna, 5,5% — препаратом CoronaVac та 0,8% — вакциною AstraZeneca. Додатковою дозою імунізувалися приблизно 0,9% жителів області.


Завтра вранці можливй дощ, але вдень буде сонячно | Кременчук Тудей\n11 Квітень 2017, 18:05\nУ середу, незважаючи на те, що вранці небо вкриють хмари, день та вечір у Кременчуці обіцяють бути ясними. Вранці, можливо, пройде сильний дощ, який ближче до середини дня повинен закінчитися. Більше опадів не очікується. Температура повітря прогріється до +11° градусів вдень та знизиться до +8° вночі. Вітер Південно-Західний 5 м/с. Вологість повітря 70%. Атмосферний тиск 755 мм.рт.ст. Вода у Дніпрі прогріється до +10 градусів.\nСхід 05:58 Захід 19:35\nЗа останні 130 років 12 квітня була така температура повітря: макс: +23.3° (1959), мін: -4.9° (1954).\nНародний прогноз погоди: 12 квітня вшановується пам’ять преподобного Івана Ліствичника. 12 квітня в давнину спостерігали за птахами: якщо дикі качки прилітали жирні – весна буде холодною і довгою; а якщо раптово закінчувалась тяга вальдшнепів – слід чекати скорого похолодання чи снігу. У цей час лопаються бруньки у клена.\nРік тому, 12 квітня 2016 року, хмарна погода протрималася у Кременчуці весь ранок та день, а ввечері небо прояснилося. Без опадів.\nСвої іменини 12 квітня святкують: Захар, Іван.


Історія обчислювальної техніки учениці класу школи - Биографии\nНА ТЕМУ: Історія обчислювальної техніки учениці…. класу… школи\nРозвиток технологій до 0 років до н. е. Леонардо да Вінчі та його спроби створити першу обчислювальну машину Обчислювальна машина Беббіджа Перші комп’ютери Комп’ютери зі збереженою у пам’яті програмою Розвиток електронної бази комп’ютера Поява ПК Висновок\nСпочатку був звук, потім – слово. Можливо, навіть декілька слів. Багато тисяч років тому існувало тільки це… не було ні математики, ні фізики, ні комп’ютерів. Однак час біжить непомітно і все змінюється. Повернімося ж у сиву давнину і звідти будемо подорожувати історією… історією обчислювальної техніки.\nТак у 800 році н. е. у Китаі починають використовувати цифру “нуль”, можливо, взявши приклад у індійських математиків. Приблизно тоді і з’являються.\nОднією з найперших спроб створити обчислювальну машину, скоріш за все, належить великому італійському художнику, скульптору і винахіднику епохи Відродження Леонардо да Вінчі (1452 – 1519). Серед двотомної збірки рукописів, які майже повністю присвячені механіці, були знайдені рисунки і опис самої обчислювальної машини.\nОсновою машини являлися стрижні, на яких були прикріплені два зубчасті колеса, велике з одної сторони стрижня і мале з іншої. Ці стрижні були розташовані так, щоб менше колесо на одному стрижні входило в зачіп у великому колесі на сусідньому стрижні. При цьому, менше колесо другого стрижня зачіплялося з великим колесо наступного – третього стрижня і т. д. Десять обертів першого колеса призводили до одного повного оберту другого, і так до самого останнього колеса. Вся ця система приводилася в рух важками. Згодом по малюнкам Леонардо да Вінчі було побудовано машину для обчислення суми чисел.\nВ сорокових роках XX століття одразу декілька групвинахідників повторили спробу Беббіджа на основі техніки ХХ століття. Де які з них, нічого не знаючи про винаходи Беббвджа, створили заново його ідею. Першим з них був німецький інженер Конрад Цузе, який у 1941 році збудував невеликий комп’ютер на основі декількох електромеханізмів. Але внаслідок війни роботи Цузе не були опубліковані. А у США на одному з підприємств фірми IBMамериканець Говард Ейкен створив більш потужній комп’ютер під назвою “Марк – 1”. Він вже дозволяв проводити розрахунки у сотні раз швидше у сотні раз швидше, ніж в ручну (за допомогою арифмометра), і реально використовувався для військових розрахунків.\nАле цей комп’ютер був занадто повільний. Тому, починаючи у США, група спеціалістів під керівництвом Джона Мочлі і Преспера Екерта почала будування комп’ютера ERIAK на базі електронних ламп. Створений ними комп’ютер працював у тисячу разів швидше, ніж “Марк – 1”. Але виявилося, що велику частину часу цей комп’ютер просто стояв, бо для програми у цьому комп’ютері треба було протягом декількох годин, навіть днів, приєднувати дроти. А розрахунок після цього міг зайняти всього лише декілька хвилин чи навіть секунд.\nРозвиток елементарної бази комп’ютера.\nВ 40-50-х роках комп’ютери створювалися на основі електронних ламп. Тому комп’ютери були дуже великими (вони займали величезні зали), дорогими і ненадійними – адже електронні лампи, як і звичайні лампочки, часто перегорають. Але у 1948 році були винайдені транзистори – мініатюрні і недорогі електронні пристрої, які змогли замінити електричні лампи. В наслідок цього зменшилися розміри комп’ютера і підвищилася їхня надійність. Перші комп’ютери на основі транзисторів з’явилися у кінці 50-х років, а до середини 60-х років були створені більш компактні зовнішні пристрої для комп’ютерів, що дозволяло випустити у 1965 році перший міні комп’ютер PDP-8 розміром з холодильник і ціною всього тисяч (комп’ютер 40-50 років як правило коштував мільйон доларів).\nВеликий обсяг роботи: за допомогою комп’ютерів створюються фільми зі спец ефектами, різноманітні програми, які допомагають у тій чи іншій галузі праці, проектуються будинки… У наш час комп’ютер – це верхівка обчислювальної техніки. Але прогрес не стоїть на місці, а отже, можливо, колись комп’ютери заміняться на більш високотехнологічні механізми.\n1. Гротта Д., Гротта С. В. Комп’ютер. Історія створення // Комп’ютер дому 1996, №3\n2. Іванов А. В. Історія створення комп’ютерів\nРозвиток школи й педагогічної думки на Буковині Еволюція українського шкільництва й педагогічної думки Буковини протікала в загальнонаціональному руслі історії України й належить до цінних надбань виховної культури українського народу. Тим більше, що на цій предковічній території з давніх часів жили українські племена, переважно тиверці та уличі. Українці є автохтонами Буковини, які осіли тут на століття давніше від румунів. У IX-XI ст. Буковина входила до складу Київської Русі,...\nЗараз ви читаєте: Історія обчислювальної техніки учениці класу школи\n« Облік основних засобів 12\nЖеньшень 3 »


Звернення громадян в електронному документообігу\nДокументи "Звернення громадян". Довідник фізичних осіб\nРобота зі зверненнями громадян (документи типу "Звернення громадян") практично аналогічна роботі з вхідною/вихідною кореспонденцією.\nСпецифіка тут полягає в роботі з підсистемою фізичних осіб, яка представляє собою набір взаємозалежних довідників, призначених для введення в Систему даних про фізичних осіб. Головним з цих записів є довідник фізичних осіб, поля якого містять посилання на записи інших довідників (імен, держав, вулиць і т.д.). Довідники підсистеми використовуються при роботі з картками документів різних типів, зокрема з документом "Звернення громадян".\nСтворення та реєстрація звернень громадян\nДля створення звернення громадян:\nВиберіть папку "Звернення громадян".\nНатисніть Створити на панелі інструментів, в результаті з'явиться картка нового документа "Звернення громадян"\nКартка документа "Звернення громадян"\nДля заповнення поля "Заявник" буде використовуватися інтерфейс Довідника фізичних осіб.\nУ Вас є також можливість перевірити, чи були звернення від даного заявника в минулому. Для цього натисніть кнопку Знайти повторні звернення на панелі інструментів картки. В результаті з'явиться форма:\nФорма з результатами пошуку повторних звернень\nВстановіть в даній формі галочки навпроти тих звернень, які Ви вважайте попередніми цій заявці. Натисніть ОК. В результаті в закладці "Зв'язані документи" з'являться посилання на відповідні попередні звернення даного заявника.\nВи можете створити відповідь на звернення у вигляді "Вихідного листи".\nРобота з довідником фізичних осіб\nНатисніть на поле "Заявник" картки документа в результаті з'явиться форма:\nВведіть дані заявника та натисніть Пошук. Знайдені записи будуть показані в закладці "Записи". Для перегляду даних фізичної особи виберіть цікаву для сходинку даної таблиці і зробіть на ній подвійний клік мишкою. З'явиться форма фізичної особи з введеними для неї даними.\nЩоб створити новий запис у довіднику фізичних осіб натисніть кнопку Створити на панелі інструментів даного довідника. З'явиться порожня форма фізичної особи:\nФорма фізичної особи\nВведіть значення (або виберіть наявні в довідниках) в поля даної форми необхідні дані. Після введення натисніть Зберегти. Запис буде збережено.\nІсторія зміни записів по фізичній особі відображається на відповідній закладці. Також можна прикріпити вкладені файли, наприклад, відскановану копію паспорта.\nІсторія зміни форми фізичної особи


