Олексій КОГАН: «Я сподіваюся, що український джаз коли-небудь стане класикою»\n03 червня 2000\nОлексія Когана знає багато радіослухачів «Променя», «Континенту», а тепер знатимуть іще й слухачі нової радіостанції «Ностальжі», де йому запропонували вести свої авторські програми: «Закоханий за власним бажанням» та «Доживемо до понеділка». Когана знають і вдячні відвідувачі його джазових вечорів щосереди в столичному клубі «Динамо-Люкс», де підкуповує наявність не балаганної, а концертної атмосфери, де в публіки, за влучним висловлюванням одного з відвідувачів, «нормальні обличчя». Нормальні обличчя, просвітлені музикою, — хіба це не дефіцит у наш «попсовий» час?\nОлексій народився у звичайній сім’ї радянських інтелігентів. Мати — одна з найвідоміших музичних вихователів дошкільних установ, батько — історик медицини, кандидат наук, який свою єдину догану по партійній лінії отримав унаслідок виходу у світ його неупередженої праці на тему українського голодомору. Олексій закінчив музичну школу по класу скрипки, з п’ятнадцяти років освоївши ще і бас-гітару, заробляв гроші, граючи на весіллях і в ресторанах. Гроші віддавав матері, з відрахуванням тих, за які він купував платівки та свої улюблені джинси фірми «LEVI’S». Його забрали в армію — в танкові війська, де на навчаннях у нього сталося нещастя: він горів в БМП, отримав опіки 2-го і 3-го ступеня (внаслідок чого і тепер не може до ладу поголитися). Унаслідок опіків у нього з’явилася контрактура: руки мерзли, німіли — три роки він не міг грати. Працював у Центральній науковій бібліотеці, підробляв, виконуючи студентам музучилища контрольні та курсові роботи з гармонії, філософії. Самостійно вивчив англійську мову, щоб читати анотації на джазових дисках. 1986 року його запросили редактором у творчу майстерню «Фонограма». Коган робив музичне оформлення на міських святах, спортивних заходах, під час театралізованих та циркових виступів. З його композиціями стали чемпіонами світу наші збірні із синхронного плавання, спортивної гімнастики. 1988 року українські перукарі поїхали зі своїм шоу в Нью- Йорк. Музику до їхніх виступів готував Олексій Коган. Після закінчення української програми за лаштунками з’явився секретар президента США Джорджа Буша і повідомив, що його шеф дуже просить переписати для нього касету: це якраз те, що йому хотілось би послухати ще і ще раз у затишній домашній обстановці. У Когана є фотографія, котра відобразила момент передачі касети Бушеві. І він цим фактом по праву пишається.\nІще до армії Олексій почав грати джаз у вокально-інструментальному ансамблі «Крещендо» Київського будинку вчених; керували ансамблем у той час Володимир Бистряков та Олександр Злотник. Однак тоді він ще не знав, що його місія не просто грати джаз, а сповідувати його: нести джаз і тим, хто вже давно вірує в нього, і неофітам. Олексій зрозумів це, коли його запросили на радіо і він зміг увійти у домівки і серця десятків і сотень тисяч своїх співвітчизників. Сьогодні він каже: «Я хотів би працювати на радіо до кінця своїх днів...»\n«ДЖАЗ — ЦЕ СИМВОЛ ІНДИВІДУАЛІСТИЧНОЇ ЕПОХИ»\n— Олексію, як ви прийшли до джазу?\n— Я думаю, це сталося завдяки маминому братові, який, пропрацювавши все життя простим робітником на заводі «Торгмаш», абсолютно фанатично переписував із «ворожого» «Голосу Америки» передачі «Джазова година», автор яких — найкращий джазовий журналіст світу Вілліс Коновер, що пропрацював на «Голосі» сорок сім років. Його місце в ефірі не зайняте і після його смерті: Білл Клінтон видав спеціальний указ, згідно з яким у цей час в ефірі повторюються колишні передачі Коновера. Отож мій дядько записував, а я ці записи слухав. До речі, Коновера дуже довго називали «оплотом музичного антикомунізму в усьому світі».\n— А музика може мати конкретну антикомуністичну спрямованість?\n— Ну а що таке джаз? Джаз — це символ індивідуалістичної епохи. «Музика товстих», — як свого часу сказав Горький. Пригадайте: «Сьогодні він грає джаз, а завтра Батьківщину продасть» або «Від саксофона до ножа — один крок». Джаз некомфортний для будь-якого тоталітарного режиму: Гітлер його також забороняв.\n— Тобто для вас із дитинства джаз був символом свободи?\n— Мабуть, я в той час про це глибоко не замислювався. Просто це була музика, яка мені подобалася. Справа в тому, що коли ти вивчаєш класичну музику, граєш на скрипці, тобі важко слухати сучасну поп-музику, вона тебе просто не влаштовує: вона тобі нецікава. А 1971 року, коли я вчився в сьомому класі, я потрапив на всі концерти Дюка Еллінгтона в Київському палаці спорту. Незважаючи на те, що кожний концерт являв собою на 70-80% іншу програму, я і сьогодні можу переказати кожну хвилину з них, хоч, як сказав Френк Заппа: «Говорити про музику — це все одно, що танцювати про архітектуру».\nДля мене концерти Еллінгтона були просто потрясінням: вони перевернули моє життя. Слухати джаз по радіо і бачити його — це абсолютно різні речі. Я бачив і чув справжній джазовий оркестр, коли ми не розглядаємо окремо групу саксофонів, труб, тромбонів, але коли звучить інструмент, якому ще не вигадали назву. Великий оркестр, як єдиний інструмент. Потім я слухав у Києві Ерла Хайнса, Теда Джонса, Пета Метіні. Інших музикантів такого рівня в нас не було на гастролях.\n— І внаслідок усіх цих вражень ви не стали вступати в консерваторію по класу скрипки?\n— Мені хотілося грати джаз. Проте коли я нарешті став радіожурналістом, я зрозумів, що це і є моє покликання.\n— Важко собі уявити рівень ваших передач без вашої колосальної фонотеки. Як вам вдалося все це зібрати?\n— Купував, де міг. А потім один розумний чоловік — великий донецький колекціонер Віктор Дубільєр сказав мені: «Під лежачий камінь вода не тече. Хочеш мати щось — пиши листи. На 100% твоїх листів 30% адресатів відгукнеться». Насправді відгукується приблизно половина.\n— Тобто я став писати листи за кордон. Відомим музикантам, на фірми звукозапису. Був на обліку в КДБ із цього приводу.\n— І ви просили в них диски?\n— Не просив (ображено). Це називається — просити. А насправді є така форма: людина, яка працює на радіо, пропонує свою публіку. Я тоді працював на «Промені». Потенційні слухачі радіостанції «Промінь» — це 18 млн. чоловік. Для розумних людей на Заході це — цифра: є можливість бути почутим.\n— Я знаю, ви були в перших рядах реформування «Променя».\n— Так. Коли проголосили незалежність, відразу ж постало питання, як зробити так, щоб люди перестали слухати «Маяк», найпопулярнішу на той час радіостанцію.\n— А хто поставив таке завдання?\n— Я не знаю, про це говорилося в радіокулуарах, а ідея, мабуть, належала державним мужам. Цю ідею втілював у життя Микола Миколайович Амосов — створити радіостанцію, яка б склала здорову конкуренцію «Маяку». А що в цьому поганого — мати свою потужну національну станцію? На «Промені» були чудові авторські передачі... Я одержав п’ять тисяч листів усього за півтора року, — це дуже багато. Я вів там «Годину меломана», і в мене було сім годин ефіру на тиждень. Тепер залишилося, на жаль, тільки 50 хвилин.\n— Чому? Адже ви, за всіма рейтингами, починаючи з 1993 року, були визнані найкращим музичним радіожурналістом України?\n— Ну, по-перше, я зі змішаним почуттям ставлюся до рейтингів: це не спорт. Представники, наприклад, поп-музики слухають одну музику, але свою музику несуть в іншу програму, таку, як «Пісня року», скажімо. І коли постане питання рейтингу, вони будуть голосувати не за ту передачу, яку слухають, а за ту, де беруть їхні пісні. А, по-друге, на «Промені» джаз нині в немилості, тому що він як був, так і залишився не нашою культурою, а в ефір дедалі більше потрібно давати національної музики. Однак, мабуть, щось не спрацьовує, тому що сьогодні на літучці про це якраз вели мову. Рейтинг «Променя» різко впав, реклами немає, особистості з радіо йдуть. Незручно себе хвалити, але як приклад особистісних програм назвали мою. На радіо «Ностальжі» я тепер отримав шість годин на тиждень. А на «Континенті», де я працював останні три з половиною роки, в мене було 18.\nЯ СПОДІВАЮСЯ, ЩО В УКРАЇНІ З’ЯВИТЬСЯ НАЦІОНАЛЬНИЙ ДЖАЗ, ЯКИЙ БУДУТЬ УПІЗНАВАТИ, ЯК УПІЗНАЮТЬ АМЕРИКАНСЬКИЙ АБО ФРАНЦУЗЬКИЙ\n— Що є, по-вашому, джаз сьогодні в Україні?\n— Це зародок. Я сподіваюся, що в нас колись з’явиться національний джаз, який ви будете впізнавати, як упізнаєте джаз американський чи французький. «Джаз — це блюз із вищою освітою», — сказав Бі Бі Кінг. Джаз вийшов із блюзу, так само, як багато інших музичних жанрів вийшли з народної музики. Блюз — музика народна, він примітивний у своїй структурі. Примітивний у хорошому значенні цього слова. У багатьох музичних енциклопедіях фольклорну музику так і названо — «примітивна». А «найвища майстерність у виконанні примітивної музики є культурою». Із цим треба народитися — тобто треба народитися в цій культурі. Білий ніколи не виконає блюз так, як негр, оскільки в негра це в крові. Американець ніколи не виконає український блюз так, як це зробить українець. Коли десь у Львівській області бабуся співає автентичну дуже стару народну пісню, це і є блюз. Джаз — музика відчуттів, у неї народне коріння. Відомий музичний продюсер, музикант, який «зробив» свого часу Майкла Джексона, Квінсі Джонс одного разу, перебуваючи в Москві, сказав: «Навіщо ви граєте нашу музику? Грайте свою — у вас так багато народів живе». До речі, телефонує сьогодні джазовий музикант Юрій Шепета та й каже: «Хочу поїхати з етнографами в експедицію — послухати народну музику. І зробити на її основі український проект».\n— Та хоч би взяти ту саму бабусю, яка співає «canto» — одноголосий спів. І «вдягнути» цей голос у сучасну джазову композицію. Обрамувати, як красивий дорогоцінний алмаз. І таким способом пригадати забутий національний фольклор. У нас було ще дуже мало прикладів роботи з народною музикою, а благодатного матеріалу в українській національній музиці дуже багато. Це — багатюща музика.\nВзагалі, із джазом у нас в країні вийшло так: коли він був забороненим, усім хотілося забороненого плоду скуштувати (це, до речі, відбувається у всіх країнах однаково), а коли вседозволеність — на гребінь хвилі випливає всілякий непотріб. Разом з хорошим. А потім з’являється універсальна публіка, здатна сміття відкидати за призначенням, а гарним насолоджуватися. І ось яка штука: на сьогоднішній день ми маємо вже універсальну публіку, але не маємо ще універсальних виконавців.\n— Хіба публіку не виховують виконавці?\n— Публіка може самовиховуватися вдома, слухаючи платівки.\n— Ну а музиканти, яким ви надаєте перевагу, все-таки є?\n— Перевага — це похідна смаку. Однак є люди, до яких я ставлюся з повагою, які вже можуть спочивати на лаврах. Є талановита молодь — вони можуть гідно представляти Україну. Це, наприклад, Енвер Ізмайлов — татарин, він живе в Криму. У нього незвичайна техніка гри на гітарі: Енвер — дворукий гітарист. Грає східний фолк (татарський, узбецький), може зіграти молдавську мелодію, російську, українську. Причому грає це по-своєму, французи хороший термін вигадали для такої музики: «уявний фольклор». Тобто людина відтворює те, як вона уявляє собі фольклор тієї чи іншої країни — це нині перспективний напрямок у світовій музиці. Взагалі є думка, що музикою XXI століття буде не музика, замкнута у вузьких національних (чи інших) рамках, а музика універсальна: еклектика в найкращому і найвищому значенні цього слова. Енвера Ізмайлова знають сьогодні у всьому світі.\nЄ в нас цікаві музиканти, які повністю оволоділи школою, — вони грають американський джаз на хорошому професійному рівні. Можу назвати такі імена, як Євген Дергунов, Євген Молотков, Максим Кочетов, Дмитро Маркітантов, Юрій Шепета, Петро Пашков.\n— А якщо взяти Україну у світовому контексті?\n— Поки що не тягнемо.\n— Зовсім не тягнемо?