25.10.2020, 10:34 • 587 • 2\nВ Україні проходять місцеві вибори, на яких обираються нові склади сільських, селищних, міських, районних і обласних рад. Крім того, кожні п'ять років проводиться переобрання мерів, голів сіл і селищ.\nВиборчі дільниці відкрилися о 08:00 і закриються о 20:00.\nЦього року вибори відбуваються по всій країні, крім тимчасово непідконтрольних уряду територій Донбасу і АР Крим. Зокрема, ЦВК скасувала вибори в 18 громадах Донецької та Луганської областей за рішенням військово-цивільних адміністрацій у цих регіонах.\nЯк повідомляє Оbozrevatel, відразу після закриття виборчих дільниць о 20:00 буде оприлюднено низку екзит-полів на місцевих виборах в Україні, інформує UAINFO.org.\nОпитування відбудуться в Києві та інших великих містах країни.\nОдин із екзит-полів проведуть у рамках спільного проєкту студії Савіка Шустера і телеканалу "Україна 24". Методом face-to-face будуть опитані виборці в 12 містах України: Київ, Харків, Одеса, Львів, Дніпро, Маріуполь, Кривий Ріг, Чернівці, Ужгород, Миколаїв, Вінниця, Черкаси.\nОголошення результатів відбудеться о 20:01 в рамках проєкту "Ніч виборів із Савіком Шустером" на "Україні 24". Зокрема, будуть названі імена мерів-переможців, міста, де проходитиме другий тур, і партії, які подолають 5-відсотковий бар'єр.\nДля визначення явки використовують інструменти соціологічної компанії Liberty Report. Як очікується, 25 жовтня соціологи опитають від 40 до 60 тис. українців по всій країні: більш ніж 1500 інтерв'юерів працюватимуть на 554 виборчих дільницях, а 70 операторів кол-центру будуть протягом дня приймати дані від соціологів.\nГранична похибка вибірки, що очікується, – 1,6% з довірчою ймовірністю 95%.\nЕкзит-пол на виборах 25 жовтня проведе і соцгрупа "Рейтинг". Результати опитувань будуть оприлюднені на сайті і в соцмережах "Рейтингу", а також розглядається варіант проведення пресконференції.\nПри цьому міста, в яких будуть проведені екзит-пол, поки не називаються.\nЕкзит-пол телеканалу Z у Запоріжжі\nМуніципальний телеканал Z проведе в Запоріжжі власний екзит-пол у партнерстві з всеукраїнською консалтинговою групою "Соціум". Опитування буде організоване на виході зі 100 виборчих дільниць, розташованих у всіх районах міста.\nЧитайте також: Чого не можна робити на виборчій дільниці: ЦВК опублікувала попередження. ВІДЕО\nМетод екзит-полів – інтерв'ю з кожним десятим виборцем, який прийшов на дільницю. Респондент анонімно заповнюватиме анкету на планшеті. Кількість респондентів зумовить загальна явка виборців.\nРезультати будуть оголошені о 20:01 в рамках телемарафону "Вибір Запоріжжя" в прямому ефірі телеканалу Z.\nЕкзит-пол КВУ у Вінниці\nКомітет виборців України проведе соцопитування у Вінниці із залученням ГО "СоцІнфо". Біля трьох дільниць кожного з шести територіально-виборчих округів міста працюватимуть по два інтерв’юери.\nРезультати екзит-полу планують оголосити о 21:00 під час брифінгу у Вінницькому пресклубі.\nЕкзит-пол соціологічного агентства Famа у Львові\nFamа (Львівська область) проведе опитування на території Львівської об'єднаної територіальної громади щодо виборів мера і міської ради.\nПопередні результати будуть оприлюднені у форматі пресконференції після закриття дільниць, остаточні – або ближче до півночі, або вранці 26 жовтня.\nЕкзит-пол агентства новин Firtka в Івано-Франківську\nFirtka проведе опитування щодо виборів в Івано-Франківську обласну раду. Результати будуть оприлюднені після 20:00.\nЕкзит-пол Info Sapiens і PGR Consulting Group LLC у Чернівцях\nКонсалтингова компанія PGR Consulting Group LLC і дослідницька агенція Info Sapiens проведуть опитування на виборах у Чернівцях. Оголошення результатів відбудеться о 20:00 в пресцентрі інформагентства "Українські новини".