Канікули з користю спільно з Києво-Святошинським ЦСПР - ЦСПР\nВлітку 2017 року в Києво-Святошинському ЦСПР вирує життя – діє програма для дітей 7-14 років «Канікули з користю». Спеціалісти проводять заняття як на базі Центру, так і за його межами – у співпраці з міськими дитячими таборами.\nПрограма літнього відпочинку має на меті розвиток життєво необхідних умінь та компетентностей, змістовне дозвілля під час шкільних канікул, запобігання дитячій бездоглядності.\nОсновні напрямки, за якими проходять заняття:\nЕкологічна компетентність: екскурсії (прогулянка еко-стежкою в Боярському лісі, відвідини Боярського екологічного Центру), еко-квести та еко-тренінги, катання на конях, майстер-класи з використанням покидькового та природного матеріалу, тематичні настільні ігри («Зоомагія» тощо).\nРозвиток творчих умінь та здібностей: низка майстер-класів, що розвивають дрібну моторику та відчуття художнього смаку.\nКомунікативні навички: тренінги на розвиток, уміння спілкуватися з різними віковими групами людей, тематичні настільні ігри (Веселі шаради» тощо).\nФінансова грамотність: тренінги з фінансової грамотності, тематичні настільні ігри («Монополія», «Ферма»).\nБезпека життєдіяльності: міні-тренінги «Обережно на дорозі!», «Обережно, незнайомець!», вивчення правил поведінки на природі та під час екскурсій, складання тематичних пазлів.\nФізична активність на свіжому повітрі: прогулянки лісом, фізичні та дихальні вправи, активні рухливі ігри, евритміка.\nНаступна публікація Літній відпочинок від YMCA Kyiv Peace Camp\nПопередня публікація Зустріч із вдовами ІІ-ї світової війни


Олекса Ганкевич: Сторінки недописаного щоденника\nПеречитую, пожовклі від часу сторінки часописів. Газета "Америка" (ч. 153, 16 VIII,1954) помістила статтю під заголовком "Народини Українського Музею- Архіву", автор якої подає думки першого архівара та бібліотекаря музею Олекси Ганкевича: "Діти наших давніх емігрантів часто не знають мови своїх батьків, нераз викидають те, що залишилося по їхніх батьках на смітник. Організації існують і завмирають, їхня документація може пропасти. Шикаго колись було найбільш культурним центром Українства в Америці. Зокрема гетьманська "Січ" була сильна і велика організація. Вона проробила велику роботу. Багато матеріалів дав др. Іван Смук. З цієї збірки ми і почали."\nЯкою ж цікавою виявився людиною Олекса Ганкевич. Його слідами ступати легко. Усе, що ним зібрано і закаталоговано, сьогодні є безцінною спадщиною української еміграції. Пластун-сеньйор пластового куреня "Червона Калина" за перших півроку праці волонтером вписав понад 5,000 інвентарних чисел до книжки-каталогу.\nБагато про свого батька розповідав Ярослав Ганкевич, який очолював Український Національний Музей в Чикаго. Ще більше про долю однієї людини, яка народилася за Австрії, була свідком проголошення Західно-Української Народної Республіки, окупації поляками, совітами і німцями розкаже архів з документами ...Дорога на захід і берег землі США, де він, Олекса Ганкевич, стає одним із засновників Українського Національного Музею в Чикаго.\nОдного дня я натрапила на кілька сторінок власноручно писаного особистого щоденника Олекси Ганкевича. За дозволом родини, Моя Українська Америка наповнюється неймовірним матеріалом, який друкується вперше, як і документами з штемпелями різних країн... Дороги іншої не треба! Вона завжди була українською.\nОлекса Ганкевич:31 липня 1963 року.\nСаме цього дня і цього року починаю списувати по роках мій життєвий шлях: Де я був? Що робив? Чим жив на протязі мого життя? Мені все одно (обоятно), чи хтось з родини захоче колись це прочитати, чи ні. Починаю писати, на коліні, перед початком праці кожного дня...\nНасправді я дуже мало знаю про молоді літа моїх родичів, лише час до часу згадувалися поодинокі фрагменти. Цікаво що і я згадую одне і те саме із свого життя тепер. Можливо саме тому вирішив тепер собі все пригадати і записати.\nВже сьогодні не одна річ може видатися “дурною” і маловажною, але саме цим колись жив, переймався, а колись це усе разом узяте, становило зміст мого життя. Чи буду мати терпиливість до кінця дотягнути цю писанину?, покаже час.\n13 лютого 1906 р. до осені 1909 р.\nЯ, Олекса Ганкевич, народився, як другий син, отця Ізодора Ганкевича (1877-1950) і Марії з Соневицьких (1882-1942) у Снятині, де мій батько був катехитом. Я добре пам’ятаю хату, у якій ми мешкали, подвір’я, церкву, дорогу до склепу, якою я багато разів переходив зі служницею, яка брала мене на закупи. Пригадую двох хлопців, з якими я бавився – Сильвестра та Геня, який завше був засмарканим, а передусім старшого чоловіка, дурного Грабовського, якого я страшенно боявся. А ще жив у нас їжак, якого я годував молоком. Оце здається і все, що запам’ятав я із своїх перших трьох з половиною років життя.\nВосени 1909 року мій батько дістав парафію у селі Дзвиняч, повіт Заліщики. Пригадується мені переїзд. Ми їхали возом, переладованим різними речами. День був погідним, довкола на полях стояли копиці зібраного збіжжя. Я цілу дорогу цікавився псом-ямником (мисливський пес) Міртусьом, який біг за фірою і я боявся, щоби він не загубився.\nЦі роки найменше залишилися у моїй пам’яті. Пригадую, що директором школи був Рудакевич, мав він трьох дітей, з яких наймолодша донька в тім часі померла, а за двома старшими я стало запитував, але ніколи їх більше не зустрів. У 1912 році я пішов до школи. Директором був на той час поляк Менкарський, греко-католик. Учителі сходилися до моїх родичів на розмови, де-коли грали в карти. Мене вчила вчителька Бориківна, українка. Пізніше вона вийшла заміж за вчителя Клима Стефанова, якого напевно дуже любила, бо як розповідали, що вона всю війну 1918-1920 років за ним проїздила.\nДругу клясу народної школи я закінчив у 1914 році. Цілком добре пригадую, як вибухнула війна (1-а світова). Я бачив перші стежі московських військ. Це були черкеські вояки. Моя мама з малими дітьми ховалися до півниці. Тут також сиділи з ними жінки-сусідки.\nЯ ж із своїм старшим братом Нестером приносили їм вісті, а саме скільки москалів переїхало, як були вбрані і навіть переказували про що вони поміж собою говорили.\nПотім, як прийшла московська армія, ми із моїми ровесниками приглядалися що вони роблять, слухав, як вони говорять і мало що розумів. Залюбки приглядався їх роботі від рана до вечора – як чистили зброю, йшли на обід, як молилися. А як стояла кавалерія, то були донські козаки, я шукав нагоди, щоби сісти на коня. Особливо любили ми бушувати по тих місцях, де стояли полки. Коли військо змінювалося, ми шукали чи вояки не згубили яких речей там, де вони спали. Ножики, пляшки, бляшанки на воду, кулі, багнети ставали нашими трофеями.\nВ травні 1915 року мої родичі вирішили провідати разом з нами, дітьми, родину моєї мами – о. Нестора і Розалії з Кисілевських-Соневицьких. Вони проживали в селі Івано Борщівського повіту. Мене та моїх молодших братів Влотка і Степана батьки вирішили на пару тижнів залишити у бабці з дідусем. Тим часом, коли родичі повернулися у Дзвиняч, позиція фронту пересунулася у такий спосіб, що ми опинилися під москалями, а наші батьки і Дзвиняч під австрійцями. Бойова лінія проходила між селами Дзвиняч та Дуплиськами. Ця лінія на 13 місяців розділила нас із нашими батьками. Дідова хата стала нашою. Крім баби і діда, у цій хаті жила тета Наталка з Соневицьких, Бриковичева. Тож під пильним оком баби і діда та тети Наталки ми виховувалися. Тета мала дуже добрий підхід до нас, дітей. Приходство в Івано було обширним, з великим подвір’ям, током, забудованим господарськими будівлями, з квітником, городом на ярину, а понад усе великим був сад. Це усе надавалося нам дітям на забави. Довкола обійстя був гарний паркан з дощок, і до нас дітей, зі сторони потока приходили бавитися хлопці. Родичі знали, що якщо ми бавимося в саду, то нікуди вже не підемо, а окрім того, мене, як старшого брата, молодші слухалися і мав я на них свій вплив. Оповідала тета Наталка і бабуня, що мені вистарчало тільки подивитися на братів, як вони замовкали, а коли брати невідповідно поводилися, то говорив я з ними, як з дорослими. Єдиним місцем поза парканом, куди ми ходили, це були родини вчителів. Ніде інше нас не пускали. Сам директор школи був поляк, проте в хаті говорили по-українськи. Ми не дуже любили це товариство.\nВ селі кватирували багато місяців москалі, тут стояли 4 полки. І до сьогодні пам’ятаю їх назви: сіверський, грузинський, інжарський, гризовецький. В діда в зеленім покою мешкали офіцери, а в кухні ординатори-денщики. Один з них на прізвище Льофкін був моїм приятелем. Від жовнірів (вояків) наші опікуни діставали за продукти рубашки та інші речі, які переробляли для нас на убрання. Кубанські козаки були у піхоті, це були самі українці, і ми не могли надивитися як гарно вони танцювали.\nЩе пригадую, що кожен з нас дістав у городі по кавалку землі, і ми кожен садили квіти та ярину. А ще я помагав підливати квіти в городчику коло хати.\nТак минули в Івано наші 13 місяців. За забавами ми вже й забули за родичів. Аж у червні 1916 року приїхала за нами мама. Погостила кілька днів і ми від’їхали. По дорозі мама розповіла нам про те, що страшна хвороба тиф забрала із життя наших вуйків:отця Івана Ухача та отця Івана Бриковича. І тоді нам стало ясно, чому тета Наталка та баба ховалися до спіжарки і плакали, щоби дідуньо не бачив. Вони тримали в секреті від нього цю страшну звістку про смерть вуйків.\nВ той час як ми жили в Івано, наша мама з братом Нестором і сестрами Іванною і Зенею були у Трійці в Ухачів, а тато з вуйком Фаворчуком залишилисяу Дзвинячі, де відразу за селом проходила лінія фронту.\nЧас від червня до вересня 1916 року минув для мене при оглядинах окопів, які поперетинали все поле за селом. Ми збирали амуніції, уламки від гармат артилерії і бавилися у війну.\nВ літі 1916 року губернатор Кам’янець-Подільської губернії дозволив директорові Антонові Крушельницькому відкрити в Городенці школу. Одного осіннього вечора заїхав до моїх родичів у Дзвиняч професор Навроцький по дорозі до мого вуйка професора Соневицького, запрошуючи його вчителювати до Городенки. Він і намовив моїх родичів записати мене з Нестором до гімназії. Я поїхав цілком непідготованим, бо три кляси народної школи закінчив із великими перервами та при допомозі приватних вчителів. Мене вписали до 1ої кляси української гімназії в Городенці. В цій гімназії я закінчив два роки навчання. Директором був Антін Крушельницький. Він мешкав недалеко бурси, де я жив і тому часто бував у них вдома, бавився із його сином Богданом, з яким ми вчилися в одній клясі. Улюбленими вчителями в тих двох роках були Павлусевич, Коколоський ( обидва померли у ЗДА), Камінецький. Були і такі, яких я не любив – Ступницький, Мельничук, отець Нестор Киселевський.\nПри допомозі професора Навроцького нас поселили з братом при бурсі в Городенці. На той час за мешкання родичі платили харчами та учні мали виконувати невелику роботу. Бурса була невелика. Мала чотири кімнати. В одній малій мешкали брати Ярема та Роман Совякоські, в другій більшій було шестеро, серед них ігумен монастиря в Гошеві о. Шепірка, в третій найбільшій – учні всіх кляс, в четвертій мешкали Володимир Соневицький, Мирон і Василь Левицькі, Крижанівський(всі з Білача), мій брат Нестор.\nНестор сильно перестудився і помер. Після його смерті я став жити в четвертій кімнаті.\nГосподаркою в бурсі була Бойчукова, яка мала сина Івана (Яся), теж учня гімназії. Варила капарно. В зимі хати опалювалися деревом з розібраних жидівських хат. Москалі повивозили жидів з Городенки до інших міст. Ми самі розбирали хати і зносили дерево до великої стодоли. Воду носили відрами з парку.\nНа цьому місці закунчується щоденник.\n1928-1931 роки. Минуло понад десять років. Про них нема жодної згадки у записах, можливо вони у пам’яті родини, яка пригадує розповіді про юнацькі, а згодом студентські захоплення Олекси Ганкевича.\nВідомо, що Львів прийняв до однієї із своїх альма-матер студента із Заліщик, який мав у майбутньому стати вчителем, педагогом, вихователем українства на батьківських теренах.\nВиховання у родині Ганкевичівського роду українських греко-католицьких священиків залишило глибокий слід на чорноземі життя. Він належав до УВО – Української Військової Організації, яка повстала у Львові і Галичині невдовзі після 1 листопада 1918 року, а на початку 1930-их був у першій дванадцятці “першої клітини” Організації Українсьих Націоналістів. 4 листопада 1928 року польська поліція арештувала Олексу Ганкевича в Академічному Домі у Львові і після допиту у поліцейському участку, перевела у Бригідки. Тут він сидів у камері ч. 109 серед політичних в’язнів. Перед виходом на волю привели до камери Богдана Кравціва, який був головою Союзу Української Націоналістичної Молоді. У листопаді за кордоном планувався перший конгрес українських націоналістів, тож Олекса Ганкевич покидав стіни однієї з найстрашніших катівень з новим завданням – зв’язатися із провідниками націоналістичного руху студентства – Степаном Охримовичем, Степаном Ленкавським, Іваном Габрусевичем – щоб передати директиви з якими вони мали їхати на конгрес. “Все те я сумлінно виконав і переказав”, напише згодом у споминах про 1 листопада 1928 року Олекса Ганкевич( ст. 265, Зиновій Книш “Далекий приціл”). Серед товаришів по підпільній роботі Олекса був знаний під псевдом “Грім” (про це я дізналася від сина Олекси, Ярослава Ганкевича, Чикаго).\nКінець 20-их, початок 30-их років для Галичини був характерним широким розвієм патріотизму у молоді, і саме УВО мала у цьому свою велику силу. Не раз, ризикуючи життям, молодий студент ішов на зустріч із командиром на Високий Замок. Розмови, роздуми, дії... і так щодня. УВО була закладена як організація військово-бойового характеру і справами політики займатися мала тільки з необхідності. І саме цей час назрівав, підіймала свій ще молодий голос організація ОУН, надаючи в усьому першинства УВО. Перший склад ОУН був чисто студентським. На це вказує назва – “Група Української Націоналістичної Молоді”. Олекса Ганкевич був у числі перших. Обв’язавшись пеленою пропагандиських летючок, одноднівок з революційними настроями, ішов зі Львова селами і містечками до Заліщик, додому, вдаючи при зустрічах з польською поліцією бідного студента, якому забракло грошей на поїзд. Він мав завданням сконтактуватися із звенами своїх членів, які організовувалися у п’ятки, де-не-коли у трійки, а той шістки. Не була це легка справа, але у молодому серці вже вирував бойовий, конспіративний та організаційний досвід.\nДавно вже не піднімалася так високо хвиля патріотичних настроїв у Львові, як у листопаді 1928 го року. В соборі св. Юра відбулося святочне Богослуження та панахида з нагоди 10-их роковин листопадевого чину 1918 року. На пів шостої вечора на панахиду зібралася така маса народу, якої давно не пам’ятав св. Юр. На першому подвір’ї стояла символічна могила з березовим хрестом. Тридцятка священиків відправляли панахиду під проводом мітратів Базюка і Войнаровського, співав чоловічий хор “Сурма”, зворушливу проповідь виголосив священик Яценків. Ще до кінця панахиди над головами людей розвівався великий жовто-блакитний прапор із вишитими на ньому чорними буквами УВО. Вивісили його два члени УВО. З балкону св. Юра інший молодий юнак по закінченні панахиди палко промовляв що Львів був, є і завжди буде українським. Піднесена на дусі юрба почала рухатися вулицею Міцкевича вниз, співали “Гей у лузі червона калина”... Біля будинку залізниці, з бічної вулиці вискочив відділ кінної поліції, а далі з двох сторін – “піша поліція”... Затріскотіли стріли, полетіли каміння. Це був кривавий четвер 1928 року.\nПро ці події описав у спогодах Олекса Ганкевич у книзі Далекий приціл( автор Зиновій Книш, ст. 260-265). Найголовніше, що поліції не вдалося відібрати того прапора, а згодом всього 10 патріотів обороняли Академічний дім від наступу двохтисячної юрби польських шовіністів. Оборону разом з Богданом Кравцівим та Андрієм Гаєцьким тримав Олекса Ганкевич.\nУ лютому 1928 го року через ціле місто йшла група молодих студентів-націоналістів з величезним у людський ріст вінком, щоби покласти на могилу замордованої поляками Ольги Басараб. На вінку розвивалася стрічка із написом “Великій революціонерці Ользі Басараб – УВО”. На Янівському цвинтарі вже стояла боївка з готовими до бою револьверами та з дорученням – не допустити щоб поліція відібрала вінок. Однак поліція тільки спостерігала...\n4 листопада 1930 року Олексу Ганкевича вдруге арештовують у Львові. Прямих доказів не було, але на підставі фальшивих свідчень трьох поліційних агентів, його тримали у тюрмі. Допити, цементна долівка, по коліна у воді... а далі перевозять в тюрму до Чорткова.\nРепресійні акції окупанської влади ще тягнулися цілий 1931 рік. Серед сотні процесів була і націоналістична акція 1930, де борця за українську волю судили за те, що він понад усе любив Україну.16 березня 1931 року стали перед судом у Чорткові за приналежність до УВО Юліян Думний, Олекса Ганкевич, Любомир Прокопович, Мирослав Чорненький, Микола Кузняк, Йосип Осадчук, Володимир Пиріг, Петро Опиханий, Володимир Гладкий, Ізидор Нагайовський. Присуд – 12 літ тюрми.\nЗгодом ще один суд, і на якийсь момент воля. Вона народжувалася в понурих казаматах тюрем, у придушених зойками поліцейських тортурах, у невідомих нам подіях, за якими стояли кращі сини Галичини.\nГанкевич Олекса (13 лютого 1906 — 15 жовтня 1969) — український патріот-музейник, повітовий провідник ОУН. Похований у Чикаго, Іллінойс на українському цвинтарі Святого Миколая поряд з дружиною — Анною Ганкевич (1910—1986).