\n— Є лише окремі фігури в цьому процесі. Енвера Ізмайлова я вже називав. Ще — Роман Гриньків. Він грає на бандурі абсолютно все, причому сам конструює бандури. Минулого року Роман записав диск разом з Елом ді Меолою — зіркою сучасної гітарної музики. І саме так представив Україну у світі. Фольклорна група «Дерево» (тріо, яким керує Олена Шевчук) кілька років тому в супроводі квартету французьких барабанщиків, записала українські народні пісні. Ця платівка досі в чартах найкращих платівок європейського уявного фольклору, поєднаного із джазом.\n«У НАС, ЩОБ ТЕБЕ КРУТИЛИ В ЕФІРІ, ТРЕБА ПЛАТИТИ ГРОШІ, А У ДЖАЗОВИХ МУЗИКАНТІВ ГРОШЕЙ НЕМАЄ»\n— Чому ж у нас по національному телебаченню їх не почуєш, про них не дізнаєшся?\n— Бо — Поплавський. Та іже з ним. На всіх каналах.\n— Свого часу я намагалася зрозуміти феномен Поплавського. Його найпростіше було б пояснити наявністю грошей, але ж Поплавський збирає зали. Люди йдуть його слухати.\n— Що свідчить про їхній рівень культури.\n— Однак: «Собака гавка, а мажі йдуть». Чому ж вони все-таки йдуть?\n— Мені важко сказати. Я віддаю перевагу позиції Жванецького: «Не стояти у цьому всьому».\n— Дуже зручна позиція. Схоже на «моя хата скраю».\n— Я думаю, що це все-таки не зовсім така позиція. Неможливо ж усе життя битися головою об стіну. Моє глибоке переконання таке: якщо йдеться про мистецтво, таких знайомств треба соромитися. Хоч — я не та людина, до якої треба прислухатися. Нехай у Поплавського буде своя аудиторія, але нехай вона буде і в іншого. Нехай на нашому телебаченні буде рівною мірою представлено і класику, і народну музику, і джаз. Ви бачили джаз на нашому телебаченні?\n— По-моєму, є програма на «ТЕТ»: «35 хвилин джазу».\n— І це — все. Ось вам приклад: мене запросили на ТРК «Ера» на нічну передачу як музичного експерта. Там проводиться конкурс: люди зі всієї України надсилають касети зі своїми записами. І ось я змушений був дивитися п’ять хвилин, як грає група, учасники якої вивчили, як береться одна нота на гітарі одним пальцем. Коли запитали про мою думку, я відповів: «Я тут дещо чужий. Я представляю джазову музику». Не мені вам розказувати, скільки коштує хвилина ефіру. І ось ця самодіяльність отримує п’ять хвилин, а прекрасні українські джазові музиканти не можуть отримати навіть хвилини. Ось у чім проблема. У нас, щоб тебе крутили в ефірі, треба платити гроші. А таких грошей у джазових музикантів немає. Якщо ми говоримо про демократію в ефірі, то представники всіх музичних напрямків мають отримувати рівні права.\n— Я не повірю, що навіть у країнах з розвинутою демократією однакові права в ефірі мають представники абсолютно всіх джазових напрямків.\n— Я хочу, щоб ви зрозуміли одну річ: це музика, яка ніколи не буде популярною. За даними журналу «Білборд», у США від усієї музичної продукції, що продається, тільки 1,5% становить джаз.\nДжаз — музика не для всіх. І це у країні, де джаз найбільш популярний. У Польщі, я думаю, джаз на другому місці за популярністю після США, але там цей відсоток ще нижчий. На третьому місці — Франція.\nПроте якщо у музики є свої слухачі, — значить, вона має звучати в ефірі. Багато математиків віддають перевагу авангардному джазу. Поети, художники, актори люблять джаз «ЕСМівский». Цей джаз вирізняється своєю сучасністю, але з певним поглядом у минуле (з використанням того, що раніше робили). У цієї музики такий слоган: «Найкращий звук після тиші». Або: «Заплющ очі і дивись». До речі, був цікавий випадок: відомий норвезький музикант Бенедік Хоффсет надіслав мені для радіо свій сигнальний диск, що складається з 11 композицій, кожна з яких символізує якийсь колір, вони так і називаються: «вохра», «синій» і т.п. До мене у гості прийшов художник Саша Дірдовський. Я йому поставив цей диск, і він вгадав, слухаючи музику, всі 11 кольорів. Уявляєте?! Тобто, він не вгадав: він їх упізнав.\n«ЯКЩО МЕНІ ВДАЛОСЯ ЗРОБИТИ ТАКІ НЕПІДЙОМНІ КОНЦЕРТИ В «ДИНАМО-ЛЮКС», — ЗНАЧИТЬ, В УКРАЇНІ ВЖЕ Є МЕЦЕНАТИ»\n— До речі, про те, хто і як присилає свої диски. Бувають такі виконавці. У них виходить компакт. Я як людина, що займається джазом, від них цього компакта не отримую, а вони свого часу були у мене в ефірі — коли їм потрібен був ефір, вони до мене прийшли. Я дізнався, що вийшов компакт, іду й купую його. Вони чинять непрофесійно. Навіть відомий американський музикант Чик Коріа присилає мені кожен свій диск. А коли вийшов диск «Ротманс-джаз», який я готував, я його відіслав за 52- ма адресами. Безкоштовно.\n— Мені здається, вся справа в тому, що на Заході вже давно виробилася певна етика і система професійних стосунків, яких ми за радянської влади (коли все робилося або за вказівкою зверху, або по блату) не знали. Це перше. Друге — моє особисте спостереження: західна людина відповідальніша у всіх виявах своєї діяльності. Ми ж звикли так: якось та пронесе, або: якось та буде, що-небудь та вийде.\n— На продовження теми. До мене звернулася американка українського походження пані Ірена Стецюра: «Олексію, ти можеш дати мені джазових музикантів на добру справу? Заплатити ми нічого не можемо». Вона організувала вечір, щоб зібрати меценатів на підтримку Музею національного мистецтва. Ми зробили концерт на 40 хвилин, за який нам дуже дякували. До речі, ми чудово провели час, познайомилися з цікавими людьми. Я вже й забув про це. Раптом отримую офіційного листа поштою в конверті: «Шановний пане Коган, дуже дякуємо вам за підтримку...» І далі — список, хто із спонсорів скільки грошей вніс, загальна сума, скільки витрачено на фуршет, скільки віддано до Музею. Тобто вона перед усіма відзвітувала. Не приховаю: я був шокований. Ми до такого не звикли. А це і називається повагою до людей, які тобі допомагають, і повагою до себе. Пані Ірена, до речі, підказала мені ще одну правильну думку: «У жодній країні світу немасова культура не тримається на спонсорстві. Вона тримається на меценатстві».\n— В Україні вже є меценати?\n— Виходить є, якщо мені вдалося зробити такі непідйомні концерти в «Динамо-Люкс». Скоро вже буде сотий.\n«Ротманс» дає певну суму, якої часто не вистачає. Припустімо, сьогодні виступають два музиканти, а завтра 10 — а мені треба всім платити порівну. Так, у мене є певне коло людей, яким я можу зателефонувати і попросити допомогти. Проте мені не завжди це зручно. І так не може бути завжди. А публіці треба дати все. Публіка завойовується роками, а втрачається в один день.\n— А хто ці люди?\n— Андрій Пєнкін, Володимир Демченко, Сергій і Марина Дяченки. Взагалі я зрозумів: якщо для проведення концерту, наприклад, треба 600 доларів, то завжди легше знайти людей, які дадуть по 100 чи по 50, ніж взяти всі 600 в однієї людини. Навіть найбагатшій людині складно розлучатися з великою сумою. Ще у мене є у Львові дуже хороший знайомий, який свого часу почув мене по радіо і надіслав листа прекрасною українською мовою (не робленою, як у багатьох, а справжньою), і до нього долучалися три американських компакти. «Я вважаю, що ваші програми сприяють підвищенню загальнолюдської культури», — писав він. Його звуть Володимир Микитович Хома. Він мені потім кілька разів купував акредитації на зарубіжні джазові фестивалі. Загалом мені таланить. Я дуже сором’язлива людина: мені важко себе продавати, просити. Люди часто приходять з пропозиціями самі. Нещодавно у нас з’явився новий спонсор — «Квазар Мікро». Вони самі на нас вийшли: «Нам дивно, чому жодна серйозна фірма не підтримує і протегує джазу». Можливо, завдяки їм нам вдасться створити у Києві спеціалізований джаз-клуб. У Москві таких клубів 15, а в Україні — жодного. Джаз-клуб — це місце, будь- кому доступне: там є зал, де на сцені стоять інструменти, щоб музикантам із собою не носити. Там збираються любителі джазу, влаштовуються спеціалізовані програми, а наступного дня можна купити касету із записом концерту, який відбувся напередодні. Там архівуються усі цікаві виступи. На стінах у такому клубі зазвичай висять фотографії людей, які у ньому виступали. Тобто це і концертний зал, і студія запису, і архів, і багато чого ще. Це — храм джазу. І у такому храмі можуть гастролювати дуже цікаві музиканти, зірки світового джазу. У Москві це організовувати простіше — там багато грошей. Ігор Бутман може привезти до Москви будь-яку знаменитість.\n— А у вас в «Динамо-Люкс» такого не було?\n— І у нас були зірки першого ешелону: з багатьма я знайомився на джаз-фестивалях і запрошував до нас. Це — Деніс Перр’є, співачка з Сан- Франциско, Тоні Герерро — трубач із Лос-Анджелеса, Лембіц Саарсалу, саксофоніст із Таллінна, Андрій Кондаков — піаніст із Санкт-Петербурга, Аркадій Шилклопер — кращий валторніст світу.\n— Та ви ж, напевно, не можете заплатити світовим зіркам належного гонорару?\n— Є ще така річ, як повага до людини, до якої їдеш. «Ми у тебе виступимо дешевше, бо ми хочемо тебе підтримати. У нас фіксований гонорар». Нетямущий поїде прямо до Дніпропетровська, а розумний по дорозі зупиниться у Києві і зіграє за півціни. Зрозуміло?\n— Угу. Тобто кожен, хто їде повз Київ, — нетямущий?\n— Ні, чому ж? Хтось до мене ставиться краще, а хтось — гірше. Та поки що не було жодної людини, яка сказала б: я приїхав у «Динамо», а мене підвели. Не зустріли, не провели, не нагодували, не забезпечили в музичному плані. Я завжди прагну виявляти у стосунках з людьми максимум порядності. І коли мені музиканти надсилають свої диски, я не просто кладу їх «до калитки». Я, прокручуючи диски в ефірі, завжди дякую людині, що мені їх надіслала, посилаю їй запис передачі. І плей-лист: така-то композиція на такому-то радіо прозвучала в такий-то час, на такій- то хвилі у програмі такого-то. І тоді людина присилає наступний диск. Цим користуються у всьому світі.\n«МОЖЕТЕ ВИ В УКРАЇНІ КУПИТИ ЗАПИС ТАКОГО ШЕДЕВРА УКРАЇНСЬКОЇ МУЗИКИ, ЯК «ЗАПОРОЖЕЦЬ ЗА ДУНАЄМ»?»\n— Інша справа, що є речі, які від мене не залежать. Якось відома бразильська співачка Таня-Марія надіслала мені свої диски і довженного листа, у якому пропонувала, щоб наша українська національна радіокомпанія стала спонсором її концерту у Києві. Вона хоче приїхати. І мені довелося довго їй пояснювати, що у нашої радіокомпанії немає грошей, що вона не зможе заплатити за оренду апаратури для концерту. А у нас сьогодні в Києві є дилери найвищого класу апаратури: «Ямаха», «Роланд» — були б гроші. Та грошей на радіо немає. Воно мені, крім чистої плівки, нічого не дає. Працюєш на всьому своєму, а дехто докоряє тобі на літучках: «Ви не любите України», маючи на увазі, що я кручу зарубіжну музику. А що, любов до України визначається кількістю українських пісень в ефірі, а не прагненням підвищити культуру її громадян? А чому тоді ці «патріоти» їздять на роботу на іномарках, а не на «Запорожцях», хотів би я спитати? Ось ви живете в Україні. А можете піти і купити запис такого шедевра української музики, як «Запорожець за Дунаєм», щоб діти ваші послухали? Ви не купите. І «Лісової пісні» ви не купите. Про це наші держмужі і не турбуються. Зате дбають про споживачів горілки «Козацька Рада». До пляшки додається касетка із записом акомпанементу до народних українських пісень. І слова надруковано. Випили горілочку, поставили касетку — і співайте українських пісень. Це — супер. Людина випила, у неї хороший настрій. І хоч і під «самограйку», але й вона все-таки народну пісню своєї країни вивчить. Та якщо ми говоримо про серйозне музичне виховання, народна і національна музика має записуватися і продаватися відповідним чином. «Я ЗВЕРТАЮСЯ ДО ЛЮДИНИ»\n— Олексію, а як ви ставитеся до тих музикантів, які грають у переходах?\n— З найглибшою повагою. Я маю на увазі професіоналів, а не аматорів. І завжди даю гроші. Завжди.\n— Можна сказати, що це також свого роду школа?\n— Ні. Їм просто не пощастило. Вчитися там не можна. Там можна констатувати факт.\n— А з переходу можна вийти?\n— Звичайно, можна. Все у твоїх руках. Ну, а якщо говорити про старенького цього скрипаля, ви його напевно знаєте...\n— Сивий чоловік з вусами і бородою, грає на скрипці?