\nЕкзит-пол ГО "Агентство соціальних досліджень" у Житомирі\nГО "Агентство соціальних досліджень" проведе екзит-пол у Житомирі. Подробиці опитування і час його оприлюднення організація не надала.\nЗагальнонаціональне опитування Володимира Зеленського\nТакож будуть озвучені результати загальнонаціонального опитування від президента України Володимира Зеленського. За прогнозами Офісу президента, розмір вибірки становитиме близько 5 млн анкет.\nЧитайте також: Стало відомо, хто буде проводити опитування Зеленського\nЧи потрібно вводити довічне ув'язнення за корупцію в особливо великих масштабах?\nБрифінг щодо опитування Зеленського відбудеться о 21:00 в конференц-холі на Володимирській у Києві, там же пройде підрахунок результатів.


Ці зірки забули про свій вік. Вічно молоді душею\n07-01-2018 15:59 | Культура\nВ оточенні кожного з нас, напевно, є пара-трійка людей, про яких знайомі кажуть «молодий душею».\nВони завжди в курсі всього нового і сучасного, слідують молодіжним трендам і, здається, відмовляються старіти. Поки інші люди їх віку возяться з онуками, ці відчайдухи можуть дні безперервно грати в комп'ютерні ігри, передає Ukr.Media.\nАле є й такі люди, які намагаються здаватися молодше не завдяки власним відчуттям, способу життя і сучасним поглядам на світ, a за допомогою помітною одягу, іноді доречною, a іноді — не дуже. Скажімо так, одні відчувають себе молодими і тому так одягаються, a інші намагаються здаватися молодше, і іноді це виливається у щось безглузде.\nТим не менш, варто віддати належне нашим сьогоднішнім героїням, які вже давно аж ніяк не дівчинки, але несуть себе на публіці так, ніби їм ледве виповнилося двадцять. Такі ось вони, вічно молоді душею. Доречно це чи ні? Добре це чи погано? Нехай кожен вирішить для себе сам...\nЛариса Доліна, 62 роки\nЯк бачите, Лариса навіть на сьомому десятку не проти підкреслити всю пишність своїх форм. Пам'ятаю, коли вона була молодою, чоловікам це подобалося, але подобається їм це зараз? Є сумніви. Долиною вже цілком можна обійтися без цих акцентів. Ротару ж якось обходиться.\nСудячи з численних фотографій в соцмережах, Успенська дуже любить всякі легкі халатики і напівпрозорі пеньюарчики — не просто носити, але і позувати в них, після чого ці кадри розлітаються по всьому рунету. Цілком можливо, що її шанувальникам це подобається.\nІрина Аллегрова, 65 років\n«Шалена імператриця Ірина Аллегрова продовжує пустувати, з'являючись на публіці в напівпрозорих сукнях з довгими вирізами і глибокими декольте. Втім, що стосується останнього, Аллегрової завжди було, що показати і чим пишатися крім свого голосу. Що ж, нехай Ірина і далі радує своїх шанувальників-чоловіків, поки ще в порохівницях є порох.\nПримадонна Алла Борисівна останнім часом віддає перевагу коротким сукням, спідницям і шортів. Когось це може дивувати, але все-таки ніжки у діви стрункі і вік не видають. Так чому б і не показати, якщо їй і самій це подобається? Залишається тільки порадіти за співачку та її уміння не звертати уваги на вік.\nЯк бачите, не лише вітчизняні зірки дозволяють собі забути про вік. Співачка Шер (Cher) на своєму восьмому (!) десятці не соромиться показувати себе в дуже відвертому вигляді. Її недавній виступ на церемонії Billboard Music Awards 2017 справило справжній фурор! Шерілін довела, що не тільки молоді дівчата можуть дозволити собі відчувати себе юними і красивими. Якщо у тебе гарні гени і ти стежиш за собою, то і в сімдесят з невеликим можна блищати на сцені практично в костюмі Єви.