28-11-2019 14:32 | У світі\nТалановита дівчинка змогла вступити до коледжу разом зі своїм старшим братом і так себе там показала, що стала президентом, обійшовши всіх повнолітніх конкурентів. Але її секрет зовсім не у виснажливому зазубрюванні і, можливо, навіть не в геніальності, а в особливому погляді на процес дорослішання, інформує Ukr.Media.\nВіван Йі з міста Лос-Анджелес, штат Каліфорнія, США, вступила до Los Angeles Pierce College в один рік зі своїм старшим братом. Але йому тоді було 18 років, а їй — лише 12. Однак така різниця у віці анітрохи не завадила дівчинці швидко освоїтися в навчальному закладі та навіть стати в ньому головною. Спочатку їй було незвично перебувати серед більш дорослих людей.\n"Я так нервувала в перший день, коли приїхала сюди, переглядаючи весь мій одяг у пошуках чогось, що змусило б мене виглядати більш дорослою."\nЦе було помітно з боку, тож їй запропонували вступити до Асоціації студентських об'єднань (ASO), щоб їй було легше знайти спільну мову і потоваришувати з більш дорослими студентами. Але здібності та зрілий погляд дівчини на світ справили таке сильне враження на членів асоціації, що вони вже за кілька місяців обрали її на посаду студентського сенатора.\nНа цій посаді Віван самовіддано працювала, обстоюючи інтереси учнів, і до неї прислухалися попри різницю у віці. Та й для самої дівчинки вік зовсім нічого не означає.\n"Я відчуваю, що вік — це просто число."\nЗа два роки після початку навчання в коледжі Віван запропонували поборотися за крісло президента Асоціації, хоча боротьбою це складно назвати, тому що дівчинку обрали одностайно.\n"Цього року мені довелося балотуватися в президенти перед усім сенатом ASO, і всі вони проголосували за мене."\nТепер у Віван є власний кабінет і влада над усіма учнями — вона стала керівником більш ніж двадцяти тисяч студентів. У коледжі їй залишилося вчитися лише один семестр, і після цього вона збирається вступати до університету, де планує вивчати медичну геологію.\nСама Віван не вважає себе генієм, а каже, що в неї коло інтересів більш дорослої людини.\nПрезидент Студенти Дівчина