\n— Так. Так от йому вже пізно «виходити з переходу». А здорово, до речі, грає. Він же лауреат багатьох конкурсів. Завжди виходить у фраку, в білій сорочці, у краватці-метелику... Я знаю чотирьох випускників харківської консерваторії, що грають у переході: два гітаристи, скрипаль і акордеоніст. Дивовижно грають. Вони дві свої касети випустили. Просто «на капелюсі» можна іноді більше заробити, ніж працюючи у філармонії. Принаймні, вони нікого не грабують. Це існує скрізь: ти повинен мати дозвіл міської управи і не займати чужої території. Все.\n— Створити у Києві джаз-клуб?\n— Ні. Моя мрія — створити радіо. Я не хочу бути на ньому господарем. Я хочу бути звичайною ефірною конячкою. І щоб на цьому радіо був джаз, і блюз, і навколоджазова музика, і нью-ейдж. І не було новин немузикальних, не було політики та економіки.\n— Ні. Ще я терпіти не можу, коли на радіо «ро-озмовля-а-ють і-іншим го-олосом». Не треба робити радіоголос. Особистих якостей роблений голос не замінить. Треба залишатися самим собою, хоч це і важко.\n— А слухачів своїх знаєте?\n— Знаю. Багатьох я упізнаю по голосу, коли вони телефонують. З деякими ми з дружиною потоваришували. А ось один з моїх колишніх слухачів на «Промені» — Андрійко Макаренко, звукорежиссер — став навіть моїм соратником. Ми разом працюємо на концертах. Є у мене 24-сторінковий зошит, який мені однин молодий чоловік надіслав із в’язниці, почувши мою передачу. У ній все його життя описане.\nОдного разу бабуся із села написала. Вона послухала у моїй передачі музичну сюїту американського композитора Чарлі Хейдена «Балада про загиблих» — твір, присвячений усім солдатам, що загинули на всіх війнах. Це оркестрова джазова музика у виконанні джазових музикантів. «Я відчуваю, що то музика чужа, — вона писала, — але я побачила, як мої сини йшли на фронт, я побачила свого чоловіка. Я плакала. Воно наче чуже, а я все це побачила». Коли я переклав англійською мовою уривки з цього листа і показав Чарлі Хейдену, він також плакав.\n— Звертаючись до мікрофона, ви звертаєтеся до якоїсь абстрактної людини чи до конкретної?\n— Я звертаюся до конкретної абстрактної людини, яку я бачу перед собою в даний момент. Минулого року помер мій батько — це було для мене одне з найбільших потрясінь у житті. І під якусь конкретну мелодію я раптом бачу мого батька.\n— Тобто це не обов’язково була його улюблена музика, просто вона асоціюється у вас з його образом?\n— Саме так. А є твори, які я нині навіть боюся ставити, бо обов’язково його пригадаю. Я про нього і так думаю. Після його смерті я зовсім по- іншому осмислив джазову композицію Пета Койла «Спогади сина». Я краще зрозумів задум композитора. І ця п’єса зараз для мене зовсім інакше звучить. Батько навчив мене дуже багатьом речам. Він говорив: «Задовольняйся завжди тим, що у тебе є. Завжди намагайся дізнатися більше, навіть якщо тобі здається, що ти про щось уже знаєш все. Не звинувачуй ніколи іншого, якщо не певен на 100%, що в його становищі не вчиниш так само. Як ти дозволиш із собою розмовляти, так і буде...» Перед смертю він раптом зробив мені своєрідний комплімент: «Я знаю, що у мого сина є, принаймні, одне достоїнство — він уміє радіти успіхам інших». Я ніколи про це не задумувався, а він мені сказав.\nАлла ФЕОФАНОВА, спеціально для «Дня» ОЛЕКСІЙ КОГАН В ЕФІРІ ФОТО Єфрема ЛУКАЦЬКОГО ОЛЕКСІЙ КОГАН І ОЛЕКСІЙ КОЗЛОВ — ЛІДЕР ГРУПИ «АРСЕНАЛ» Олексія Когана знає багато радіослухачів «Променя», «Ко


Рівненська ОДА: головне на брифінгу за 19 березня. ВІДЕО | Рівненська обласна державна адміністрація\nРівненська ОДА: головне на брифінгу за 19 березня. ВІДЕО\nопубліковано 19 березня 2021 року о 16:44\nВелике Будівництво Коронавірус Сергій Подолін\nПерший заступник голови Рівненської ОДА Сергій Подолін та начальник управління охорони здоров’я ОДА Олег Вівсянник відповіли на питання щодо захворюваності на COVID-19 та заходів з протидії коронавірусу, перебігу процесу вакцинації проти COVID-19, інші актуальні питання життєдіяльності Рівненщини.\n• До кінця березня цього року серед областей буде розподілено понад 400 нових автомобілів швидкої допомоги. Міністерством охорони здоров’я враховано об’єктивну потребу кожного регіону. Згідно з розподілом МОЗ, 18 з них отримає Рівненська область. Це будуть автомобілі типу В – стандартні лінійні швидкі, найпоширеніші у використанні, та типу С – так звані реанімобілі, особливо необхідні в час пандемії COVID-19. Комплектація обладнання уперше здійснена за стандартом Євросоюзу. Розподіл автомобільних швидких буде визначатись комісією в обласному центрі екстреної медичної допомоги спільно з управлінням охорони здоров’я, враховуючи потреби структурних підрозділів екстренки.\n• Наприкінці вересня 2020 року ВООЗ схвалила до використання експрес-тести на визначення антигена до COVID-19. Відповідно до розподілу Рівненщина отримала понад 100 тис. таких тестів. Вони розподілені між закладами охорони здоров’я первинної медико-санітарної допомоги та приймальними відділеннями лікувально-профілактичних закладів. Експрес-тестування протягом 15 хв. забезпечує діагностику захворювань в людей з підозрою на COVID-19 та симптомами ГРВІ, їх диференціацію та розмежування пацієнтів. Також тестуються контактні особи та особи, які прибули з регіонів, де є спалахи захворювання. Показник достовірності експрес-тестування в порівнянні з тестуванням методом ПЛР становить 95-98 %.\n• З початку вакцинації від COVID-19 на Рівненщині щеплено 2710 жителів області. Це медичні працівники 15-ти «ковідних» закладів охорони здоров’я, працівники бригад екстреної медичної допомоги, лабораторій, мобільних бригад, а також громадські діячі.\n• Незабаром розпочнеться щеплення працівників і підопічних закладів соціального захисту, оскільки вони належать до категорії осіб, які вакцинуються під час І етапу, відповідно до дорожньої карти МОЗУ.\n• На Рівненщині вакцинація здійснюється 9-ма мобільними бригадами. У черзі на вакцинацію в області перебуває більше 3 000 осіб, близько 500 з них – громадські діячі, лідери громадської думки.\n• Щоденні залишки вакцини використовують з метою запобігання її утилізації. Мобільними бригадами Рівненщини жодної дози вакцини утилізовано не було. Відповідно до наказу МОЗ, залишками невикористаних доз вакцинуються інші категорії населення, які не відносяться до І етапу дорожньої карти проведення вакцинації (лідери суспільної думки, священнослужителі, громадські діячі, народні депутати, керівники органів виконавчої влади та їх структурних підрозділів, депутати місцевих рад, голови ТГ тощо).\n• Тільки маючи достатньо потужний напружений колективний імунітет, можна подолати епідемію. Єдиний ефективний захист – це вакцина. Управління охорони здоров’я Рівненської ОДА формує резервні списки бажаючих вакцинуватися залишковими дозами вакцини.\n• За інформацією управління освіти і науки ОДА станом на 18 березня ц.р. 129 учнів, 130 вчителів та працівників закладів загальної середньої освіти хворіють на коронавірусну інфекцію. Перебувають на самоізоляції 92 класи, 2 400 учнів та 130 вчителів і техпрацівників. Шість навчальних закладів організували освітній процес дистанційно, зокрема, Радивилівський ліцей Радивилівської ТГ; Лютинський заклад загальної середньої освіти ім. К.Хомич Дубровицької ТГ; Князівський ліцей Березнівської ТГ; Тростянецький НВК Семидубської ТГ; Сарненський районний ліцей «Лідер»; Борбинська ЗОШ I-III ступенів Острожецької ТГ. Тривалість канікул протягом навчального року не може бути меншою 30 календарних днів. Відповідно до законодавства, терміни канікул встановлює керівник закладу освіти, з огляду на план навчального року та враховуючи нинішню епідеміологічну ситуацію в державі та регіоні. У сьогоднішніх реаліях терміни та тривалість канікул у школах можуть різнитися.\n• З метою забезпечення надання медичної допомоги усім верствам населення відбувається постійне корегування маршруту пацієнта. Зокрема, для розвантаження лікувально-профілактичних закладів м.Рівне, які надають медичну допомогу пацієнтам з COVID-19, маршрут пацієнта змінено. Відтепер пацієнти, які потребують госпіталізації, будуть скеровуватися до Гощанської, Здолбунівської та Рівненської центральних районних лікарень, де є достатня кількість резервних ліжок. Обласна дитяча лікарня прийматиме пацієнтів з дитячими патологіями.\n• До Президентської програми «Велике будівництво» в 2021 році увійшли 11 об’єктів: 2 школи – в с.Цепцевичі Сарненського району та с.Борбин Дубенського району, 3 дитячі садочки – у м. Рівне, с.Горбаків, смт Мізоч Рівненського району, 4 спортивні об’єкти – в м.Рівне, м.Дубно, м.Костопіль, м.Здолбунів. А також - обласна універсальна наукова бібліотека та пожежне депо на вул. Кн. Володимира в Рівному. На реалізацію цих проєктів планується залучити 201,6 млн грн, з них: 158,6 млн грн – кошти з державного бюджету (ДФРР, субвенція на соціально-економічний розвиток окремих територій); 43 млн грн – кошти місцевих бюджетів. У 2021 році планується ввести в експлуатацію 5 об’єктів (ДНЗ в с.Горбаків, басейни в Дубні та Костополі, пожежне депо у Рівному) та завершити реконструкцію обласної бібліотеки.\nДля розвантаження лікарень Рівного ковід-хворих направляють в інші медзаклади області\nНелегальні АЗС: на Рівненщині під прицілом – 12 заправок\nЗа темами «Велике Будівництво», «Коронавірус», «Сергій Подолін»\n12:02, 28 жовтня Людмила Шатковська Сергій Подолін У День вигнання нацистських загарбників у Рівному поклали квіти до могил загиблих\n10:01, 28 жовтня Коронавірус Охорона здоров'я На Рівненщині за добу – 937 нових випадків захворювання на коронавірус\n17:03, 27 жовтня Велике Будівництво Коронавірус Нові «ковідні» лікарні, кисень та вакцинація – головне на брифінгу в ОДА 27 жовтня


Івано-Франківськ: презентація першого українського перекладу книги Сунь-дзи «Мистецтво війни»\n25 Липня 2015 Азійський центр\n25 липня Львівська бізнес-школа УКУ та «Видавництво Старого Лева» запрошують на презентацію перекладу книги Сунь-дзи «Мистецтво війни» у м. Івано-Франківську. Вперше з давнокитайської на українську мову книгу переклав Сергій Лесняк, директор компанії «RR Commodities» (Шанхай), викладач з міжнародного бізнесу LvBS, історик філософії Сходу.\nПерший переклад книги Сунь-дзи з давньокитайської – це спільний проект Львівської бізнес-школи та видавництва Старого Лева. Українською «Мистецтво війни» тлумачиться вперше. Сергій Лесняк переконаний, що філософськостратегічний твір давньокитайського воєначальника та викладені в ньому ідеї і поради стосуються не лише стратегії бою і завоювання, але й усієї діяльності людини, зокрема й бізнесу. В оформленні книжки використано оригінальні каліграфічні написи, надані Сергієм Лесняком.\n- Сергій Лесняк, директор компанії «RR Commodities» (Шанхай), викладач LvBS\n- Катерина Міхаліцина, редактор «Видавництва Старого Лева»\n- Роксолана Кравчук, керівник проектів Львівської бізнес-школи УКУ (LvBS)\nМісце проведення: Urban Space 100, вул. Грушевського, 19\nВхід вільний за умови попередньої реєстрації. Заповніть, будь ласка, реєстраційну форму.\nrkravchuk@lvbs.com.ua 067 673 18 76\nДиректор компанії «RR Commodities» (Shanghai). Викладач з міжнародного бізнесу. Закінчив гуманітарний факультет НаУКМА та EMBA CEIBS, де є членом Ради випускників. Сфери зацікавлень: бізнес, економіка, культура Далекосхідного регіону. Має ряд публікацій у різних виданнях на ділову тематику та з історії Китаю. Один із ініціаторів створення спільноти українців Шанхаю. Член Шанхайської Асоціації Тайцзи (Чень).\n11 років тому Сергій Лесняк залишив Україну і поїхав робити бізнес у країну, якою захоплювався ще з підліткового віку. У Шанхаї він з нуля заснував дві успішні компанії, що є одними з кращих у своїй галузі. З 2003 по 2007 рік був представником компанії "Ферекспо" у Китаї. Планує повернутися в Україну, однак переконаний, що чим більше українців працюють закордоном, тим краще для країни, тож наразі бачить своє місце в Китаї, де зосереджені його персональні цілі та цілі бізнесу.