\nСьюзан чудово пам'ятає свої молоді роки, коли до її модельної зовнішності була прикута увага всього світу. Визнання, як актриси, прийшло до Сарандон вже після сорока років, саме в цьому віці вона зіграла всі свої найбільш значущі ролі. А по молодості позувати для обкладинок глянцевих видання було звичною справою для дівчини, чиї форми розбурхували свідомість шанувальників по всьому світу. І сьогодні Сьюзан теж не проти згадати молодість за допомогою глибокого декольте.\nХелен Міррен, 72 роки\nНа червоній доріжці Хелен завжди стримана і елегантна, вольностей в одязі не допускає — ну, хіба що грайливий розріз на платті, який впевнено вписується в рамки пристойності. На телешоу Міррен може собі дозволити неформальні вбрання у вигляді легкого сукні в горошок. А от на пляжі вона у свої роки сміливо носить бікіні і не соромиться папараці. Та що там, вона навіть для глянців позує в досить двозначному вигляді. Що ж, може собі дозволити.\nГолді Хоун, 72 роки\nАмериканська актриса Голді Хоун теж любить надіти плаття, яке доставляє мінімум обтяжливості тілу. «Громадянська» дружина актора Курта Рассела в плані вибору нарядів може дати фору навіть власної дочки Кейт Хадсон. А в повсякденному житті Голді і носить рвані джинси з туфлями на шпильці, і короткі спідниці з кросівками, і шорти, і лосини. А остання фотографія чудово показує її ставлення до папарацці:)\nСвітлана Світлична, 77 років\nСвітлану знає кожен з ролі Анни Сергіївни в культової радянської комедії «Діамантова рука». Її репліка «Не винувата я! Він сам прийшов!» стала крилатою. Через п'ятдесят років Світлична все ще здатна закрутити голову чоловікам, хоч і старші, ніж Семен Семенович. Ніжки у Світличної і зараз такі ж стрункі, тому не дивно, що вона часто одягає короткі спідниці та сукні.\nНайбагатшою на роки героїнею сьогоднішньої публікації стала Софі Лорен — неповторна і незрівнянна у всі часи. В молоді роки вона зводила з розуму чоловіків по всьому світу, але і сьогодні не проти згадати молодість, надівши коротке плаття з декольте. Мабуть, на дев'ятому десятку життєвого шляху це досить сміливо, та й не кожна жінка в такому віці зможе похвалитися такою зовнішністю. Так що Лорен потрібно віддати належне — вона молодець!\nСпіваки Молодість Зірки\nСпівак зустрівся з фанатками.\n23 Травня 2018 13:11


Муза з автоматом за плечима - Буковинська правда: Суспільно-політична газета Чернівецької області\nП’ятнадцятого лютого 1989 року, у день Стрітення Господнього, останній підрозділ 40-ї армії СРСР залишив Афганістан. Радянські війська на території чужої країни перебували дев’ять років, один місяць та дев’ятнадцять днів – від 1979 р. до 1989 р.\nЦього дня щороку лунають слова вдячності солдатам і офіцерам-учасникам Афганської війни за проявлені мужність і героїзм.\nВодночас не можна погоджуватися з висловом: коли стріляють гармати – музи мовчать. Музи не мовчали. Артистичні бригади зі всіх республік колишнього Радянського Союзу виступали в найвіддаленіших військових гарнізонах.\nУ числі артистів, відряджених до Афганістану, були й митці Чернівецької обласної філармонії, серед яких була й легендарна «Смерічка». Про неспокійний афганський травень 1987 року, мало відомий шанувальникам творчості ВІА, розповідає Василь Кошман, заслужений діяч мистецтв України, який працював у той час на посаді заступника директора Чернівецької філармонії. Далі – його розповідь.\nАфган очима митця\nТак сталося, що в Кабул ми прилетіли 9 травня й уже ввечері ансамбль давав концерт в одній із військових частин, розташованих у столиці. Програма складалася з народних і сучасних естрадних українських пісень.\nБула в нас певна насторога, чи всі слухачі зрозуміють зміст виконуваних Назарієм Яремчуком пісень. Проте в частинах, де ми виступали (ансамбль дав за місяць в Афганістані 20 концертів), не менше 80% особового складу були хлопці з України. Так що побоювання були марними. Солдати й офіцери не тільки оплесками зустрічали кожну пісню, а й часто підспівували й самі замовляли їх, будучи добре обізнаними із творчістю «Смерічки» й Назарія Яремчука.