Тренер збірної України: "В Києві жили за японським часом - о 8-й вечора всі вже спали, деякі зі снодійним" - Перед стартом кваліфікації на Олімпіаду Олександр Савицький розповів про "цікавих хорватів", кухаря і про те, чому не викликав кращого бомбардира ЧУ | СЬОГОДНІ\nТренер збірної України Олександр Савицький / Фото: Григорій Салай\nОдин раз в історії хокейна збірна України пробилася на Олімпіаду – в Солт-Лейк-Сіті-2002, але перед кожним відбором ми віримо, що це станеться знову. У четвер для нас стартує кваліфікація в Пхенчхан-2018, перший з двох її етапів. У Саппоро потрібно виграти коловий турнір, в якому беруть участь Японія (№20 у рейтингу IIHF), Україна (№21), Хорватія (№27), Румунія (№28). Переможець вийде в фінальний етап кваліфікації. За день до відльоту нашої збірної в Японію "Сегодня" поговорила з головним тренером Олександром Савицьким.\n- Олександре Валерійовичу, з яким настроєм підходите до турніру?\n- Ми дуже добре і плідно попрацювали ці кілька днів. Хлопці витримали запропоновані їм фізичні навантаження, і це надає оптимізму. Особливо радує той настрій, який є у хлопців, і розуміння того, що ми від них вимагаємо.\n- Чи можна з цією командою розраховувати на потрапляння на олімпійський хокейний турнір-2018?\n- Складно сказати. Поки не хочеться робити якісь гучні заяви, давати обіцянки. Наше головне завдання – поставити гру і налаштувати хлопців на потрібний лад. Команда зараз підібралася дуже хороша, і якщо ми виконаємо все задумане, то, думаю, нам будь-яка справа до снаги. Такі часові турніри завжди дуже складні і непередбачувані. Ми розуміємо всі складнощі, які переживає зараз і наш хокей, і вся країна в цілому. Але, будемо сподіватися, що все у нас вийде.\n- Вам раніше доводилося грати в Японії?\n- Ні, це буде вперше.\n- Чому виклик в збірну не отримав найрезультативніший гравець нинішнього чемпіонату України – Микита Буценко з "Донбасу"?\n- Ми запросили на цей збір хлопців, яких добре знаємо, з якими вже грали. Тим більше навіть за мінусом вибулого Шафаренко у нас п'ять центрфорвардів на чотири п'ятірки. Але Микита – хороший хокеїст, і ми, звичайно ж, будемо стежити за ним, і він продовжує залишатися потенційним гравцем збірної.\n- Для нас зараз головне – це наша гра. Якщо ми зіграємо в свою силу, зробимо все правильно і красиво, нам не завадить ніякої суперник.\n- Ви проводили тренування в Броварах за японським часом, перший раз виходячи на лід вже о 6:00. Як хлопці сприйняли такий незвичайний графік: відбій о восьмій вечора і підйом о четвертій ранку?\n- З цим проблем немає, о восьмій уже всі сплять. Деякі навіть і раніше лягають. Комусь, правда, доводиться і снодійним користуватися, але це все індивідуально. Медицина у нас працює добре, так що ми задоволені (посміхається).\n- З керівництвом Федерації хокею у команди зустріч вже була або ще тільки передбачена?\n- Ми з Анатолієм Івановичем (Брезвіним. – Авт.) разом вирішили, що така зустріч відбудеться безпосередньо перед відльотом. Посидимо в сімейному колі, послухаємо, що скаже керівництво.\n- Напевно на зустрічі буде озвучений і питання преміальних?\n- Може, я скажу заяложену фразу, але для нас дійсно честь виступати за збірну країни. А якщо при цьому нам будуть запропоновані ще і якісь матеріальні заохочення, ми сприймемо це лише як додатковий приємний бонус. Але ще раз повторю, на першому місці для нас – честь прапора.\n- Останній матч турніру, в якому ви зіграєте зі своїм головним суперником, японцями, набуває фактично статус фіналу. Такий календар вас влаштовує?\n- Знаєте, я б не скидав завчасно з рахунків і хорватів. Команда у них дуже цікава, і недооцінка може бути чревата. Хоча, звичайно, з Японією доведеться найважче.\n- Крім великої різниці в часі, вам доведеться також пристосовуватися до специфічної японської кухні...\n- Ну з цим проблем взагалі не буде. Ми завжди їздимо на турніри зі своїм кухарем і зі своєю картоплею і макаронами (посміхається). Головне, щоб в готелі комфорки працювали, де можна буде приготувати. (Після паузи.) Це – жарт.\n- Роману Благому, що не провів збори з командою, вдасться в Японії зіграти "з листа"?\n- Ми на це дуже сподіваємося. Він зараз в іграх за клуб набрав відмінну форму, є найкращим бомбардиром ВХЛ. Саме тому і розраховуємо, що йому не просто вдасться влитися в команду, але і стати лідером, який поведе за собою інших. Рома – професіонал, і в такому швидкоплинному турнірі цілком може зіграти "з листа" і принести збірній максимальну допомогу.\nхокей Олімпіада-2018 Олександр Савицький