М'ясо, курка і риба на грилі: 10 запаморочливих рецептів - Світ фактів\nHome / Факти / Їжа / М’ясо, курка і риба на грилі: 10 запаморочливих рецептів\n11.04.2014\tЇжа Leave a comment 32 Views\nМ’ясо і риба на грилі – незмінний супутник літніх пікніків. Це досить прості в приготуванні і неймовірно смачні страви. У цьому пості ми зібрали кілька рецептів, які нам здалися найцікавішими, а в коментарях до статті ви можете поділитися своїми секретами приготування. Пропонуємо урізноманітнити виїзди на природу оригінальними стравами.\nІ перед тим як приступити безпосередньо до рецептів, хочеться поділитися одним радою, який стане в нагоді вам, якщо ви вирішили не нарізати м’ясо, а засмажити його цілим великим шматком: після того як знімете його з гриля, залиште його на деякий час (хвилин на 10) на столі і тільки потім нарізайте. Так сік встигне просочити м’ясо повністю, а не витече на обробну дошку.\nНу а тепер 10 смачних гриль-рецептів для приготування м’яса, курки і риби!\nСвинина в журавлинному маринаді\nІнгредієнти: свинина, заморожена або свіжа журавлина: 1.5 кг, сіль, перець.\nМ’ясо нарізати шматочками, ягоди розморозити і подрібнити в блендері, додати сіль і перець. Отриманою сумішшю залити м’ясо, ретельно перемішати і залишити маринуватися на 2 години. Готувати м’ясо на решітці або шампурах.\nЯловичина у фользі з ялиновими гілочками\nІнгредієнти: шматок яловичини (м’якоть), чебрець, розмарин, свіжа кінза, ріпчасту цибулю, болгарський перець, ялинові гілки.\nНатерти м’ясо розмарином і чебрецем. На фользі, складеною в кілька шарів, розкласти кілька ялинових невеликих гілок, на них укласти м’ясо, нарізану кінзу, цибулю і болгарський перець. Щільно загорнувши фольгу, укласти м’ясо прямо на вугілля. Готувати близько 20 хвилин. Подавати на стіл, попередньо вийнявши гілки.\nЯловичий язик на грилі\nІнгредієнти: яловичий язик, суміш перців (горошком), сіль, ріпчаста цибуля, рослинна олія.\nМова добре помити і покласти в холодну воду. Відварювати обов’язково цілком. Варити протягом приблизно 2,5 годин, додавши за 30 хвилин до готовності цибулину і сіль. Готовий мову остудити і очистити від шкіри. Нарізати скибочками. Ці скибочки змастити олією і обсмажити на грилі по 2 хвилини з кожного боку. Жменя перцю горошком розчавити плоскою стороною широкого ножа і посипати їм готовий мову.\nСвинячі реберця в гостро-солодкою глазурі\nІнгредієнти: свинячі реберця: близько 3 кг, грубозерниста сіль, коричневий цукор: 3 столових ложки, часник (подрібнений): 2 головки, свіжий чебрець: 2 чайних ложки, перець чилі (порошок): 3 столових ложки , мелений чорний перець, кайенский перець: 1/4 чайної ложки, яблучний сидр: 3 чашки, кетчуп: 3 чайних ложки, дижонская гірчиця: 2 столових ложки, вустерширський соус: 2 чайні ложки.\nРеберця не розділяти, а тільки надрізати мембрани між ними гострим ножем.\nЗмішати 1 столову ложку солі, коричневий цукор, часник, чебрець, порошок чилі, 1/4 чайної ложки чорного перцю і 1/4 чайної ложки кайенского перцю. Натерти цією сумішшю реберця, покласти їх на решітку для гриля, прикрити чим-небудь і прибрати в холодильник на 4 години, а краще на ніч.\nЗмішати сидр, кетчуп, гірчицю і вустерширський соус в каструлі і поставити на середній вогонь, він повинен злегка покипіти близько 30 хвилин.\nРеберця готувати на грилі до тих пір, поки вони не стануть м’якими, після цього готувати ще хвилин 40, поливаючи їх соусом і перевертаючи. Розділити реберця і подати на стіл.\nШашлик з яловичої печінки з яблуками\nІнгредієнти: свіжа яловича печінка: 1 кг, великі кисло-солодкі яблука: 2 шт, ріпчаста цибуля: 2 головки, соєвий соус: 4 столових ложки, яблучний оцет: 1 столова ложка, вода: 1/2 склянки , подрібнена зелень петрушки: 1 столова ложка.\nПечінка очистити від проток і плівок і нарізати шматочками. Цибулю нарізати кільцями, одне яблуко нарізати досить великими шматочками, другий натерти на тертці. Яблучне пюре змішати з соєвим соусом, оцтом, водою, водою і зеленню петрушки. Покласти в блюдо печінку, цибулю та яблука, залити маринадом, перемішати, прибрати на 1 годину в холодильник.\nСмажити на шампурах, цибулю і великі шматочки яблук також можна нанизати на шампури. Печінка готується дуже швидко, не більше 15. Інакше вона буде пересушеної.\nКурячі грудки в грецькому маринаді\nІнгредієнти: філе грудок: 4 шматки, оливкова олія: 1/2 склянки, сік одного лимона, паприка: 1/2 чайної ложки, подрібнений часник: 2 зубчики, мелений чорний перець, сіль: 1 чайна ложка.\nПриготувати маринад, віночком збивши оливкову олію з часником, перцем, паприкою, сіллю і лимонним соком. Грудки залити маринадом, ретельно переміщати руками і залишити в холодильнику не менше ніж на 6 годин. На грудках можна зробити невеликі надрізи. Так маринад краще оживляти м’ясо.\nОбсмажити курку на решітці, але не дуже довго, щоб вона залишилася соковитою.\nКурка на грилі з кардамоном, імбиром і гвоздикою\nІнгредієнти: гвоздика: 1 столова ложка, кардамон: 10 стручків, кориця: 5 паличок, рапсове масло: 2 столові ложки, свіжий імбир (подрібнений): корінець, довжиною 10 см, часник: 1 головка , гірчичні зерна: 1 чайна ложка, грубозерниста сіль, мелений чорний перець, цедра і сік одного лайма, курка, вагою приблизно 1,5 кг.\nЗмішати гвоздику, кардамон і корицю в мисці, залити холодною водою і залишити на 1-4 години. Нагріти масло на середньому вогні, додати імбир і часник, готувати близько двох хвилин до м’якості. Додати гірчичні зерна і готувати ще 30 секунд. Додати 1/2 чашки води, цедру і сік лайма, сіль і перець, довести суміш до кипіння і готувати 1 хвилину. Збити в блендері до стану однорідної пасти, можна додати води, якщо необхідно. Охолодити.\nКурку розділити в районі грудки, щоб можна було її «розпластати» на решітці для гриля. Натерти її з усіх сторін пастою і поставити маринуватися в холодильник на 1-4 години. Дістати за 30 хвилин до того, як курка буде відправлена на гриль.\nПідготувати вугілля. Курку потрібно коптити, тому готувати її потрібно в щільно закритому грилі, використовуючи вугілля, отриманий з різних порід дерева. На гаряче вугілля додати розмочені спеції. Закрити гриль хвилин на 5, щоб він наповнився ароматним димом. Коптити курку приблизно 1 годину.\nКоролівські креветки в грецькому маринаді\nІнгредієнти: свіжоморожені очищені креветки: 1 кг, оливкова олія: 100 г, сік одного лимона, подрібнений часник: 3-4 зубчики, мелений чорний перець, подрібнена зелень петрушки: 1 столова ложка, сіль.\nКреветки розморозити, виклавши їх у друшляк і залишивши на одній з найменш холодних полиць холодильника. Час розморожування – 6-8 годин. Відталі креветки обполоснути холодною водою і обсушити на паперовому рушнику.\nОливкова олія збити з лимонним соком, часником, перцем, сіллю і петрушкою. Залити креветки маринадом, ретельно переміщати, поставити в холодильник на годину.\nСмажити на решітці або шампурах до тих пір, поки креветки НЕ порозовеют.\nІнгредієнти: риба – сібас, розмарин, часник, велика морська сіль, оливкова олія.\nРибу почистити і випатрати, розмарин дрібно нарубати, часник роздавити плоскою стороною ножа. Рибу посолити всередині і зверху, в черевце закласти суміш розмарину і часнику. Грати гриля і саму рибу змастити маслом. Обсмажувати приблизно по 10-12 хвилин з кожного боку, періодично змащуючи маслом.\nКальмар з орегано\nІнгредієнти: свіжий або свіжоморожений кальмар, рослинне масло, лимонний сік, сіль, мелений білий перець, мелений сушений орегано.\nКальмар промити, очистити і нарізати уздовж. Свіжоморожений попередньо розморозити, поклавши в друшляк і поставивши на саму теплу полицю холодильника.\nНанизати кальмар на дерев’яні шампури і залити маринадом з лимонного соку і спецій. Маринувати в прохолодному місці приблизно 2 години.\nСмажити на вугіллі по 2-3 хвилини з кожного боку, збризкуючи залишками маринаду. Головне – не пережарити кальмар, інакше він буде жорсткий, як гума.\nСподіваємося, що рецепти вам сподобалися і вони стануть в нагоді вам, коли ви наступного разу підете на природу!\nPrevious Цікаві способи застосування солі\nNext Відкриття по сусідству: вчені 4 роки вистежували двійник Землі


Ремейк destroy all humans! 2 випустять тільки на play station 5, xbox series x / s і пк - IT поради та новини\nдодому Без рубрики Ремейк destroy all humans! 2 випустять тільки на play station 5, xbox...\nРемейк destroy all humans! 2 випустять тільки на play station 5, xbox series x / s і пк\nРозробники thq nordic готують ремейк destroy all humans! 2, який вийде десь наступного року, нещодавно пояснили в інтерв’ю, чому ремейк культової класичної гри уникає play station 4, xbox one і switch. Команда вирішила перейти на більші, більш детальні рівні відкритого світу на консолях наступного покоління замість того, щоб жертвувати якістю або розміром для старих машин.\nМайже через рік після виходу ps5 і xbox серії x/s консолі все ще важко знайти, і більшість великих (і невеликих ігор), анонсованих досі, залишаються випущеними на різні покоління консолей. Навіть ігри aaa від самих виробників консолей, такі як майбутня гра sony horizon forbidden west або microsoft halo infinite, випускаються як на машинах поточного, так і наступного покоління.\nТому може здатися дивним, що рімейк культової класичної гри епохи ps2-destroy all humans! 2, є одним з небагатьох ексклюзивів серії x / s для ps5 і xbox, анонсованих на 2022 р. В інтерв’ю the escapist, розробник ігор black forest (ті ж люди, які розробили оригінальний destroy all humans! ремейк) пояснив, чому команда зосередилася лише на нових консолях. За їх словами, це робиться для того, щоб він міг створювати великі, більш красиві світи, не ставлячи під загрозу гру для старих консолей, таких як switch.\n” це був дуже важкий вибір для всіх”, – пояснив помічник креативного директора black forest стефан шмітц.”або нам довелося б випустити нову гру з потенційно слабкими візуальними ефектами в порівнянні з ремейком destroy all humans!, щоб розмістити більші і щільні карти другого покоління, або нам довелося б відмовитися від старого покоління і витрачати час на оптимізацію і дати час команді, щоб створити більший, кращий світ і бойовий досвід. Ми вирішили піти останнім шляхом, оскільки це дозволило нам зробити великий крок вперед для destroy all humans 2-з точки зору візуальної якості”.\nШмітц навів приклад ескапісту, описавши, як розробники змогли розмістити в п’ять разів більше об’єктів на великих рівнях, додавши більше глибини і деталей, щоб гравці могли їх виявити, подорожуючи в якості інопланетного загарбника крипто.\nЗвичайно, оскільки нові консолі все ще важко знайти, я, за винятком деяких фанатів, не буду надто радий рішенням залишити старі машини. Тим не менш, я також радий бачити, що розробникам дозволено зосередитися на більш новому, більш потужному обладнанні, замість того, щоб йти на жертви, щоб запустити гру на обладнанні майже десятирічної давності, такому як оригінальна xbox one.\nпопередня статтяXiaomi mi smart band 6. Nfc-версія браслета з’явилася у продажу в європі\nнаступна статтяРемейк destroy all humans! 2 не випустять на xbox one і playstation 4, щоб зробити гру красивішою і більше\nОскароносна актриса маріса томей розповіла про те, як вона запропонувала продюсеру sony pictures емі паскаль, що тітка мей буде в одностатевих стосунках в трилогії...