\nЗ першого дня «гастролей» відчули, що приїхали на війну. Нашу групу одразу відвезли на полігон і протягом трьох днів ми опановували вогнепальну зброю. Річ у тім, що були випадки, коли душмани нападали на автоколони з артистичними бригадами. Тоді митцям доводилося брати до рук зброю. Тож були готовими до всього, і зброя була з нами в Афганістані.\nКрім автоматів Калашникова, у нас були й парашути. Більшість виступів ансамблю відбувалась у віддалених гарнізонах, дістатись туди можна було лише літаком. Одного разу перед самим Байрамом наш літак був підбитий із землі, і ми вже чекали команду стрибати, але вправний пілот таки посадив літак.\nНа війні страшно. Не один раз, відлітаючи після виступу із чергового гарнізону, доводилося завантажувати в літак труни з тілами загиблих солдатів та офіцерів.\nНазарій Яремчук за весь час «афганських гастролей» гідно утримував роль лідера. Яким він був у тодішньому Радянському Союзі – твердим у дусі захисту українства у всіх його проявах (від формування репертуару до використання національних фольклорних мотивів у більшості своїх пісень), гордим за себе як українця. Завжди підтягнутий, елегантний, миттєво встигав переодягнути військову форму на концертний костюм. Він щедро ніс людям щастя спілкування з рідною землею, незважаючи на сорокаградусну спеку. Майже на всіх концертах до нього підходили солдати й, обтираючи піт із його чола, мастили ним своє, говорячи при цьому: «Це наш піт – український».\nНе всі співаки витримували умови перебування в Афганістані – зривали голос, а голос Назарія за весь час гастролей звучав, на диво, виразно.\n«Якщо на долі не записано, то проскочимо»\nНа переїзді з Баграма до Чирикара, в зв’язку з особливо небезпечним маршрутом, наш БТР і машину з апаратурою прикривали панцирники, а нам було рекомендовано сховатись за броню. Але весь маршрут до Чирикара Назарій, а за ним і всі ми провели на броні. Назарій ще й підбадьорював нас: «Не треба боятися. Якщо на долі не записано, то проскочимо». І доїхали, хоча були випадки, що на цьому маршруті машини підривались на фугасах і обстрілювали із засідок душмани.\nДуже тяжко було виступати в шпиталях. Останній концерт проходив у Кабульському шпиталі просто неба: з палат вийшли поранені, які вже могли підвестися з ліжок. Безногі, безрукі, з перев’язаними очима хлопці жваво реагували на пісні з далекої Батьківщини, і Назарій безвідмовно виконував усі, що просили. Уже після закінчення концерту до стомленого співака підійшов начальник шпиталю й сказав, що спів Назарія хоче послухати обгорілий хлопець, котрий лежав у окремій палаті. Співак без зайвих слів підвівся й лише попросив соліста ансамблю Володимира Морозова взяти акустичну гітару. Солдат був весь перебинтований, лише очі дивилися з невимовними тугою й болем. Родом він був із Коломийського району Івано-Франківської області, майже земляк Назарія. Схилившись над ним, Назарій запитав, що боєць хоче почути, і ледь розібрав відповідь: «Гай, зелений гай». Співак крізь сльози співав пісню, присвятивши її всім, хто віддавав свої життя в далекому Афгані…А вдома чекали рідні.\nP.S. Відтоді минуло не одне десятиліття. За неповні десять років війни в Афганістані побувало 150 тисяч вихідців з України, 3290 з них загинули, а 62 – досі вважаються зниклими безвісти. Остаточну оцінку політикам ще винесе історія й людська пам’ять. А сьогодні просто згадаємо наших хлопців, які захищали Батьківщину на дальніх афганських рубежах, а також тих, хто підтримував їхній бойовий дух. Вічна слава й наша пам’ять – загиблим. Живим – мирного неба над головою й благополуччя.