Латинська Америка у фотографіях : від Мачу-Пікчу до Ріо - Голос українською - Україна|ЄС|NATO\nГоловна/Авторські статті/Латинська Америка у фотографіях : від Мачу-Пікчу до Ріо\nЛатинська Америка у фотографіях : від Мачу-Пікчу до Ріо\n7 8 хвилин читання\nНезвичайність подорожі полягала в тому, що не було ніякого плану, маршруту, бронювання готелів, квитків, уявлень про місця, куди потім довелося дістатися. В більшості випадків це була повна невідомість. Внутрішній компас говорив: потрібно дістатися до Мачу-Пікчу. З реального був квиток до Ріо і обмежений бюджет.\nВсе почалося в Ріо. Ріо де Жанейро.\nВиходиш з аеропорту, і відразу, як це буває в подорожах, за помахом чарівної палички переносишся в паралельний світ.\n10 реалів (€2,5) – стільки коштує дістатися до найвідоміших пляжів міста: Копакабана і Іпанема. Красивий білий автобус з кондиціонерами (від яких протягом 3 хвилин синіють губи – настільки холодно!) везе тобі в потрібне місце. Точніше, їжу і сподіваюся, що потрібне, – поки що нічого не зрозуміло.\nПовірити в те, що відбувається і те, що я на іншому кінці земної кулі, було неможливо, а тому я просто перший годину сприймала все, як в самому яскравому і барвистому сні.\nВиходиш вранці, годині о 6 з гестхауса, і потрапляєш в мультик про Ріо: гігантські пальми, все яскраве, кольору настільки насичення, що перший час я звикала до такого буйства фарб. Навіть люди там і ті різнокольорові – здавалось, що в цьому місті є всі національності і раси світу.\nДля мене Ріо-де-Жанейро – дивовижний симбіоз кам’яних та природних джунглів, коли з балконів будинків ростуть ліани, а між хмарочосами несподівано виникають пагорби і скелі. На тротуарах відбитки кольорів гібіскуса, які просто втоптались в асфальт і стали його природними візерунком. Йдеш далі, повертаєш за кут – ті ж скелі перетворюються в тунелі, по яких їде транспорт.\nКонцентрат сонця і фарб. А адже це був навіть не сезон карнавалів!\nЩе Ріо спортивний і рухливий. Напевно, повільно ходять і дивляться по сторонах там тільки туристи. Всі інші рухаються найрізноманітнішими способами: ролики, скейти, велосипеди. Тут же купа серферів, які вже відкатали рано вранці і наполовину стягнутих з себе гідрокостюмах повертаються додому. Культ тіла тут виразно присутній, причому в досить широкому сенсі – від ідеально натренованих тіл до неосяжних бразильських поп. Кольорові кросівки. Засмаглі тіла. Блиск води в променях сонця. Па велосипедистів на тлі пейзажів пагорбів. Романтично і дуже по-молодіжному.\nКафе. Кава, кокоси. Посмішки. Дуже багато сонця. Звичайно ж, фавеллы. В одну з них я наважилася зайти. Але з приводу їх небезпеки стали жартувати навіть самі жителі цього місця, як тільки побачили що я роблю фото. Техніку, звичайно, зайвій раз там виймати з рюкзака не варто, але і побоювання часто перебільшені.\n2. Ілля Гранде\nНаступною точкою на карті був острів з таким собі нескладним назвою – Ilha Grande (Великий Острів). Багато років він служив притулком для піратів і це до сих пір дуже відчувається.\nТропічний ліс з несподівано зустрічаються акведуками. Кольорові будиночки, визирають з-за листя бананових дерев. Камені біля берега біля води. Сидять на них чорні грифи безумовно булі є невід’ємною частиною загального антуражу.\nПокинута в язниця суворого режиму, побудована в кінці XIX століття, з плином часу опинилася під землею, решітки вікон вплелися коріння дерев. І все це на тлі білосніжного пляжного піску, який аж хрумтить під ногами – наскільки він дрібний і чистий.\nКучеряві хмари, шпилі рибальських човнів, дуже вологе повітря. Все чекала, що з-за рогу з’явиться Джек Горобець. Але… тільки місцеві жителі, серфери, туристичних.\nНа цьому острові знаходиться один із самих знаменитих пляжів Світу – пляж Lopes Mendez. Діставшись до нього, розумієш, що залишилися ще на планеті Земля куточки, в яких збереглася первозданність природи. І тоді здається, що час тут зупинився.\n3. Аргентина. Штат Мендоса. Успаллата\nНайяскравіше переживання і, в деякому роді, трансцендентальне для мене: коли я, опинившись на півночі Аргентини у крихітному селі з дивною для нас назвою Успаллата, пройшла 8 км по каньйону – а навколо ні душі.\nУспаллата – це малюсіньке село, розташована на шляху, який перетинає Анді, по дорозі в Чилі, на півночі країни і вже зовсім недалеко від чилійської кордону. Зупиняються тут, в основному, туристи по дорозі на гірськолижний курорт або ті, чий шлях лежить далі в Чилі.\nЙшла в той день я до місця під назвою Mineral View Point . Ні птахів, ні ящірок – нікого. 1 машина раз у годину проїде, і все. Думок передумалось тоді – ніяка практика так голову не прочистити, як кілька годин наодинці з собою і світом. Дуже далеко від дому.\nСкільки йти, не знала, і запитати було ні в кого. Та й англійську там особливо ніхто не знає. Знаків теж немає. Після 3 годин думалося: все, ще 1 поворот і йду назад, ну його в баню, цей в’ю поінт. Йду далі. Знайшла підкову – справжню! І вирішила, що це знак! Довелося йти далі. Ще годину, і в голові – тиша. Взагалі скрізь тиша. Я навіть не відразу зрозуміла, що залишилося всього 2 звуку: моє дихання і мої кроки. Всі… Каньйони і пустеля – вони зовсім інші. На океані шумить вода і каміння, кричати чайки. У лісі – шелестить листя і співають птахи. А тут – кристальний і нерухоме повітря. Палити сонце і стоїть нереальний холод. Той випадок, коли виходячи з дому ти одягаєш на себе всі теплі речі, які є, а в рюкзак кладеш сонцезахисний крем і окуляри. Для мене це було найбільш незвичне.\nВсе ще йду… Нарешті, у цій тиші з’явився звук машини. Вирішила, що зупиняти не буду – тільки якщо самі запитають, куди мені. До мене наблизився білий пікап, в кабіні – четверо аргентинців в капелюшках і вовняних штанів. Вони просто зупинилися і я мовчки залізла у кузов. Взагалі без слів. На моєму обличчі з’явилася задоволена посмішка, я жадібно вдихнула повітря, натягнула капюшон і з усіх сил намагалася не забути цей момент. Я знову відчувала себе персонажем якоїсь пригодницької історії. По тілу розливалася приємна порція адреналіну, і вже не так важливо було побачити сам Вю Поінт, скільки проживати і усвідомлювати себе, свої відчуття. Розглядати нових людей. Милуватися новими пейзажами.\nТоді я ще не знала, що коли подорожуєш сам – тобі відкривається набагато більше всього. Напевно, перший-перший раз в житті я нарешті опинилася в подорожі сама.\n4. Алтиплано і найбільше в світі солоне озеро Салар-де-Уюні\nПодорож без плану або маршруту – це постійна відкритість до зовнішньої інформації. Все, що вам потрібно, – це залишатися спокійним і відкритим до всього, що відбувається навколо.\nЧастина моєї подорожі довжиною в 4 місяці було відвідування висохлого солоного озера на півдні Болівії.\nСам переїзд з міста Тупиця – місця, звідки стартують всі 4-х денні треки в пустелю, для мене було ще тою пригодою.\nЛокальний автобус, жодного туриста. Молилася, щоб хоч хтось говорив по-англійськи. Вищі сили, мабуть, почули мої молитви і в автобусі повному болівійців виявилося два аргентинських хлопця, один з яких знав кілька слів англійською. Але просто від цього факту мені вже стало легше. На випадок, якщо я на зупинці вийду в туалет, є шанс, що хоч хто-небудь потримає для мене автобус.\nЦікаве відчуття. Ти з іншої сторони земної кулі, їдеш в переповненому автобусі. Над тобою чоловік різким неприємним голосом кричить у спробах продати всьому абсолютно безденежному автобусу якихось бадів. Поруч жінка годує дитину вареним м ясом, всі соки якого вже давно розтікаються по підлозі автобуса. Пахне смаженою цибулею. Автобус як слід трясе, адже ми їдемо по абсолютному бездоріжжі. ІЗ-за брудних штор всередину пробивається палюче сонце, в променях якого видно кількість пилу, яка літає по автобусу. Я натягнула на ніс реглан і сповзла вниз по кріслу.\nДивлюся в запорошене вікно – таке враження, що їдемо просто в нікуди. Дороги, звичайно ж, не було. Здавалось, наш трухлявий автобусик їде просто на піску, а навколо – точно такі ж гори того ж піску.\n7 годин стресу і я на місці.\nДуже швидко не на центральній вулиці Уюні. Від інших вона відрізнялася тільки трохи більшою концентрацією безглуздих кафе.\nОчевидно було: болівійці намагаються робити бізнес на туристах. На всіх кафешках було написано Pizza Italiana, Pasta, Cappucino. Про якість пропонованих страв писати не варто. При цьому – жодного італійця. І дуууже багато незадоволених тим, що відбувається французів.\nОтже, я в Уюні – вже тут, у самому місті, здорово відчувалася висота, а погляд мимоволі злетів до блідо-блакитного болівійському неба.\nНаступною моєю пригодою були 3 дні в пустелі. Відчуття того, що ми знаходимося на планеті Земля, просто зникли.\nЗа три дні ми встигли подивитися вулкани, самий великий і вражаючий солончак в світі – солоне високогірне озеро Салар-де-Уюні. Ми ночували в готелях, повністю побудовані з солі. Ми бачили зграйки лякливих вікунья (найближчі родичі лам і верблюдів), спостерігали гейзери на світанку, фламінго в бірюзовій води озер біля підніжжя тих самих вулканів. Багато вітру, багато піску, дуже багато простору навколо. І зовсім сюрреалистичные пейзажі пустельних пагорбів з самої неймовірної форми камінням. Чагарники, колючки, хмари. І багато-багато вітру.\nНаступним пунктом на моєму маршрути було містечко Копакабана.\nСаме за назвою цього болівійського міста і був названий відомий і мальовничий пляж в Ріо. Видовище, треба сказати, ще те: дуже людно і досить брудно. На центральній вулиці постійно стоїть запах різноманітних сортів м яса, які, схоже, смажаться всі в одній каструлі.\nПісля довгої дороги ми з моїм попутником привели себе в порядок і першим ділом побігли перекусити найближчим до хостелу місце. Підійнялися на дах кафе, сидимо, дивимося на озеро Тітікака, чекаємо замовлення.\nКопакабану відвідують, в основному, ті, хто хоче подивитися озеро Тітікака з боку Болівії, відвідати острів Isla del Sol (острів сонця). Це і був мій план на найближче майбутнє.\nНа наступний день вранці я виявляю себе в черзі на кораблик, що відправляється по озеру на тій самий острів сонця. Руїни часів цивілізації Інків і неймовірна кількість евкаліптів. Нагріті сонцем, вони виділяли неймовірний аромат, в кришталево чистому повітрі. Жовта, зовсім суха трава. Синя гладінь озера. А за ним – снігові піки Анд.\nМісцеві літні жінки дуже суворі. Це вам не індуси усміхнені на всі 32 зуба і раділи всьому, що відбувається навколо. Місцеві жінки зовсім нікого в гості не чекали. І якщо вам раптом заманеться пофотографувати їх вбрання (а вони, в основному, ходять в національних багатошарових спідницях і накидках – будьте готові заплатити їм за це парочку болівіано (місцева валюта), і так – це не значить, що вона стане посміхатися вам в камеру!\n6. Куско – Мачу-Пікчу\nКуско. Схоже, за всю подорож по Латинській Америці довжиною в 4 місяці, це було перше місце, де я по-справжньому відчула, що я нарешті там, де і має бути. Це відчуття ні з чим не сплутати. Мені тут подобалося буквально все, хоча деякі туристи і кажуть, що Куско – дуже туристичне і попсове місце.\nСаме звідси починаються всі маршрути трекінгів на Мачу-Пікчу, яких тут кілька.\nЗвичайно ж, мені хотілося чого-небудь поексклюзивніше, і тому я вибрала Salkantay Track. Названий він на ім’я найвищої точки перевалу Salkantay (4600м), що триває 5 днів і проходить через найбільш мальовничі місця. Але цей трек – це ціла окрема історія.\n5 днів пішки через ліси, гори, перевали, снігу. Ще 10 км вздовж рейок залізниці. Через тумані, через тропічні дощі, струмки, річки, мости. Ух, стільки всього.\nДуже масштабно. Це саме ті куточки земної кулі, де у нас залишається можливість побачити всю міць природи. Вразити її масштабами і відчути себе зовсім крихітним і абсолютно вільним одночасно. Такі подорожі назавжди змінюють сприйняття світу і собі. Але відчути це можна, лише повертаючись додому в своє колишнє оточення.\nКульмінацією цієї маленької довжини життя тривалістю в 5 днів, яку ти проводиш в дуже тісній взаємодії з абсолютно незнайомими людьми зі всього світу, стає відвідування стародавнього міста інків – Мачу-Пікчу. Він виявився точно таким, як на листівках і в із документальних фільмах, яких я переглянула досить. Екскурсоводи дуже коротко і буденно розповідають про місцеві руїни, і це зрозуміло, так як кількість туристів просто зашкалює і до часу відкриття біля входу в місто збирається справжнє стовпотворіння. А адже ще не так давно приходять сюди експедиції просто розбивали намети на території самого міста.\nАле при всьому цьому Мачу-Пікчу, безумовно, не втрачає своєї унікальності, залишаючись справжнім Місцем Сили. Між руїн постелені майданчики свіжої трави, на яких пасуться дуже милі і розпещені увагою лами. Будьте пильні, відкриваючи свій обід: ці вухасті милі та позитивні абсолютно безпардонно можуть оточити вас, відібравши заповітну апельсинку або яблуко, припасене до обіду.\nМачу-Пікчу, в деякому розумінні, був основною метою всієї моєї подорожі. На шляху до нього було безліч пригод, зустрічей і усвідомлень. Мабуть, самим головним з них стало усвідомлення того, що завжди збуваються тільки наші найзаповітніші, щирі і справжні бажання. І статися це може самим неймовірним і несподіваним навіть для вас самих.\nГоловне – в цей момент не забути прожити це бажання. Прожити і ввібрати її всіма клітинками тіла, тім самим, дозволивши дива цього моменту ще повніше і більш насиченим, яскравіше. Але і не варто забувати, що сам шлях до нього не менш цікавий.\nВсім сміливих звершень!