У багатьох країнах світу сьогодні святкують День усіх закоханих – День святого Валентина\nІсторія походження цього свята оповита легендами та міфами. Начебто був такий собі простий римський священик Валентин, якого під час гонінь на християн імператором Клавдієм стратили у 269 році (спочатку жорстоко побили палицями а потім відтяли голову). Тіло Валентина християни поховали у катакомбах біля Фламінієвої дороги. Вже у 350 році на місці його могили спорудили базиліку. У 496 році папою Геласієм був встановлений день пам’яті цього святого (14 лютого), але в 1969 році дата була викреслена з календаря католицької церкви, оскільки Валентина визнали постаттю міфічною. Так чи інакше, але наприкінці середніх віків в Англії з’явився звичай у день святого Валентина надсилати коханій записку з освідченням у коханні. Такі послання почали називати «валентинами», і дівчата навзаєм відповідали коханим, називаючи їх так само - Валентинами. Не в останню чергу це було пов’язане зі стародавнім повір’ям, що саме 14 лютого паруються птахи. Згодом вигадали ще одне пояснення: буцімто у стародавньому Римі був звичай серед підлітків писати імена своїх коханих на записках, які присвячувалися богині Фебруаті Юноні. Так чи інакше, але звичай обмінюватися «валентинками» зберігся і по сьогодні. І не лише на заході - після падіння комуністичного режиму «день святого Валентина» став надзвичайно популярним неофіційним святом на теренах колишнього Радянського Союзу. Втім забули головне: у день святого Валентина заприсягалися не взагалі в коханні, а саме у вічному коханні. Пам’ять про мученика, котрий постраждав не заради коханої, а заради Христа, була пам’яттю про те, що вічність є, що любов – це не просто весняне бродіння гормонів у крові, і що любов, яка не зберігає вічності вічно – і не любов взагалі. У цей світлий і радісний день варто пам’ятати, що Україна – лідер у Європі за кількістю розлучень. За даними Держкомстату в Україні розлучаються 44,3% подружніх пар. А якщо взяти до уваги цивільні шлюби, які також розпадаються, то рівень розлучень сягає 61%. Тому ж, хто не хоче замислюватися над сумною статистикою, не вірить у вічне кохання і має сумніви щодо існування святих, можна порадити просто послухати гарну пісню на цю тему. Приміром, Тома Вейтса Вlue Valentines.\n70 років тому (1946) у Пенсильванському університеті США фірмою IBM був представлений ENIAC – один із перших у світі комп’ютерів, створений під керівництвом американських учених Д. Маучлі та Д. Еккерта.\nНапередодні XXIII з’їзду ЦК КПРС, через 10 років після початку хрущовської відлиги з її розвінчанням культу особи Сталіна, 14 лютого 1966 року з’явився лист 25 діячів радянської науки, літератури і мистецтва до тодішнього генсека Леоніда Брежнєва проти спроб реабілітації Сталіна. Лише 10 років знадобилося країні, аби забути криваве минуле й відчути ностальгію за «сильною рукою». У листі наголошувалося на необхідності оприлюднення фактів щодо здійснених тираном злочинів. Серед підписантів був академік Андрій Сахаров, балерина Майя Плісецька, письменник Віктор Некрасов, актор Іннокентій Смоктуновський, театральний режисер Георгій Товстоногов.\n5 років тому (2011) у Королівстві Бахрейн, під час хвилі Арабської весни, почалися заворушення. Серед усіх держав Перської затоки, а всі вони за виключенням Іраку монархії, Бахрейн виявився найслабшою ланкою. Нафтові ресурси цієї маленької острівної держави майже вичерпані, вона є найбіднішою країною Перської затоки (звісно, у порівнянні з супербагатими Саудівською Аравією чи Катаром). Країною впродовж тривалого часу править сунітська династія, а суніти є меншістю, й складають лише 30% населення країни. Звісно, що шиїтам це не подобається і вони вийшли на вулиці з протестами проти фактичної дискримінації – ані в уряді, ані в парламенті країни не було жодного шиїта, до того ж в країні відбувалося декілька голосних політичних процесів проти їхніх одновірців. Досить швидко ситуація набула загрозливого характеру – на головній площі столиці Манами зібралося 100 тисяч протестувальників (при 500-тисячному населенні країни) з вимогами рівності. У відповідь король розігнав табір опозиціонерів. Утім, протести не вщухали і в березні 2011 року Саудівська Аравія і ОАЕ на прохання влади ввели до Бахрейну військово-поліцейський контингент і придушили повстання. Для Саудівської Аравії, чиїм сателітом по суті і є Бахрейн, та й для інших сунітських держав Затоки варіант приходу до влади в Бахрейні шиїтів – неприпустимий. Їх непокоїть посилення впливу в арабському світі шиїтського Ірану. Стабільність у цьому маленькому королівстві важлива і для США, адже з 90-х років минулого століття в столиці Бахрейну базується П’ятий флот американських ВМС. Під час рогзгону мирних демонстрацій владою Бахрейну у 2011 році Сполучені Штати обурення не висловлювали.\n150 років з дня народження Миколи Прокоповича Василенка (1866–1935), історика, громадського, державного діяча, члена Української Центральної Ради, голови Ради Міністрів, міністра закордонних справ і народної освіти УНР, президента Української академії наук (1921-1922). Дата відзначається на державному рівні згідно з Постановою Верховної Ради України від 2 лютого 2016 року. У 2006-2008 роках Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України видав вибрані твори Миколи Василенка у трьох томах (видавництво «Юридична думка»). На честь Миколи Василенка у 1991 році названо вулицю у Солом’янському районі столиці.\n120 років від дня народження Едуарда Артура Мілна (1896-1950), англійського астрофізика і математика, президента Лондонського математичного товариства і Лондонського королівського астрономічного товариства. Основні наукові праці стосуються фізики зоряних атмосфер, теорії внутрішньої будови зірок, космології.\n115 років від дня народження Амді Гірайбая (справж. – Лятіф Абдулафат; 1901–1930), кримськотатарського поета, історика. Народився в селі Єні-Кале, у сім’ї мусульманського богослова. Закінчив початкову школу в Карасубазарі, навчався в середній школі-рушдіє у Сімферополі. У 1921 році вступив на робітфак Кримського Державного університету, але незабаром залишив його з матеріальних причин. Працював у Наркомнаці. У 1918-1923 роках написав свої кращі поетичні твори. У 1923 році за сприяння відомого діяча першого уряду Кримської АРСР Велі Ібрагімова, направлений на навчання до Туреччини. Навчався на філософському факультеті Стамбульського університету, підготував дисертацію «Історія Криму», в якій розвивав ідеї пантюркізму. У 1926 році повернувся до Криму. Працював у облраді Товариства нового алфавіту. 1928 року заарештований у справі кримськотатарської національної партії Міллі-Фірка. Звинувачений у націоналізмі і шпигунстві. 17 грудня 1928 року Судовою колегією ОГПУ засуджений до вищої міри покарання. Розстріляний 13 вересня 1930 року в Бутирській в’язниці. Реабілітований у 1991 році.\n105 років від дня народження Віллема Йогана Колфа (1901-2009), нідерландського уролога, одного з піонерів у галузі створення штучних внутрішніх органів. З 1950 року – в США. Створив і вперше застосував (1943) штучну нирку для боротьби з нирковою недостатністю. Керівник програм і відділів зі створення штучних органів у США.\n100 років від дня народження Масакі Кобаясі (1916-1996), відомого японського кінорежисера і сценариста, якого вважають майстром воєнної тематики, хоча хорор і «самурайські» фільми він теж знімав чудово. Режисер-постановник фільмів «Умови людського існування» (10-годинний епос про війну; автор називав його найголовнішим своїм фільмом), «Повість про китайські привиди», «Квайдан» (спецприз МКФ у Канні, 1965), «Харакірі» (спецпремія МКФ в Канні, 1963), «Повсталий» (1967, приз ФІПРЕССІ на МКФ у Венеції), «Дім без обіднього столу» (1985). Декілька років працював над документальною стрічкою про воєнних злочинців «Токійський процес» (1983, премія ФІПРЕССІ на МКФ у Західному Берліні). За фахом Масакі Кобаясі філософ, і якщо кажуть про нього як про майстра воєнної тематики, то мають передусім на увазі не майстерність батальних зйомок, а перш за все вміння піддавати тонкому аналізу мілітаристську психологію японського суспільства, починаючи з Середньовіччя, й закінчуючи новітнім часом, ганьбою й трагедією Другої світової війни. До того ж Кобаясі майже 6 років прослужив на фронті рядовим. «Якби був офіцером, не зняв би стільки фільмів про війну», – іронізував режисер. Упродовж деякого часу Кобаясі співпрацював з відомим японським письменником, послідовником європейських екзістенціоналістів Кобо Абе, разом вони зняли антивоєнну драму «За товстою стіною», але в подальшому їхні творчі шляхи розійшлися. В Японії Масакі Кобаясі, як і Акіра Куросаву, називають космополітом, для націоналістів за «Токійський процес» він зрадник, але для більшості японців Кобаясі – совість нації, адже у своїх фільмах режисер не оспівував квітучу сакуру й красу гейш, а розповідав безжальну правду про криваву історію своєї країни, про її злочини і пороки.\n86 років від дня народження Георгія В’ячеславовича Якутовича (1930-2000), українського графіка, ілюстратора. Народний художник України, академік АМ СРСР, лауреат Державної премії України ім. Т.Г. Шевченка (1983, 1991). Визначний майстер у галузі книжкової та станкової графіки, кінодекораційного мистецтва. Був художником-постановником фільмів «Тіні забутих предків», «Захар Беркут».\n80 років від дня народження Анни Герман (1936-1982), популярної польської естрадної співачки.\n5 років тому пішов із життя сер Джордж Ширінг (1919–2011), джазовий піаніст-віртуоз і композитор, дворазовий володар «Греммі». З народження був незрячим. Грі на фортепіано Ширінг навчався з трьох років, проте вищої музичної освіти не здобув, натомість грав у місцевих лондонських пабах. У 1947 році Ширінг емігрував до США, де прославився як видатний джазовий піаніст. Саме в Америці у 1949 році він зібрав перший «Квінтет Джорджа Ширінга», з яким записувався на найбільших американських лейблах. Через два роки квінтет Ширінга виконав композицію «September in the rain», яка стала першим хітом групи, а широку популярність гурту принесла композиція «Lullaby of Birdland» (присвячена легендарному саксофоністу Чарлі Паркеру; пісня стала джазовим стандартом). Всього у творчому доробку Ширінга понад 300 творів, багато з яких у період з 1950-х по 1990-і роки потрапляли в американські чарти. У 1978 році квінтет розпався, проте кар’єра Дж. Ширінга на цьому не закінчилася. Він продовжував грати, кілька разів номінувався на «Греммі», а його композиції незмінно опинялися в чартах Billboard. Остання його платівка вийшла у 2006 році. Протягом життя Джордж Ширінг встиг співпрацювати з рядом легендарних музикантів, серед яких Нет Кінг Коул і Біллі Екстайн. Ширінг згадується у культовому романі американського письменника-бітника Джека Керуака «На дорозі».\nРоковини смерті Мікеле Ферреро (1925–2015), італійського бізнесмена, власника концерну Ferrero. За свідченням Forbes Мікеле Ферреро був найбагатшою людиною Італії, його статки оцінюються у 17 мільярдів доларів. Володів торговельними марками Nutella, Ferrero Rocher, Rafaello, Кіндер-сюрприз, Tic Tac.


Платники податків досі платять за київське житло сумських нардепів\nМедуниця, Сугоняко, Лаврик та Молоток отримують з бюджету компенсацію за столичні готелі та квартири\nЧетверо з шести сумських нардепів продовжують отримувати гроші на житло, у якому вони мешкають у Києві, повідомляє Depo.Суми.\nТак, за даними "Голосу України", де опубліковано підсумки третього кварталу, Олег Медуниця, Олександр Сугоняко, Ігор Молоток та Микола Лаврик щомісяця приходять за бюджетними грошима, які вони витрачають, винаймаючи помешкання у столиці. Не отримують компенсації Андрій Деркач і Владислав Бухарєв.\nНагадаємо, півроку тому ситуація була такою самою: четверо з шести отримували ці кошти.\nВтім, спостерігається тенденція до відмови депутатського корпусу від цього архаїчного блага. Якщо в жовтні-грудні 2014 року таку компенсацію отримували майже 300 народних обранців, то в 2015 - лише 180.