Найєм з колегами просять Раду продовжити роботу сесії до 15 серпня | Новини на Громадському радіо\n22 червня 2017 - 12:35\n«Цього часу явно недостатньо, щоб парламент встиг розглянути подання Генеральної прокуратури на зняття депутатської недоторканності з Олеся Довгого, Борислава Розенблатта, Максима Полякова, Андрія Лозового, Євгенія Дейдея. Повна процедура може зайняти до 25 днів», — сказано у повідомленні.\nЯк раніше повідомляло «Громадське радіо», Генеральний прокурор України вніс подання на ще кількох народних депутатів. Просить зняти з них депутатську недоторканість і відкрити кримінальні провадження.\nВерховна Рада ГПУ Політика


Сергій Саржевський: Україна не - Швейцарія, вона має бути державою з однією державною мовою - новини Еспресо TV | Україна\nEspreso.tvСуспільствоСергій Саржевський: Україна - не Швейцарія, вона має бути державою з однією державною мовою\n17 березня, 2019, 11:06 Микола Княжицький\nМикола Княжицький 17 березня, 2019, 11:06\nУ ці дні, коли в українському парламенті ми обговорюємо Закон про забезпечення функціонування української мови як державної, саме час поговорити про українську мову, про її функціонування в українському суспільстві, про роль мови для кожного народу, для кожного суспільства. Про те, яким чином мова живе, яким чином відрізняються діалекти, говірки, чи все це є окремими мовами, чи єдиною мовою, як це відбувається в Україні. Про це і не тільки ми говоримо з Сергієм Саржевським – перекладачем і українознавцем. Вітаю вас, пане Сергію.\nУ мене в руках – надзвичайно цікавий перекладений вами роман, який називається "Петро Іванович". Автор – Альберт Бехтольд. Чому Альберт Бехтольд написав "Петра Івановича"?\nРіч у тім, що 1913 року Альберт Бехтольд приїхав з дуже провінційної тоді Швейцарії до тодішньої Російської імперії. І свій побут у Російській імперії він починав з України, від села Баранівка на Житомирщині. Там він у російських дідичів був за домашнього вчителя.\nРосійські дідичі – це були росіяни, чи поляки?\nВони були росіяни. Ймовірно, ми не з’ясували це до кінця, їхнє прізвище було Соколови, а в романі їх називають Орлови. І в одній з Баранівок (а їх там було три) – найменшій сільській Баранівці, де було порцелянове виробництво і більш об’єднана громада, він служив. Там починається його пізнання Російської імперії. У Києві, десь на Хрещатику, був Швейцарський дім.\nНу, оці готельні робітники, яких ми досі називаємо "швейцарами", це ж назва пішла з тих часів, коли справді швейцарці працювали.\nНу, для нас це таємниця за сімома печатками, що в Російській імперії була велика швейцарська діаспора. І тоді ж був злет педагогічної думки швейцарської. Вони дуже високо цінувалися сучасниками як педагоги, дуже сумлінні працівники. І оскільки в більшості своїй вони були німецькомовні, то їх просто сприймали як німців. Що ж до швейцарів – це така екзотична постать. Я думаю, що це від якихось швейцарських ландскнехтів, від тої минувщини, коли вони були найманцями, ходили на чужі війни. Так воно і залишилось – як якась екзотично вбрана постать.\nАле ця книга – дивна. По-перше тому, що написана діалектом німецької мови, а по-друге – через те, що перекладена українською мовою початку ХХ століття. Як у вас виникла ця ідея і чому? По-перше – чому ви перекладали з цього діалекту і по-друге – чому такою мовою?