З нагоди Міжнародного дня спорту заради розвитку і миру в Полтаві презентували книгу “Полтавці під олімпійським прапором”. Представили видання, присвячене землякам-олімпійцям, голова відділення Національного олімпійського комітету України у Полтавській області Олександр Удовіченко та автор – краєзнавець і публіцист Віталій Григор’єв, повідомляють у Національному олімпійському комітеті. Видання побачило світ за підтримки обласного осередку НОК.\nСпортивний майданчик зі штучним покриттям на подвір’ї Машівської загальноосвітньої школи, який функціонує десять років, – підтвердження популярності спорту. Тут проводяться районні змагання, тренування, ігри, уроки фізкультури. Та з часом покриття на полі зносилося. Директор школи Зоя Гальченко звернулася за допомогою до депутатів обласної ради.\nШкільний стадіон відвідав під час робочої поїздки до Машівського району голова обласної ради Олександр Біленький разом з колегою-депутатом Іваном Сидоренком, інформує прес-служба обласної ради.\n“В області повним ходом реалізується програма будівництва майданчиків зі штучним покриттям. Та це зовсім не означає, що за будівництвом нових об’єктів ми залишимо поза увагою забезпечення вже існуючих, – сказав зокрема голова обласної ради. – За минулий рік збудували 10 майданчиків. План на цей рік – 20 об’єктів. Переконаний, що машівська громада цілком може претендувати на отримання нового покриття для вже існуючого об’єкта”, – зазначив Олександр Біленький.\nУ Полтаві відбувся другий – міський – етап обласного конкурсу “Найкращий читач Полтавщини” в рамках Всеукраїнського конкурсу “Книгоманія-2017”.\nПереможцями міського етапу конкурсу стали учениця ЗОШ № 19 Оля Монахова (читачка бібліотеки-філії № 10 для дітей) та учениця гімназії № 17 Єва Смейле (читачка бібліотеки-філії сімейного читання № 3).\nСпортивним майданчикам бути\n« Віктор СКОЧКО: “Україні потрібна земельна реформа, а не поспішний продаж національного багатства”\nТеплий Миколай »


Шейвер артроскопічний Karl Storz Powershaver SL 20721020 без рукоятки Купити за низькою ціною в інтернет-магазині Провідмедікал\nProvidian Medical Медичне обладнання Ортопедичне обладнання Шейвер артроскопічний Karl Storz Powershaver SL 20721020 без рукоятки\nШейвер артроскопічний Karl Storz Powershaver SL 20721020 - спеціалізоване обладнання для артроскопії, яке забезпечено змінними ріжучими насадками і борами. Особливості конструкції дозволяють проводити процедуру обережно без додаткових травм. Обладнання підходить для проведення різних оперативних втручань.\nМережевий 400А, з'єднувальний SCB\nKarl Storz Powershaver SL 20721020 використовується при проведенні артроскопії:\nШейвер для артроскопії використовується під час діагностики зі змінними насадками і борами ріжучого типу.\nРіжуча насадка - це трубка з гострим лезом. Під час руху вона виробляє обертальні рухи в спеціальному кожусі, де є невеликий отвір. Останнє необхідне для зрізання і захоплення зразків тканини.\nТакі технологічні рішення забезпечують можливість провести точкову резекцію, вибіркове видалення ділянок тканин.\nПостійне видалення крові і частинок тканин відбувається через внутрішню частину ріжучої насадки. Таким чином підвищується чистота і ясність операційного поля.\nУніверсальна система управління підходить не тільки для видалення тканин, але і для згладжування ділянок кістки під час операцій.\nШейвер застосовується для щадного проведення процедури. За допомогою такого обладнання зменшується вплив на пацієнта. Час проведення хірургічного втручання істотно зменшується.\nПросте у використанні обладнання відрізняється надійністю і простотою використання.\nПри необхідності консоль може бути доукомплектований рукоятками, педалями управління, адаптерами і іншим.\nШейвер Karl Storz Powershaver SL 20721020 без рукояті.\nШейвер артроскопічний Karl Storz Powershaver SL 20721020 без рукоятки PRVD0053


Вовки тримають у страху село на Чернігівщині « Національна суспільна телерадіокомпанія України Чернігівська регіональна дирекція\nВовки тримають у страху село на Чернігівщині\nЖителі села Заріччя, що на Сновщині, стережуть своїх собак від вовків. Хижаки крадуть не лише бродячих собак. Зникають і прив’язані на цепу хазяйські. Учора єгері пару вовків вистежили. Самця застрелили насмерть, поранена самиця досі десь ще бігає.\nНа вулицях села Заріччя бродячих псів не знайти. Покрали вовки. Цей чотирилапий –хазяйський. Удень господар випустив його на вулицю погуляти. Другий рік селяни живуть по-сусідтву із вовками. Улітку хижаки принадилися ходити до села. Тоді почали зникати собаки. Як випав сніг, побачили сліди хижаків.\nХоч на людей хижаки не нападали, коли стемніє, ходити по вулиці страшно, каже Юлія Савоста. Жінка працює завідуючою сільського клубу.\nНа ніч собак у селі тепер ховають.\nУ Валентини Степанівни по-сусідству – чагарник. Уночі чує, як виють вовки, каже жінка. Собак на подвір’ї двоє. Три місяці тому хижаки намагалися вкрасти собачку Пальму. Чому не забрали – не відомо. Опів на одинадцяту вечора, повернувшись від сусідки, жінка побачила закривавлену собаку у себе на ганку.\nПоблизу Заріччя – бачили сліди трьох вовків — ходить пара та один самітник, розповідає єгер Сновського мисливства Ігор Мося. Із минулої суботи, як випав «свіжий» сніг, єгерський загін вкотре вистежував хижаків. Учора пара зайшла на територію болота, там мисливці і влаштували облаву. Самця – застрелили, самицю – куля зачепила, вовчиця втекла.\nМинулого року на території Сновського мисливського господарства єгері вполювали чотирьох вовків. З них – двох пристелили біля села Заріччя. Вистежувати непросто, зізнається Ігор Мося. Щоб не порушити закон, полювати на вовка в сезон тиші не можна, і стріляти подалі від населеного пункту.


"Отруєння метиловим спиртом" - презентація з біології\nГоловна » Презентації з біології\n"Отруєння метиловим спиртом"\nОтруєння метиловим спиртом\nМети ловий алкого ль (метанол) — отрута, що діє на нервову та судинну системи організму, швидко всмоктується у шлунку, максимальний рівень у крові відмічається через 1 годину після прийому.\nОтруєння метанолом носять, як правило, характер побутових, випадкових, з метою сп'яніння. Слід підкреслити, що дана речовина використовується тільки у виробничих цілях і у вільний продаж не надходить.\nПерші симптоми отруєння такі ж як при отруєнні етиловим спиртом, потім з'являється біль у животі, запаморочення, двоїння в очах (диплопія), ослаблення реакції зіниць на світло, напади судом, колапс. Смерть настає внаслідок параліча дихального центру.\nСам по собі метанол має помірну токсичність, в основному пов'язаної з пригніченням ЦНС, але в результаті його окислення в печінці утворюються проміжні продукти напіврозпаду: формальдегід і мурашина кислота, що володіють високою токсичністю. Найбільш небезпечне ускладнення при отруєнні метанолом - сліпота настає в результаті порушення формальдегідом і мурашиною кислотою окисного фосфорилювання в тканини сітківки ока та зорового нерва.\nТоксичними вважають дози від 30 мл. На токсичність впливає одномоментний прийом етанолу, при цьому токсична доза може зростати багаторазово.\nАнтидотом метанолу є етанол. Його призначають з розрахунку 1-2 г 96 ° алкоголю на 1 кг ваги/24 години протягом 3-4 діб і більше. Шляхи введення етанолу не мають принципового значення, важливо щоб доза рівномірно розподілялася протягом доби і всього курсу лікування. При введення можна користуватися 5% розчином спирту на глюкозі; при дачі всередину призначають по 40-50 мл 30-40 ° спирту або горілки через кожні 3:00.\nКрім цього, хворим вводять солі кальцію, мета призначення яких полягає у компенсації втрат кальцію при внутрішньоклітинному світу оксалатів під впливом метанолу.\nГрупа речовин, що ізолюється з біологічного матеріалу настоюванням з водою. Визначення чадного газу при гострих отруєннях\nОтруєння алкоголем та його сурогатами\nОтруєння. Специфічна антидотна терапія\nОтруєння. Специфічна антидотна терапія.\nОтруєння кислотами, лугами та метиловим спиртом\nГігієна та фізіологія праці. Класифікація факторів трудового процесу та виробничого середовища за важкістю, напруженістю та шкідливістю. Професійні захворювання і отруєння та їх профілактика\nГігієнічна характеристика фізичних, хімічних та біологічних чинників виробничого середовища. Поняття токсикометрії. Клас небезпеки хімічних речовин. Професійні захворювання і отруєння та їх профілактика .\nВизначення групи речовин, що ізолюється з біологічного матеріалу настоюванням з водою. Визначення чадного газу при гострих отруєннях\n"Отруєння кислотами, лугами та метиловим спиртом"\nПрезентації по предмету Біологія\n"Типи взаємодії між живими організмами"\nРослини Червоної Книги України Савосько Ілона\nВплив людини на тваринний світ\nгенетична і кінетична інженерія