Вологість повітря на Supersadovnik.ru\nУ звичайній квартирі вологість повітря зазвичай 30-40% (при температурі 16-20&# 186-С). Особливо сильно вона знижується під час опалювального сезону.\nОптимальна для людини вологість повітря - 45-55% (при температурі 18-24º-С). Якщо вологість повітря нижче, у людини підвищується сухість шкіри, слизових носа і рота, що, в свою чергу, може викликати бронхіт і пневмонію.\nОптимальна для рослин вологість повітря - 70-80% не є комфортною для людини.\nОзнаки сухості повітря наочно виявляються в стані рослин:\nЛистя зморщується або скручуються;\nКінчики листя стають коричневими і засихають. Особливо часто це можна спостерігати у нефролепсіса і циперуса;\nМолоде листя розвиваються не повністю;\nБутони розкриваються або опадають;\nРослини особливо часто вражають деякі шкідники - в першу чергу павутинний кліщ, трипси і білокрилка.\nКімнатні рослини страждають від низької вологості повітря. Якщо намагатися виправити ситуацію за рахунок збільшення поливу, можна взагалі погубити рослини. Спробувати знайти золоту середину можна за допомогою зволожувачів повітря.\nСатуратор прекрасно зволожує повітря, в опалювальний сезон повісьте його на батарею.\nЕлектричний зволожувач - дороге, але зате найефективніший засіб зволоження.\nУ хорошому пульверизаторі є пристрій, що дозволяє відрегулювати його на найдрібніше розпорошення.\nКімнатний фонтанчик не тільки підвищує вологість повітря, але і прикрашає кімнату.\nАкваріум заспокоює нерви і насичує вологою повітря.\nНайпоширеніший спосіб зволоження повітря - це обприскування, але він підходить тільки для квітів з жорсткими блискучим листям. Якщо обприскувати оксамитові або дуже тонкі листи (сенполія, стрептокарпус, пеперомія, каладиум та ін.), Можуть з'явитися паразитарні гриби і розвинутися мікозного захворювання - рослина загине. Обприскувати листя краще знизу - саме тут розташовуються продихи, які поглинають вологу. А використовувати потрібно відстояну або дистильовану воду, інакше на листках будуть утворюватися білясті вапняні плями.\nОсінь-зима: як уникнути помилок у догляді за кімнатними рослинами\nДля вирощування підщеп зазвичай використовують свіже насіння, що володіють хорошою життєдіяльністю і високою схожістю. Слід, однак, мати на увазі, що в окремі роки в силу несприятливих кліматичних умов свіжого насіння може не вистачити. Тому в роки…\nЩо таке фіттонія, правильний догляд за фіттонія\nФіттонія чудове кімнатна рослина родом із тропічних районів Америки. Воно зайняло гідне місце на вікнах росіян. Ятоже придбала неодревесневшіе держак фітонії, посадила його в невеликий горщик і накрила скляною банкою. Втечение двох тижнів він…\nproroslini.ru » Дача » Вологість повітря


Casa Mafalda в Сотомаріна в Італія - Найкращі знижки на перебування в готелях\nСотомаріна закладів розміщення\nVia S. Marco 1555, Sottomarina Town Center, Сотомаріна, Італія, 30015 - Показати на карті\nНа основі 327 відгукиПодивіться, що сказали гості\nБільше про Casa Mafalda\nЗнходиться в Кіоджа, Casa Mafalda є відмінним місцем для вивчення Кьоджа і його околиць. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Завдяки своєму зручному розташуванню, готель пропонує вам легкий доступ до визначних місць, які варто оглянути.\nВ Casa Mafalda, робиться все можливе для того, щоб гості відчували себе комфортно. Для цього готель пропонує найкращі послуги та умови. Ви можете насолоджуватися у готелі підібраними характеристиками топ-класу, такими як сімейний номер, прокат велосипедів.\nКрім того, всі номери оснащені такими зручностями, як кондиціювання, підігрів, письмовий стіл, балкон, телевізор з РК / плазмовим екраном, щоб задовольнити потреби найвибагливіших клієнтів. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Чудові визначні місця та відмінне місце розташування Casa Mafalda - ідеальна база для приємного перебування в Кьоджа.\nБудь ласка, повідомте адміністрації Casa Mafalda очікуваний час свого приїзду заздалегідь. Для цього ви можете скористатися полем для особливих побажань під час бронювання або зв'язатися безпосередньо з адміністрацією за контактними даними, зазначеними у підтвердженні бронювання.\nНа основі 327 відгуки\nУсі типи мандрівників (327)


Всім нам знайоме відчуття розбитості, байдужості і байдужою млявості, коли здається, ніщо не здатне порадувати. Кажуть, можна пройтися по магазинах, але Ви вчора там були і тепер економите. Вам пропонують послухати музику, але вона і так звучить у кожному магазині і в будь-якому транспорті, і тому вже раздражат. Можна подивитися телевізор, але що там нового?\nУ такі моменти і хотілося б підняти настрій, коли воно на нулі, але воно само собою не поліпшується. Що ж зробити, щоб світ заграв новими фарбами, і від цього можна було відчути всю повноту щастя від простих і звичайних речей?\nПоганий настрій — проблема, яку стільки ж років, скільки існує людство. Тому досвід боротьби з нею великий, і є безліч способів від неї позбутися. Ми розповімо лише про найпопулярніші і дієвих з них.\n1) Метод перший — це з’їсти що-небудь смачненьке. У разі занепаду сил і відсутності позитивних емоцій нашому організму просто катастрофічно не вистачає ендорфінів (гормонів щастя). І найпростіший спосіб їх отримати — це побалувати себе шоколадом або шматочком тортика. Спрацьовує такий метод, як правило, безвідмовно, але у нього є один дуже суттєвий недолік — кілька таких ось сеансів поліпшення настрою і зайві кілограми не змусять себе довго чекати.\n2) Другий метод отримання все тих же гормонів щастя — зайнятися сексом. Але, погодьтеся, він теж не завжди доступний, тому що людина, у якої кішки шкребуть на серці, швидше потребує розуміння і вербальному спілкуванні.\n3) Третій спосіб підняти собі настрій — поговорити з другом або подругою. Ніщо не може так абстрагувати людини від його власних проблем, як душевна бесіда. Прикладіть всі зусилля, щоб забути про всі тривоги, а для цього слухайте співрозмовника з інтересом та увагою.\nЧастою причиною поганого сну може стати психо-емоційне перенапруження протягом довгого часу чи банальна фізична втома. Тому, якщо Ви не знаходите жоден із способів відповідним, просто ляжте спати. Дуже може бути, що коли Ви прокинетеся, обов’язково побачите все іншими очима. Вам захочеться слухати музику, танцювати чи співати. А як казав великий В. Шекспір: «Музика глушить печаль».\nЧасом потрібно вміти радіти просто сьогоднішнього дня, усвідомлюючи, що багато чого, що маємо, ми просто не цінуємо і сприймаємо його в нашому житті як належне. Як здорово просто повернутися додому і обійняти рідну людину або просто зателефонувати близькій одному! Потрібно намагатися пам’ятати про це кожну хвилину …


Відносини, які існують між знаками в знаковій системі, називаються парадигматичними. Серед найважливіших парадигматичних відносин – синонімія, омонімія і ін. Разом з парадигматичними відносинами між знаками існує і інший тип відносин – синтагматичні. Синтагматичні називаються відносини між знаками, виникаючі в процесі їх комбінування. Саме синтагматичні відносини забезпечують існування тексту – результату дії знакової системи в процесі комунікації.\nЗнаки мають свою класифікацію, і класифікуються вони так.\nОдиничні та системні: одиничний знак є єдиним у своєму класі знаків, системний знак — це знак, який входить до певної знакової системи.\nУмовні та природні: у природних знаків, на відміну від умовних, означаюче та означуване утворюють природну єдність (міміка). Умовні знаки в свою чергу поділяються на довільні та символічні: зображення довільного знаку нічого не говорить про його значення, символічний знак подібний до свого значення.\nПрямі та опосередковані: прямі знаки безпосередньо посилаються на предмет або явище, опосередковані мають денотатом інші знаки.\nСинтагматичні та асинтагматичні: синтагматичний знак є частиною повідомлення, асинтагматичний знак несе ціле повідомлення.\nТематичні (обмежені) та атематичні: тематичні знаки використовуються винятково для передачі певної спеціалізованої (тематичної) інформації, атематичні знаки можуть використовуватись для передачі будь-якої інформації.\nСтатичні та операційні: операційні знаки означають операції над іншими знаками, статичні знаки такої функції не виконують.\nСитуативні та аситуативні: ситуативні знаки набувають різних значень в залежності від ситуації, аситуативні знаки своїх значень не змінють.\nКласифікація знакових систем за особливостями знакового складу:\nЗамкнені та відкриті знакові системи: в замкнених системах кількість знаків чітко визначена, і кожен новий знак перетворює вихідну знакову систему у нову; у відкритих системах поява нових знаків не порушує старої системи.\nПрості та складні знакові системи: прості складаються з однорідних знаків, складні — з різнотипних знаків. Складні системи можуть бути одно- та багатоярусними. В останніх виникає ієрархічне підпорядкування — знаки однієї підсистеми можуть бути зведені, спрощені до знаків іншої.\nПерехресні та самобутні знакові системи: всередині перехресних систем містяться одні і ті самі знаки, самобутні — не перетинається з іншими.\nКласифікація знакових систем за матеріальною природою:\nзвукові (усна мова, музика тощо), сприймаючий аналізатор — слуховий;\nграфічні (алфавіт, живопис, фотографія, стенографія, загальнонаукові символи, ноти, ієрогліфи тощо), сприймаючий аналізатор — зоровий;\nрух (танець, мова глухонімих, положення рук регулювальника), сприймаючий аналізатор — зоровий;\nзапах, сприймаючий аналізатор — органи нюху;\nколір (світлофор, кольори як символи), сприймаючий аналізатор — зоровий;\nформа (співвідношення опуклостей та впадин в алфавіті сліпих), сприймаючий аналізатор — тактильний, органи дотику;\nпредмет (ялинка як символ новорічних свят, обручка як символ одруженості), сприймаючий аналізатор — зоровий;\nматеріал (золото як символ багатства, сталь як символ міцності), сприймаючий аналізатор — зоровий;\nвчинок (заручини як символ обіцянки вступити у шлюб), сприймаючий аналізатор — переважно зоровий. На основі узагальнення літературних даних і досліджень можна визначити шість функцій знаків і знакових систем в діяльності людини:· сигнальну — як спонука до діяльності: знак виступає в ролі сигналу;· наочно-образну — як опору для зовнішньої і внутрішньої наочності при рішенні оперативних задач в діяльності (знаки-ознаки, знаки- символи, іконічні знаки);· інформуючу — про стан і характеристики предметів і явищ, що позначаються (кодові знаки);· інтеграційну — об'єднання і ущільнення інформації в знаку або ЗС за рахунок узагальнення в числовому значенні і багатовимірності знакових систем, що використовуються (складені знаки);· структуруючу — організуючу і настроюючу систему прийому і переробки знакової інформації;· комунікативну — як засіб організації даного спілкування.Результатом переробки інформації є формування образно-понятійної моделі діяльності, а також оперативних образів, що відображають взаємозв'язок знаків і позначених предметів.Процес формування цієї моделі має три ступені: • виділення інформативних блоків (формування семантичних груп і комплексів, які забезпечують найбільшу ефективність рішення задачі); • формування на основі інформативних блоків семантичного поля і простору, найхарактернішого для даного типу діяльності; • локалізація інформативних пунктів шляхом уявного встановлення просторово-часових орієнтирів або опорних осей, які необхідні для визначення взаємозв'язків об'єктів, що позначаються.Наочність нами розглядається в двох аспектах: як схожість знака із зовнішнім виглядом предмету (зовнішня наочність), що позначається, і як відволікання і виділення з об'єкту найістотніших сторін і відносин, необхідних для успішного вирішення задачі в діяльності, і представлення їх в знаку так, щоб вони давали можливість відразу відтворювати корисну інформацію, як би «бачити» рішення задачі (внутрішня наочність).Таким чином, при формуванні образно-понятійної моделі діяльності створюється інформаційна система зорових образів, вербальних і семантичних компонентів, які об'єднуються для вирішення певних оперативних задач і виконують в цьому процесі різні функції: пізнавальні і керівники.