\nЦя ідея виникла не в мене. Вона виникла у моєї партнерки в цьому проекті Олени Холодової-Руденко. Вона живе у Швейцарії, знайшла цю книжку і зацікавилася її перекладом. Ми починали цей проект як літературно-мистецький. Там ще була музика написана, ми мали мистецькі вечори. Я зробив пробний переклад і погодився на цю роботу за умови, що я зможу виконати свою місію. А свою місію я вбачав у тому, щоб відроджувати репресовану українську мову.\nВи сказали репресовану мову. А я буду чіплятися за кожне слово чи образ. Хотілося б, щоб наші читачі зрозуміли, чому ця мова була репресованою з вашої точки зору. Люди ж спілкувалися українською.\nНа мою думку, українська мова піддавалася репресіям від самого постання, ще за Котляревського. Але наприкінці XIX – на початку ХХ століття, особливо після 1903 року, коли було скасовано всі ці укази і нарешті вже можна було видавати україномовні твори в Києві, а не у Львові, і аж до 1931-32 року (Голодомор як рубіж) мова пережила надзвичайний злет, піднесення. І це піднесення готувалось усіма попередниками українофілами. І, безперечно, словник Кримського та Єфремова – власне, не їхній словник, а під їхньою редакцією, там працювало багато мовознавців – був апогеєм. Після того мовознавство, навіть під проводом дуже видатних діячів, було скеровано на те, щоб українську мову піддавати деконструції, псувати умисно.\nА навіщо було псувати мову?\nТому що мова (я скажу таку банальну річ) – це душа народу. І оцю душу народу, що не може, мовляв, існувати без "старшого" народу, треба було теж принизити. Треба було показувати українську мову, як недолугий переклад із тої "старшої братньої" мови. Хоча у нас є братніша мова – білоруська чи литвинська – з якою 75% словникового складу спільні. Тепер треба повернутися, мені здається, до тих вищих позицій, що ми мали в двадцяті роки, і відлік робити новий, відродивши мову. Тому що вся наша мова, на всіх рівнях, починаючи від фонетики і аж до стилістики, до синтакси, вона вся скалічена калькуванням референтної мови. Власне, це і була мета.\nНу, ви знаєте, що у нас ідуть дискусії щодо того, який правопис ми повинні вживати. Навіть різні академічні інститути мають різні думки щодо цього. Ви згадали, що мова розвивалась у Галичині до того часу, як отримала можливість повноцінно розвиватися тут.\nМова переховувалась у Львові.\nКоли вона переховувалась у Львові, коли нею писав Франко, то це теж був інший текст, інша мова, ніж полтавсько-київський чи наддніпрянський діалект, який став основою української літературної мови, яку ми сьогодні вживаємо. Я можу помилятися. Ви – мовознавець, я – журналіст, тому ви мене виправляйте, якщо я говоритиму якісь не ті речі. Тим більше, що я комплексую, вживаючи скалічену, як ви кажете, сучасну українську мову. Але все ж таки… Адже мова – це живий організм. І є різні мовознавчі підходи до того, яким чином мова має розвиватися, як мова має себе захищати від іншомовних слів чи зворотів. Будь-яка мова, не лише українська, є такі проблеми і у Франції чи Німеччині. Тож мова – живий організм. А з іншого боку – ми маємо приклад відродження євреями івриту, яким віками не спілкувалися. І цей іврит теж є різним: є високий літературний, яким спілкується еліта нації, а є мова нижча, яка вживає запозичення, де є багато діалектизмів, якою спілкуються інші верстви суспільства. Як нам бути з українською мовою? Мало того, що був тиск російської мови і зараз є прихильники того, що давайте хоч суржик відновимо, все буде краще, ніж російська. Чи нам треба зробити жорсткі правила, – так, як це зробив свого часу Ізраїль, повернувши ту мову, яка не вживалась тисячоліттями. Як бути?