Туристична компанія ТІС-тур Київ\nТуристична компанія ТІС-тур\nТуроператор Тіс-Тур на ринку України з 2008 року, за час роботи ми зарекомендували себе як стабільний і надійний партнер. Ми шукаємо ... і знаходимо нестандартні тури по Вашим запитам.\nПоказуємо стандартні тури під новим кутом, робимо звичайне - привабливим, виходимо за рамки стереотипів. Враховуємо бюджет і побажання кожного туриста.\n99,8% наших туристів повернулися з хорошим настроєм і вдячними відгуками про нашу роботу і про роботу наших партнерів! За час нашої роботи не було жодної рекламації!\nЩорічно 67-78% туристів звертаються до нас повторно і стають постійними клієнтами! Усвідомлюючи потреби клієнта, пропонуємо найкраще рішення. При цьому вміємо слухати, а головне чути! Сприймаємо туристів виключно в якості наших друзів і партнерів. Розраховуємо на взаємність :) Нас вибирають ті, кому потрібен яскравий, «живий» підхід до вибору місця відпочинку.\n- Індивідуальні тури по всіх курортних напрямки\n- Санаторно-курортний відпочинок\n- гарячі тури\n- Авіа перельоти рейсових і бюджетних компаній\n- Трансфери бронювання готелів on-line по всьому світу\n- Ж / д квитки, автобусні квитки\nМи амбітні, але прагматичні. Винахідливі, але практичні. Багато сміємося, але серйозно працюємо! Ви можете забронювати тур в будь-яку точку світу не виходячи з дому! Достатньо зателефонувати або написати нам про свої уподобання і ми підберемо для Вас варіанти відпочинку в режимі on-line.\nЗ повагою, ТІС-Тур - Ваш особистий туроператор!


Hi-tec (Хи-тек), Київ. Інформація про компанію Hi-tec: продукція, адреси офісів, контакти Окна.ua\n+380 44 453 XX XX +380 44 453 5350\n+380 44 453 XX XX +380 44 453 5330\nПропонуємо захисні ролети, протимоскітні сітки рамні і ролетні, жалюзі, тканинні ролети. У готових виробах, конструкторі, комплектуючі.\nНизькі ціни, доставка по Україні.\nСпеціальні прдложенія для віконних і будівельних організацій.


20-05-2018 20:08 : Езотерика\nБізнес-гороскоп на сьогодні 21 травня 2017 року.\nСьогодні підходящий день для того, щоб підвести підсумки. Хоча б проміжні. З'ясувати, що вдалося чи не зовсім вдалося у справах громадських і робочих, подумати, чому результати вийшли саме такими, а не якимись схожими і прийти нарешті до якихось певних висновків.\nЯкщо ви ще не заявили про себе як про дуже цінного і просто незамінного працівника, то сьогоднішній нехай завантажений, але тому дуже продуктивний день допоможе вам з лишком надолужити згаяне. Не бійтеся і намагайтеся продемонструвати свої найкращі професійні навички.\nПостійна напруга, в якій ви перебуваєте, загрожує вилитися в справжній емоційний вибух. Сьогодні настав час випустити пар і не так завзято братися за будь-яку справу, тим більше, якщо воно побічно відноситься. Дозвольте собі трошки полінуватися, адже лінь - чудовий захист від перевтоми.\nСьогодні хтось, зовсім з вашою роботою не пов'язаний, сам того не знаючи, допоможе вам у вирішенні будь-то стратегічно важливої робочої проблеми. Не забудьте його потім за це подякувати.\nСьогодні вам явно не дадуть нудьгувати ні близькі, ні колеги, ні друзі. Але спілкування теж буває забагато, і ближче до вечора вам може захотітися побути на самоті. Це, звичайно, навряд чи вдасться, бо всім не терпиться поділитися з вами своїми сумнівами, переживаннями або просто поговорити.\nСьогодні вам навряд чи вдасться реалізуватися в професійному плані. А ось в цьому допомогти кому-небудь вийде без проблем. Доведеться вам важко зітхнути і зайнятися благодійністю, бо що не зробиш заради того, щоб завтра Фортуна посміхнулася і тобі.\nСьогодні зірки категорично забороняють вам без особливої потреби згадувати про що-небудь, пов'язане з вашою трудовою діяльністю. Навіть якщо вам не про що більше буде поговорити з вашою коханою людиною, краще мовчіть, посміхайтеся і кивайте. Але про роботу – ні слова.\nЗгадайте, з якої сфери ви починали вашу кар'єру, можливо, зараз, коли ви знаходитесь перед вибором свого подальшого шляху, вам слід знову повернутися в ту область, в якій ви раніше працювали. А навіть якщо ви зрозумієте, що не хочете знову звертатися до минулого, принаймні, ви зможете визначитись.\nНевблаганно наближається дедлайн, а роботі кінця-краю не видно? Це нормально, чи вам не знати. Швидко збирати себе по частинах і зробите неможливе — сьогодні це вам цілком по силах.\nСьогодні вам варто ставитися до всього з гумором - до необхідності працювати тоді, коли на це немає ні найменшого бажання, в тому числі. Якщо ви не знайдете смішні сторони в тому, що відбувається, ви ризикуєте втратити здатність тверезо оцінювати ситуацію.\nСьогодні в процесі вашої трудової діяльності ви зіткнетеся з рядом труднощів, які можуть вас збентежити і похитнути вашу впевненість у собі. Однак не варто приймати їх всерйоз. Зрештою, все наше життя не більш ніж гра, а вже до роботи це стосується чи не в першу чергу.\nВаші фінансові можливості дозволяють сьогодні замислитися про великих серйозних придбань. Тим більше що вихідний день сприяє цьому наявністю великої кількості вільного часу. Насолоджуйтеся процесом покупки так, щоб зарядитися оптимізмом і бажанням заробити ще на весь тиждень!\nЕзотерика Астролог Прогноз Бізнес-гороскоп Знаки Зодіаку


Важкохвора Шеннен Догерті опублікувала зворушливе фото з лікарні - Lifestyle 24\n09:44, 18 травня 2018 - Читать новость на русском\nШеннен Догерті / Фото з вільних джерел\nЯк відомо, на початку квітня 2018 року Шеннен Догерті розповіла, що останні онкотести мали підвищені показники. Через це зірка, яка вже понад 2 роки бореться з раком молочної залози, почала переживати за своє здоров'я. Однак наразі недуга відступила, тому акторка проводить додаткові процедури, щоб хвороба знов не турбувала її.\nЧитайте також: Собака допоміг американці виявити онкохворобу: деталі\nНа сторінці Шеннен Догерті в Instagram з'явилось щемливе фото, на якому зірка лежить в шпиталі, а її мама ніжно обнімає акторку.\nЯ завжди приводжу тебе до не найкращих місць... Мамо, я люблю тебе. Дякую, що ти завжди поряд. Я б написала ще, але дія знеболювальних закінчується,\n– написала Шеннен Догерті.\nНаразі Шеннен Догерті сповістила, що успішно перенесла хірургічне втручання. За її словами, це була "реконструктивна операція", яку провів її лікар – Джей Оррінгер. Після процедури Шеннен Догерті сфотографувала медика, який спілкувався з чоловіком та мамою акторки.\nНагадаємо, що в березні 2015 року в Шеннен Догерті діагностували рак молочної залози. Вже у вересні 2017 року вона готувалась до останньої операції. Лікарі запевнили акторку, що недуга відступила, проте потрібно регулярно обстежуватись. Зірка, яка зіграла головні ролі в серіалах "Всі жінки – відьми" та "Район Беверлі-Хіллз", інформує своїх підписників про стан свого здоров'я та надає підтримку тим, хто теж страждає від раку.\nТеги: LifeStyle Онкозахворювання Голлівуд Зіркові хвороби


Вино Ruffino Chianti червоне сухе 12.5° купити з доставкою в Дніпрі в магазині Море Пива\nВино Ruffino Chianti красное сухое 12.5°\nВино Ruffino Chianti червоне сухе 12.5°\nRuffino Chianti займає особливе місце в історії виноробні Ruffino. Коли Іларіо і Леопольдо заснували винний завод, то першим вином, виробленим ними, було К'янті. До Першої світової війни, воно було єдиним вином, вивезеним з Італії в США. І до цього дня Chianti, виробництва Ruffino, є самим популярним і затребуваним в усьому світі. Воно має традиційну рецептуру приготування: спиртове бродіння супроводжується рекінгом і розбиванням шапки мезги, яка триває протягом приблизно 2 тижнів при середній температурі 26 ° C. Після цього вино дозріває протягом 4 місяців в бетонних чанах, а потім томиться в пляшках, після чого потрапляє до Вас в келихи!\nКолір: Вино має багатий рубіново-червоний колір.\nАромат: Тонкий і витончений букет звучить ніжними квітковими відтінками з солодким фіалковим звучанням, настільки характерним для сорту Санджовезе, а також злегка пряними нотами слив.\nСмак: Вино дарує гармонійний, приємний і стійкий смак справжнього Chianti, який здатний запаморочити голову з першого ж ковтка!\nЗ чим поєднується: Вино складе прекрасну пару з м'ясом, приготованим на грилі, а також з легкими стравами, салатами і сирами, гамбургерами, карпаччо з яловичини, равіолі та піци Margherita. «Тут ми робимо ідеальне вино» - під таким девізом створюють вина на виноробні Ruffino. У 1887 році двоюрідні брати Іларіо і Леопольдо Руффінена об'єднали свою пристрасть до винної культури у невеликому винному заводі в місті Pontassieve поблизу Флоренції. Це був район з багатою винною культурою, але брати були впевнені, що потенціал району розкритий не повністю. Адже тут до виноробства прихильна сама природа: мінеральні ґрунти, охолодження від Середземного моря, сухе літо і багато сонця. Згодом кузени відточували своє вміння, шляхом експериментів, створюючи ідеальні вина. І вже незабаром статус Ruffino був визнаний на міжнародному рівні, коли К'янті виграв золоту медаль у1881 році в Мілані на виставці вина, приз на виставці в Ніцці і ще одну золоту медаль на виставці в Антверпені у 1885 році. Вже через пару років герцог Аоста, заінтригований репутацією виноробні, відвідав її. Він був так вражений, що призначив Ruffino в якості офіційного постачальника італійської королівської сім'ї. Сьогодні, більш ніж 135 років після заснування, Ruffino продовжує висловлювати історію і спадщину Італії в кожній новій пляшці вина!