Прогноз погоди в Україні на середу, 20 лютого\n/ Прогноз погоди в Україні на середу, 20 лютого\n19 лютого 2013, 18:01\nУ середу трохи потеплішає на всій території України. У західних, північних та місцями в центральних областях очікується мокрий сніг. У Криму сильний дощ зі снігом. Максимально низька температура на заході -6 морозу, а максимально висока вдень в Одесі +5 градусів тепла. Вітер східний, північно-східний і південно-східний 5-10 м / с.\nСніг. Температура вдень -3 ... -1 градусів, вночі -10 ... -8 морозу. Вітер південно-східний 5-10 м / с.\nДощ зі снігом в Криму, в інших східних областях без опадів. Вдень трохи потеплішає +2 ... +4 градусів, вночі -3 ... 0 морозу. У Криму вночі -2 ... 0 градусів. У Запорізькій та Миколаївській області вночі -4 .. -2. В одеській області вдень +3 ... +5 тепла. Вітер південно-східний та північно-східний 5-10 м / с.\nСніг, мокрий сніг, місцями сильний сніг. Температура вночі -6 ... -4, удень -1 ... +2 градусів. У Чернівецькій області вночі -9 ... -7 градусів. На Волині вночі -4 ... -2 морозу. На Закарпатті вдень +1 ... +3 тепла. Вітер південно-східний 5-10 м / с.\nБез істотних опадів. Вдень трохи потеплішає -2 ... 0 градусів, вночі -7 ... -5 морозу. У Донецькій області вдень тепліше до -1 ... +1 градусів. У Луганській області вночі -6 ... -4 градусів морозу. Вітер південно-східний 5-10 м / с.\nСніг в більшості областей. Температура вдень -2 ... +1 градусів, вночі -5 ... -3 морозу. У Дніпропетровській і Полтавській областях вночі -6 ... -4 градусів. Вітер південно-східний 5-10 м / с ..\nСніг. Температура вдень -2 ... 0 градусів, вночі -7 ... -5 нижче нуля. Вітер південно-східний 5-10 м / с.\nпрогноз погоди , погода в Україні , погода на середу , 20 лютого\nНаступна новина У бельгійському аеропорті викрали алмази на мільйони євро\nПопередня новина Висока мода у Великобританії: леопардові пальта з гумовими вставками


Віктор Єрофєєв: «Головне завдання літератури – боротьба з ентропією» | Читомо\nЧитомо > Інтерв’ю > Віктор Єрофєєв: «Головне завдання літератури – боротьба з ентропією»\n13.06.2017 0 Автор: Андрій Мартиненко\nУ рамках «Книжкового Арсеналу» до Києва завітав один із провідних російських письменників останньої чверті століття – Віктор Єрофєєв. Серед його найвідоміших книжок «Російська красуня», «Енциклопедія російської душі» і «Хороший Сталін». На «Арсеналі» відбулась презентація українського видання його нової книжки «Тіло», що вийшла у видавництві «ArtHuss». Ми поговорили з автором про цю книжку, цензуру, скандали, культурні прірви, роль літератури й те, звідки беруться письменники.\n– На скільки вже мов перекладена ваша нова книжка «Тіло»?\n– «Тіло» якимось загадковим чином прокладає собі шлях через назву. І ті країни, де тіло тією чи іншою мірою повторює російську назву «Тело», вони перші. Тому поки вона вийшла у слов’янських країнах: у Польщі, Словенії, Сербії і, здається, ще в Болгарії. І от п’ята мова – це українська. І «Тіло» не випадково так прокладає собі шлях, тому що саме в цих мовах «тіло» звучить водночас спокусливо і дещо лячно, тобто, це ніби і заборонена тема, і солодка. І загалом тут слов’яни здебільшого перебувають в одній культурній ситуації.\n– А чи стикалися ви з цензурою? Адже тема для багатьох доволі делікатна, насправді. Принаймні, багато-хто її такою сприймає. Чи мали ви справу з якимось цензуруванням саме цієї книги? І яка ситуація загалом?\n– Якщо говорити про Росію, то ця книжка вийшла у целофані, ніби презерватив, зі знаком «18+», і, відповідно, коли потенційний читач не може її відкрити й зазирнути, це, звісно, обмежує можливості продажу. Це така суспільна не цензура, а, я би сказав, суспільний контроль за книгою. Але, крім того, варто зауважити, що на матірні слова, до речі, як і в українському виданні, поставлені зірочки. Це, можна сказати, теж якась цензура. Я б сказав, що це нове явище, тому що ще сім років тому в Росії на мої книжки такі зірочки не ставили.\n.Ми стаємо майже пуританською країною, дуже сильно зросла заборонна роль церкви, і от навіть книги відчули цей вплив.\n– До речі, у нас теж деякі книжки виходять у целофані. Так, наприклад, було з останньої книжкою Палагнюка, яка у нас вийшла. Але, з іншого боку, ставлять зірочки. Дещо парадоксальна ситуація виходить. А чи бувало таке, що ваші книжки спочатку видавали, а потім вилучали з продажу, у зв’язку з якимись реакціями?\n– Ну от така найпечальніша серед моїх книг доля спіткала «Енциклопедію російської душі». Але не з якихось міркувань еротичного плану, а радше ментального, тому що кілька років тому її сприйняли як книгу, яка різко критикує якісь національні риси характеру. І почали вимагати не лише вилучити книгу з бібліотек і крамниць, а також висунути автору якісь кримінальні звинувачення. І їх висунули. Але я від них відбився. Головних звинувачень було два. Перше походило від ультраправого політичного угрупування «Движение против нелегальной иммиграции» («Рух проти нелегальної імміграції»), а друге – від мого рідного університету, який я закінчив якусь кількість років тому. Професори згрупувались: 19 людей на чолі з деканом надіслали мені листа з вимогою вилучити книгу. Але згодом лист розпався, бо з’ясувалося, що хтось не сам підписав, а його змусили, хтось просто розчарувався у такій формі протесту… Коротко кажучи, воно просто повисіло-повисіло і завалилося, але такі спроби все одно були. Ну а до того була просто дика лайка щодо «Російської красуні», можна навіть сказати, загальнонаціональна, коли вона вийшла на початку 90-х. Але вона не лише стихла, а перейшла у щось геть інше, і книга стала якоюсь такою класикою постмодерну. Вона навіть вийшла у цій серії «Азбука-класика», яка поставила мене десь поруч із Достоєвським і Єсеніним. Така от незвична доля.\nНу а от так, щоб взяли й просто заборонили, то можна згадати 2002 рік, коли Путін вже був при владі, приходить молодіжний рух «Идущие вместе» («Ті, що йдуть разом») і оголошує, що в Росії є, значить, «три термінатори, які знищують російську культуру» – це Пелевін, Сорокін і я. І вони тоді в спеціальних кіосках «Обмін книгами» влаштували акцію: якщо ви принесете мої книги чи Сорокіна, на заміну отримаєте Буніна, Достоєвського чи «А зори здесь тихие» («А зорі тут тихі»). І от ще чомусь було так дивно: треба було принести двох Пелевіних, щоб отримати Достоєвського, а нас з Сорокіним один на один міняли. Але хоч це зараз і трохи смішно сприймається, тоді було не дуже: книги псували, ставили на них відмітку «Повернення автору», приносили їх до під’їзду чи навіть до квартири. Часом просто знущалися: Сорокіну принесли навіть тюремні ґрати, а в мене під час виступу у книгарні кидались моїми ж книжками. І от цей рух «Идущие вместе» здійснював повернення книг от таким методом. Так що загалом так, батьківщина, можна сказати, відзначилась.\n– Наскільки Ви слідкуєте за українським книжковим ринком, літературою і тим, що тут взагалі відбувається?\n– Чесно кажучи, майже не слідкую. От я якось уявляю собі Андруховича, уявляю Анатолія Крима, який російською пише. Ну, от, власне, все, якщо говорити про тих, кого я уявляю і читаю. Тому мені тут все здається доволі туманним, саме через це незнання. Хоча якісь інші письменники мені траплялися, і ми зустрічалися, і вони всі справляли хороше враження, але от щоб книги… Адже письменника цінуєш не за розмовами, а за книжками. Тому я не можу сказати, що мені щось таке траплялось.\n– В контексті скандалів, які відбувалися довкола ваших книжок: наскільки такі скандали могли б бути корисні для літератури? Наприклад, української. Чи допомогло б це письменницькій впізнаванності за межами країни? Адже певну роль ці скандали все ж відіграють.\n– Ну, варто сказати, що ті скандали мали місце, коли «Російська красуня» вже вийшла на Заході. Нічого це не додало. На відміну від, скажімо, величезного скандалу з «Доктором Живаго». Або відсутністю скандалу, але довгої заборони «Майстра і Маргарити». У мене «Російська красуня» була дописана у 1982 році, надрукована в 1990-му. Тобто, вона вісім років пролежала. Але, власне, не можна сказати, що її хтось забороняв, просто я її нікому не показував, тому що розумів, що абсолютно непролазна річ. Вона вийшла одразу у Франції й в Росії. І от тут сталося якесь диво – вона завоювала ринок просто вкрай стрімко: 14 найкращих видавництв світу надрукували її буквально протягом одного-двох років. Я не доклав для цього жодних зусиль, просто віддав у видавництво, а вона так запрацювала сама. Хоча, насправді, спочатку видавництво від неї відмовилось, але потім випадково прийшов інший редактор…\nЗагалом «Російська красуня» – це демонстрація величезної кількості випадковостей і удач у житті одного письменника. Тобто, дехто говорить, що письменник повинен сприяти успіху книг. І тоді думаєш: «Як сприяти?». Адже це вкрай складно.\nУ кожної книги є свій норов і, відповідно, своя доля. І абсолютно незрозуміло, чи буде вона щасливицею, чи не буде… Критерії бестселера абсолютно не працюють. Я маю на увазі художню літературу. Адже якщо хтось напише книгу на якусь викривальну тему, яка цікава всім, буде бестселер. А художня література от така. Тому роль скандалу в моїй письменницькій роботі була найбільше пов’язана з відставанням російського читача від світового (переважно західного, але і японського, мабуть, теж…). Причиною цього стала заборона у СРСР філософії, психоаналізу, та й взагалі багатьох важливих предметів 20 сторіччя. Люди були непідготовлені, тому «Російська красуня» буквально вдарила по мізках, зрештою, як і «Енциклопедія російської душі». Така, я б сказав, загалом архаїчна, схильність наших читачів сприймати літературу як продовження життя, вона загрожує скандалами.\nЦе не так, як, скажімо, француз, який сприймає творчість як сон, який насниться, а потім спробуй-но процензуруй сон. А у нас вважається, що книга вчить, книга розвиває і так далі. Частково книга, звісно, сприяє і тому, й іншому, але сон може сприяти так само. Але головне завдання літератури все ж не повчанні й не в моралізаторстві, головне завдання літератури – це, все ж таки, боротьба з ентропією. Як, в принципі, і всієї культури. Просто у літератури це особливо помітно. А як боротися з ентропією? У цьому і ховається загадка письменства.\nОт, наприклад, «Хороший Сталін» був перекладений на 45 мов, тому уявіть собі 45 різних національних прочитань. От в Ірані її читали як такий собі виклик всій системі іранської автократії. В Україні (книжка вийшла кілька років тому у Львові) вона також була викликом такій от авторитарній системі. А де-небудь в Голландії вона якось геть інакше читалася. І так далі. Загалом можна заздалегідь сказати, що, якщо ми будемо розглядати літературу як якусь єдину складову, не залежну від різних національних ментальностей, яка впливає однаково на всіх, то ми просто введемо всіх в оману. Література – дуже загадковий предмет, який по-різному діє і на країни, і на людей: одні готові сприйняти це, умовно кажучи, як щеплення, а когось може просто доконати. Згадайте «Страждання молодого Вертера», коли по всій Німеччині була ціла серія самогубств. Ну, і так далі.\n– А ось те відставання, яке є у культури Росії, України, інших пострадянських країн від європейської. Його взагалі реально ліквідувати, наздогнати, чи бодай трішки дорівнятися, щоб середній рівень ментальності хоч скількись був відповідним?\n– Так, я думаю, реально. Але для цього потрібне бажання і навіть політична воля. Щоб люди, які керують країною, знайшли можливості. Передусім, телевізійні, а також інші просвітницькі, можливо, ширші за телевізійні, щоб це закріпити. Але люди здебільшого не розуміють проблему, яку ми зараз обговорюємо, вони її просто не бачать. А коли ти не бачиш проблему, то і не вирішиш її ніколи, це зрозуміло. Це абетка. Ну от тому нічого і не змінюється. Але, судячи з того, що все ж таки, люди повільно дозрівають, як я бачу в Росії, до книжок моїх (тобто, я маю на увазі більш позитивне ставлення, до негативного дозріли давно), то це свідчить про те, що процес сам-собою теж якось іде, але він уповільнений і не ясно, куди ще вирулить.\n– А чи є якісь способи? Може, запроваджувати в школах філософію, в якійсь більш доступній формі? Які на Вашу думку, могли б бути кроки?\n– Ну, що стосується такої незрілої юнацької свідомості, тут дуже небезпечно давати якісь поради. Тому що те, на чому ти наполягаєш, навпаки викликає відштовхування. Загалом контркультура юнацької свідомості очевидна. Тому, якщо в школі викладати філософію як філософію, то можна назавжди відлякати дітей від філософії. Інша справа, що у європейських країнах це є. От моя донька й у Москві ходить до французької школи, яка працює при посольстві. І я бачу, що там це заохочується та активується. Але там цілком інший взаємозв’язок з вчителями, там вони неймовірно залучені в процес, вони ніби самі світяться цим світлом. Наші ж вчителі значно більш вразливі, примхливі й певною мірою капризні, хоча живуть погано і з маленькою зарплатнею. І взагалі над школами якась біда витає. Що в Росії, що в Україні. Розумієте, тому мені здається, що треба бути дуже хорошим методистом, щоб зрозуміти, як це завести.\nОт французам це вдалося. Тому я вважаю, що французька й англійська освіти найкращі у світі. Вони формують особистостей. А особистість вже не потрапить у пастку якої-небудь дурості. Я маю на увазі, якщо вона прочитає книгу, і там буде щось з її точки зору не так, вона не буде з цього приводу кричати диким голосом. А от як це зробити, як побудувати так школу… Це такі тонкі матерії, про які я просто не можу сказати, як їх втілити. Ні, це потрібно зробити, але як – не знаю.\n– Така контркультурність юнацької свідомості може і допомогти, адже зараз у шкільній програмі з літератури три чверті – це або про страждання народу, або ж доволі непідйомні для дітей твори світової літератури. Але діти від цього відштовхуються, і невідомо, куди їм податися натомість. Чи є книги, за які вони могли б вхопитися? Може, не концепції й не кроки, а саме книги, які можуть розбудити цікавість до чогось глибокого? Чи можна взагалі якось посприяти тому, щоб люди більше читали?\n– Загалом так, процес просвітництва, хочеш того чи ні, є єдиним процесом, який перероджує людину і міняє ментальність. Як до цього підійти, залежить від індивідуальності, тому що комусь достатньо дати цікаву книгу, і він буде читати. А хтось інший прочитає цю ж книгу та одразу забуде, тому що існують інші форми розваг і пізнання. Ці форми змінюються, і зараз вони багатогранні й плюралістичні. Тому, знову-таки, і тут складно сказати. Але в будь-якому випадку цілком зрозуміло, що сім’я, як досі кажуть в Росії, «культурна», якщо люди культурні, то, звісно, вони якимось чином намагатимуться передати це дитині, не виросте з неї бандит такий дикий. Хоча буває, що і в культурних родинах виростають бандити, це теж зрозуміло. Тому підвищення загального рівня життя також важливий, щоб люди не бідували.\nЯкийсь момент переходу від життя як виживання до якогось цілісного стану – ось це сприяло би просвітництву, хоча це і не означає, що всі одразу почнуть читати. От, припустимо, німці й голландці читають добре, а от там бельгійці зовсім поруч, але читають погано. І от спробуй поясни, чому. Чому поляки добре читають, а італійці – значно менше? Чому словаки прекрасно читають (навіть переклали всі мої книги), а от чехи – гірше (з моїх вони тільки «Російську красуню» переклали, от зараз ще хочуть за «Енциклопедію російської душі» взятися). І спробуй зрозумій, це складно дуже…\n– До речі, ще про «Енциклопедію російської душі». Ви казали, що всі події довкола неї почалися кілька років тому…\n– Так, всі ці небезпечні й неприємні скандали почались, як не дивно, в епоху правління Медведєва, який зараз на загальному фоні здається достатньо ліберальним.\n– …при тому, що книга вийшла у 99-му.\n– Точно. До речі, вона вийшла ще раз минулого року. Як третій том зібрання творів.\n– Чому от у цьому проміжку нічого не відбувалося, а потім такий стрімкий стрибок?\n– Я думаю, просто тому, що вже в цей час стали виникати як альтернатива якісь націоналістичні тенденції, православні, ізоляціоністські, яких просто не було на початку правління Путіна, або вони були ще маленькі. А тут підросли. І одразу як підросли, одразу шукають ворога. І от я був для них таким очевидним ворогом, та і лишаюсь донині.\n– Як у якійсь культурі народжуються важливі, великі письменники? Це більше результат якоїсь спільної культурної тенденції, чи це суто індивідуально? Що більш імовірно?\n– Поява письменника – це загалом така, божественна справа. Це залежить від Господа. Це реально так, тому що от я, наприклад, народився на порожньому місці: мій батько – дипломат, моя мама, якщо говорити про літературу, то максимум займалася перекладами, і ніхто не міг подумати, що буде в мене якась отака творчість. Тому мене доволі довгий час, принаймні мама, вже точно висміювали за якісь мої потуги щось таке створити, написати. Їм здавалось, це безглуздо, тому що в якійсь родині музиканта, де і дідусь грав на скрипці, і батько грав на скрипці, то обов’язково хлопчик теж буде грати на скрипці, і всі одразу скажуть, що він геніальний. А я от був просто якимось бур’яном таким, і мама довго не могла зрозуміти, чому мене Трифонов підтримує, Аксьонов… Вони ж справжні, а я от якийсь такий от… І тому була така ідея, що «ні, ну він скандальний, тому прорвався у літературу». Але я мамі тоді кажу: «Зажди, ну як, скандальний – це тут, в Росії, а чому, скажімо, в Голландії я став бестселером, де вже точно ніякого скандалу, і моя книжка продається краще за інші? В Угорщині вона бестселером номер один. Мам, нумо подумаймо логічно. Це Росія – країна чарівної казки, де якась книга може всіх налякати. А там же – ні». І чому ж вона потрібна? Незрозуміло зовсім. Тобто, тут не працює якась логіка.\nНещодавно у своїй колонці на «Снобі» під назвою «Творець і шістдесятники» я писав про те, що взагалі після смерті Сталіна Бог послав у Росію чотирьох поетів, вирішивши відродити якісь загальні людські стосунки в країні. Це були Євтушенко, Вознссенський, Ахмадуліна і Рождественський ранній. От він раз – і прислав. І ці люди переорали таке велетенське поле, яке зараз міг би переорати хіба телевізор (щоправда, він зараз оре в якомусь іншому напрямку). І все це – просвітництво: подивіться, які були зали, які стадіони, як розкуповували ці книги, яке було безумство. Можна сказати: «До чого тут Бог, може, це суспільство вимагало?». Та нічого воно не вимагало, от що цікаво. Тобто, перше, прийшло, це те, що поети розбудили це суспільство, а не суспільство просило поетів: «Розбудіть нас!». І тут загадка, тому що могли з’явитись якісь зовсім інші тенденції, а з’явились саме ці. Тому сподіватися на суспільство, яке народить зі своїх надр художника, складно.\nБувають, звісно, періоди (та сама «відлига») суто технічно більш корисні для творчості. Коли, скажімо, виникають фільми, які не могли б виникнути раніше, бо їх би просто ніхто не профінансував. З іншого боку, ніхто не поспішав фінансувати раннього Вознесенського й Ахмадуліну, вони просто взяли, виросли – і перемогли.\nЯ от у «Фрайуніверситеті» у Берліні читав якраз у 2015-му році цикл лекцій, цілий семестр, на тему «Що таке бути письменником». Йшлося там, зокрема і про те, що письменство – це нелюдяно саме по собі. І намагався сформулювати якісь елементи, з яких складається письменник. І я сформулював, що значно легше народитися письменником, аніж стати ним. Тобто, ти народжуєшся як людина, у якої надмірна уява, пристрасть до життя і багато інших моментів, які врешті-решт збираються, згущуються, туди потрапляє слово (яке теж не одразу приходить) – і ти раптом стаєш письменником. Але ти стаєш народженим письменником. А коли ти думаєш: «А давай я це зроблю, те зроблю, зберу це все разом…» … і нічого не виходить. Так що цей процес дійсно загадковий. Але це і цікаво в літературі, це і притягує. Уявіть, якби вона була така абсолютно відкрита, і кожен міг би туди зазирнути, як здається деяким людям з інтернету, то цього всього б не було, і література стала б такою, доволі скороминущою, річчю.\n– Чи пам’ятаєте Ви, як воно бути письменником-початківцем?\n– Ну от розумієте, «письменник-початківець» – це він для кого початківець? Знов-таки, у системі «якщо ви народились письменником», то ви взагалі ніколи не були початківцем. Просто ви ніби ще не склались, це інша справа. А у системі такого зовнішнього аналізу, то можна сказати, що існує свого роду п’ять індивідуальних стилів або стадій, які творча людина проходить. Перша – це така стадія «немовляти», коли ти сам не розумієш, письменник ти чи ні. Друга – це стадія «учня», найбільш противна, коли ти починаєш кидатись і намагатися відштовхнутися від чогось. І на цій стадії «гинуть» чимало тих, хто в майбутньому міг би стати письменниками. Вони заплутуються і з жахом думають, що написано вже стільки всього, і навіщо повторювати… Через це треба якось проскочити. Потім виникає протестний, «анти-» культурний момент «молодого» стилю, такий собі «стиль-удар». Це третій. Потім четвертий – це такий «зрілий» стиль, поєднання різних елементів, поліфонія. Є ще такий «старечий» стиль – багатослівний, дидактичний часом, і так далі, і так далі.\nЯкщо є здібності та є увага до себе як до людини творчої, треба зрозуміти, як себе подати. Але цілком зрозуміло, що коли у вас виникають такі конкретні питання, що ви не немовля, і у вас не буде відповідного стилю. Але от цей стиль «учня»… Треба зробити так, щоб він працював на тебе, а не проти. От, наприклад, Гоголь, коли написав свою ранню поему «Ганц Кюхельґартен», він же потім ходив скуповував її в паніці. Я її свого часу аналізував і порівнював з «Мертвими душами», тому що він чимало там використав з «Ганца», особливо в питаннях взаємодії мертвого і живого. І одразу стає зрозуміло, що все оце мертве, що може нести з собою оце учнівство, треба долати якомога швидше.\nЯ б радив письменнику-початківцю перестрибнути через болото учнівства. Тобто, скоріше йти до «молодого» стилю, при цьому не ставати на коліна перед культурою.\nЦе не означає цинізм, це не означає байдужість, а означає говорити з культурою, вступати з нею в діалог на рівних. Молитовне ж ставлення до культури врешті-решт приводить людину до свого роду споживацтва культури, як релігійного ритуалу. Письменнику це не допомагає. Я от пригадую, як ця тема хвилювала мене десь у 70-ті роки. Я порівнював Бродського та Євгенія Рейна. При цьому Бродського тоді знав мало, а от Рейна – добре. І от Рейн при всьому своєму великому таланті ніби згортався у поета такого, місцевого, розливу. Ну, от він тему про Ленінград порушував, ще якісь, але всі вони також згорталися, ніби трубочки. А Бродський прийшов і, цілковито наплювавши на всю культуру і навіть на те, що робилось до нього, він прийшов з такою потужною екзистенційною позицією і все завоював. Так от друга моя думка була така: не треба вдовольнятися якоюсь такою маленькою штукою, треба йти широко. А якщо це не виходить, то і загалом нічого не вийде. Треба бути ширшим, не боятися масштабу. Треба самому бути масштабним.\n– Чи є, на Вашу думку, якийсь набір текстів, які людині культурній в наш час необхідно прочитати? Тобто, не «знати про…», скажімо, знати сюжет «Гамлета» чи «Одіссеї», а от саме прочитати безпосередньо.\n– Звісно. Я навіть свого часу у книзі «У лабіринті проклятих питань» намагався спрямувати читача по цих слідах. Адже і сам якісь книги приймав повністю, а від якихось просто йшов геть. І от я навіть не в російському, а скоріше в такому французькому стилі написав книгу про тих письменників і філософів, які були мені дорогі. Але зізнаюся, що не про всіх написав, не був послідовним до кінця. Проте написав про Маркіза де Сада, який переважно і сформував мене. От, здавалось би, у Радянському Союзі, мені 21-22 роки, і я пишу про Маркіза де Сада. Щоправда, тато в мене тоді був віце-президентом ЮНЕСКО, не у кожного тато – віце-президент ЮНЕСКО. Але, тим не менш, у самій Франції на той момент тільки нещодавно дозволили де Сада (це кінець 60-х років), і я пишу. Стаття називалася «Маркіз де Сад, садизм і 20 сторіччя».\nЯ відкрив для себе Достоєвського, і він став для мене величезною галявиною, дуже необхідною при тому. У кожного це щось своє. Наприклад, я зараз значно більш позитивно налаштований до Толстого. Мене Толстой якийсь час дуже дратував своєю стилістичною невиразністю, повільністю тощо. А тепер я бачу, що у нього за цим стоять якісь серйозні письменницькі переживання. Ну от… Мені здається, що особливо для молодого письменника вкрай потрібен Пушкін. Тому що Пушкін говорить про те, що справа не в темі, що будь-яка тема може стати великою, масштабною. І маленька може стати великою, і велика – маленькою. І в цьому сенсі він дуже-дуже допомагає, тому що дехто думає, що треба писати на якусь серйозну тему, і тоді станеш великим письменником. Все це нісенітниці, треба до тематики ставитись доволі стримано.\nПотім хто… Французи на мене дуже сильно вплинули, звісно. Особливо два – Флобер і Селін. «Пані Боварі» – це взагалі, можна сказати, підручник, як писати книжки, просто підручник. А Селін – це дивовижне явище такого, можна сказати, письменника, який сказився – прийняв і фашизм, й інше всіляке, але водночас був геніальним з точки зору розуміння, що таке поетика, і як це все тримається купи. Він казав дуже важливі речі. Наприклад, що стиль у книзі має бути схожий на двері, які зачиняються зі скрипом, який прямо чутно, адже якщо вони плавно закриються, пролетять, то лишаться непоміченими, а якщо зі скрипом – воно буде заїдати десь у свідомості. А тому лишиться в пам’яті. І коли бачиш, що вдалося створити щось таке – «зі скрипом» – розумієш, що все вдалося.\nЯ думаю, що письменник не повинен належати одній батьківщині, він має належати, як мінімум, двом, письменник має бути полікультурним. Тобто, сенс полягає у тому, що, якщо ти письменник однієї країни, то у тебе завжди буде присутній етнографічний елемент, який зрештою приведе до традиціоналізму. Від однієї країни не можна отримати якийсь універсальний досвід. Тому краще мати дві культури. У моєму випадку це Франція і Росія, хоча пізніше я, звісно, намагався додати ще й інші культури. В такому випадку твій шлях пролягає через свого роду коридор дзеркал, які відбивають одне одного і створюють такий непередбачуваний ефект. Коли ж маєш лише одну культуру, то це, звісно, звучить дуже шляхетно, на кшталт «людина, яка йде рятувати батьківщину» (тому що батьківщину завжди треба від чогось рятувати), і врешті-решт з’являється дуже багато пафосу і порожнечі водночас.\n– І останнє, маленьке питання щодо двокультурності. Чи можливо набути другу культурну ідентичність дистанційно, чи необхідно саме жити в якомусь культурному середовищі?\n– Ні, цілком можна дистанційно. От Бродський, наприклад. У своїх пошуках він відкрив для себе польську культуру, хоч ніколи й не був у Польщі, а потім і англійську. Тобто, він знайшов для себе англійську, польську і російську поезії, і раптом у нього з’явилось все (крім того, що талант був неймовірний), у нього вийшло. Дивіться, Євтушенко цього не знайшов – і ніби він увесь час накульгує. І ніби це і не скрип дверей, а щось таке, що не працює. І Пушкін в цьому сенсі теж: яка велика французька культура за ним стояла, плюс ще молода російська. Та й багато інших. Достоєвський, який працював із німецькою (з Шіллером, наприклад). І так далі. Тобто, всі великі письменники мають бути двокультурними.\nПисьмнник це все ж таки раб слова і «поэта далеко заводит речь» («поета вдалечінь заводить мова»). І цей принцип теж варто засвоїти. Можливо, зі сторони він не надто зрозумілий. Але коли ти письменник, ти розумієш, що, якщо ти будеш давати слову свободу (не політичну, а щоб слово у поетиці було вільним), тоді в тебе все вийде. А якщо не будеш, давати, це буде болісна белетристика. Хоча загалом я ціную белетристів. Але зрозуміло, що Селін мені подобається значніше, бо саме поетика більше важить для письменника, а не його політичні погляди.\nФото: Chernozem, «Вести», «Факты», bit.ua\nєрофєєв, Книжковий Арсенал, розмова, російська література