Смартфон TECNO Spark 6 Go 3/64Gb (KE5j) Ice Jadeite купити по вигідній ціні в Чернівцях, Тернополі, Хмельницьку, Івано-Франківську, Миколаєві, Україна\nОпис Смартфон TECNO Spark 6 Go 3/64Gb (KE5j) Ice Jadeite\nTecno Spark 6 Go (KE5) – довгограюче задоволення\nСмартфони від компанії Tecno можуть запропонувати своїм власникам дивовижний набір функцій за найбільш привабливу вартість. Модель Spark 6 Go (KE5) також має відмінний комплект можливостей, який здатний дивувати власника кожен день. Великий та яскравий дисплей, відмінна ергономіка та дизайн, сканер відбитків пальців і велика по ємності батарея завжди зможуть дати вам краще, зі світу смартфонів. За допомогою подвійної камери з ШІ користувач також зможе отримувати безліч пам'ятних кадрів, щоб завжди залишати спогади про ваші пригоди.\nЕкран відмінної якості\nКрім своїх значних розмірів екран у Tecno Spark 6 Go (KE5) відрізняється чудовою передачею кольору. Його 6,52-дюймова IPS-матриця буде вигідно виглядати в будь-яких умовах використання. Вона займає основну частину всієї лицьової панелі і отримала лише невеликий, схожий на краплю виріз для установки фронтальної камери. На такому дисплеї завжди буде приємно виконувати всілякі задачі – від перегляду документів, пошти, до гортання стрічки соціальних мереж, перегляду фотографій, фільмів або запуску ігор. В якості захисту для такого великого дисплея вибрано скло японського бренду Asahi – світового лідера в цій сфері та який входить до складу компанії Mitsubishi.\nНадпотужна батарея в Tecno Spark 6 Go (KE5)\nГарантувати відмінну тривалість роботи без підзарядки смартфону Tecno Spark 6 Go (KE5), купити в нашій широкій мережі магазинів який завжди буде просто, допомагає його потужна батарея. Ємність вбудованого акумулятора 5000 мАч означає добу в режимі розмови, 15 годин у режимі ігор, до 20 годин при серфінгу в інтернеті та соціальних мережах, і до 25 годин при перегляді відео.\nКамера розумніше, знімки якісніше\nРоздільної здатності в 13 Мп для кожної сучасної камери більш ніж достатньо, щоб отримати привабливий і гідний уваги знімок. Для поліпшення ж його якості в Tecno Spark 6 Go (KE5) застосовується технологія штучного інтелекту, що дозволяє краще промальовувати кожен кадр. Світлосильна оптика, сучасна матриця та обробка отриманої інформації за допомогою нейронних мереж забезпечують отримання кращих фотографій у своєму класі пристроїв.\nАвтоматичне визначення жанру зйомки в Tecno Spark 6 Go (KE5)\nЗнайти гарний сюжет для зйомки та вибрати правильний ракурс – це лише частина шляху до отримання красивого кадру. Штучний інтелект у Tecno Spark 6 Go (KE5) здатний визначати сюжет, що знімається, в кадрі з точністю до 95% і зіставляти його з 18 готовими налаштунками, що зберігаються в пам'яті смартфона. Визначивши сюжет кадру до натискання клавіші спуску затвора, система зможе виставити всі налаштування для отримання найбільш яскравого знімка. Цей алгоритм дій служить ключовою відмінністю навіть від багатьох професійних фотокамер, що допомагає телефону Tecno Spark 6 Go краще справлятися з автоматичними настройками.\nПокращений ефект боке\nНовітні алгоритми обробки одержуваної з камери інформації дозволили створити ще більш барвисте боке. Цей ефект розмиття виконується лише на фонову частину кадру, залишаючи чіткими всі першорядні об'єкти та обличчя, які потрапили в фокус на вашому селфі. Сам об'єктив фронтальної камери отримав більш ширококутну оптику і тепер зможе захоплювати зображення виходячи з кута огляду в 78°. Інтелектуальна ж методика поліпшення кожного кадру допоможе виділити всю природну красу в ньому, виключивши непотрібні деталі та інші спотворення.\nЧотириразове збільшення кадру в Tecno Spark 6 Go (KE5)\nНові методики обробки кадру в Tecno Spark 6 Go (KE5), ціна якого фантастично вигідна, уможливили також отримання ефекту зума, при фотографуванні. Користувачеві пропонується функція чотирикратного наближення, з максимальним збереженням деталей у кадрі та правильною передачею кольору.\nУнікальний фронтальний спалах у Tecno Spark 6 Go (KE5)\nРідкісний смартфон сьогодні може собі технологічно дозволити розмістити LED-спалах на фронтальній частині дисплея. Інженери подолали ці обмеження в Tecno Spark 6 Go (KE5) і оснастили пристрій цим зручним модулем підсвічування. Сама камера має роздільну здатність 8 Мп і за допомогою просунутої автоматики в змозі передавати коректну інформацію про рівень навколишнього освітлення в процесор смартфона. Той, в свою чергу, за допомогою штучного інтелекту і власних алгоритмів розраховує яскравість спрацьовування спалаху і забезпечує світлодіоди відповідним рівнем електричного заряду.\nІнтелектуальне доопрацювання селфі-знімка\nКорекція рівня освітлення, пом'якшення тіней, регулювання колірного балансу, а також усунення будь-яких похибок у кожному селфі-знімку цілком покладається на вбудовану систему ШІ. Завдяки ній із Tecno Spark 6 Go (KE5), придбати в Києві який можна буде дуже зручно, ви отримаєте відразу художньо відретушовані фотографії, з максимальним збереженням природної краси обличчя.\nПодвійний рівень безпеки в Tecno Spark 6 Go (KE5)\nСмартфон Tecno Spark 6 Go (KE5) застосовує всі можливі методи біометричної аутентифікації. Сканер відбитків пальців може служити основним способом захисту ваших особистих даних на пристрої, а в якості додаткового захисту можна використовувати систему Face Unlock 2.0.\nMediaTek MT6761 D\n3399 грн -100


Робочий візит голови Громадської Ради при Держлісагенстві України Василя Масюка в Бібрський лісгосп | ДП "Бібрський лісгосп"\nРобочий візит голови Громадської Ради при Держлісагенстві України Василя Масюка в Бібрський лісгосп\n15.07.2019 Дзяний Андрій\n12 липня в Бібрському лісгоспі відбулась нарада з участю всієї державної лісової охорони на яку був запрошений голова Громадської Ради при Держлісагентстві України Василь Масюк.\nУ своєму виступі Василь Масюк ознайомив присутніх з ситуацією, яка склалась на даний час в лісовій галузі.\nРозповів про основні напрацювання Львівського ОУЛМГ із забезпечення відкритості і прозорості в діяльності обласного управління та інших лісогосподарських підприємств. Окреслив бачення, щодо висвітлення роботи лісгоспу у друкованих ЗМІ та інтернеті. Залучення громадськості до прийняття рішень щодо лісів, практикування проведення виїзних семінарів, прес-турів, посадки лісів та інших лісівничих заходів з залученням представників влади, громадськості, журналістів. шкільної молоді.\nРозповів Василь Масюк і про співпрацю з проектом ГО «Друзі лісу. Львівщина». Випуск спільного буклету «Правда про ліс», інформаційне наповнення новинами веб-сайту «Друзі лісу» та групи «Друзі лісу. Львівщина» у мережі Фейсбук».\nВасиль Масюк провів цікаву і змістовну розмову на тему ведення лісового господарства, та співпрацю з громадськістю.\n← Проведено огляд форменого одягу\nПідсумки роботи Бібрського лісгоспу за І півріччя 2019 року →


Їй казали, що хлопчик ніколи не буде ходити, і краще зробити аборт, але мати вирішила інакше\nДеон Драйер не мав ходити. Якби воля лікарів, його зараз навіть не було б в живих. Але сьогодні 5-річний хлопчик щасливий. Він любить бігати та грати зі своїм братом в гольф\nУ Деона було діагностовано найважчу форму розщеплення хребта, коли мама була на 22 тижні вагітності ним і його братом. Лікарі сказали, що Деон ніколи не буде ходити, а якість його життя буде дуже низькою. Тому лікарі порадили зробити аборт.\nАле Крістал та її чоловік Бернард категорично відмовились.\nПоки Деон був ще немовлям, він пережив три операції та фізіотерапію. Тепер Деон почав ходити і навіть бігати. Батьки розповідають, що він любить грати в гольф.\nЧитайте також: 12 звичок доброго батька\nВін "найщасливіший, найрозумніший і наймиліший хлопчик, і він любить бігати, ― сказала його мати. ― ...неозброєним оком ви не побачите, що з ним щось не так. Він схожий на щасливого, нормального, яскравого хлопчика”.\nСім’я закликала батьків завжди обирати життя, навіть якщо вашій дитині ставлять сумний діагноз. Адже на кожну дитину у Бога є свій план, і лише Він в праві давати чи забирати життя.\nЗа матеріалами lifenews.com