\nНу, нам не треба повертати тієї мови, що не вживалася тисячоліттями. Нам треба повернутися на єдину мить, як для мовного розвитку, – менш ніж на сто років, на початок тридцятих років. Звісно, повернутися не цілком штучно, але мати на увазі, що тепер немає в сьогочасному суспільстві природного розвитку мови. Тепер розвиток мови дуже зумовлений суспільними явищами, суспільними рухами глобалізованого суспільства. Друге. Наша мова може дорівнятися за своїми нищеністю, за своєю руїною лише до білоруської чи литвинської мови. Лише її так само, а може й більшою мірою, нищили.\nОт ви кажете литвинської, а не литовської – це так вірно?\nЛитвинська – це білоруська. Це так ми називали білоруську мову – литвинська. Але це – окреме питання.\nА як же тоді литовську називали?\nЛитовська. Але це окреме історичне питання: Велике князівство Литовське і все з цим пов’язане. Я б не хотів зараз на тому зосереджуватися. Хочу лише сказати, що наша мова, якщо це живий організм, вона перебувала в анабіозі. А поки вона перебувала в анабіозі, ходили якісь зомбі. І ходила вона на милицях, її водили попідруки, на жаль, академічні мовознавці. І якщо зараз брати до уваги позицію наших академічних установ… Я вважаю, що ставлення рідномовних українців до своєї власної мови підпадає під три рубрики: перина, дитина і латина. Як колись Богдан Хмельницький казав з зовсім іншого приводу. Дитина – це людина, що говорить суржиком, от як у колгоспній хаті навчили. Їй ліньки говорити НЕсуржиком, а коли треба "по-вченому", то вона заговорить по-московському. І це вже перина – лінощі та байдужість до мови. А з другого боку – отака перинна прив’язаність до мови, як до подушки. Але злазити з перини, чепуритися ніхто не хоче. Дитина – це ентузіасти. Їх дуже багато у фейсбуці, в різних мережах. Вони підхоплюють десять українських приказок, десять українських слів, ніби десять приказок чи десять слів можуть вичерпати невичерпний океан нашої мови. Але є ще латина. Це ті, хто сприймають оту зомбі як правдиву українську мову. Вони є жерцями тієї мови, вони вивчені на совіцькій українській мові.\nНу, все наше суспільство вивчене на цій мові.\nУкрсучмова, як скорочено писали українські філологи у своїх конспектах. Так вона і залишилася. І ці люди боронять свій капітал знань. Їх можна зрозуміти. Але змиритися з тим, що наша українська мова має бути отакою стерилізованою, я не можу.\nВи вважаєте, що цей сучукрліт – так колись ширше вживалося – що сучасна українська мова є стерилізованою? Чи вона є модифікованою?\nНазвіть модифікованою, стерилізованою, навіть вихолощеною – від цього суть не міняється. Це був мовознавчо-соціальний експеримент, дослід, певною мірою вдалий. Ми взагалі втратили відчуття мови, втратили психологію української мови. Як казала Олена Курило ще 1924 року (тоді вже була ця проблема): "мова нашої інтелігенції підшита російською психологією". Оце суть. Ми маємо душі, психологію в мові не свою, підмінну.\nНу, між іншим, це пов’язано з тими процесами колонізації, які безпосередньо української мови не стосувалися. Я знаю, що ми з цим навіть у Раді стикнулися, коли забороняли якісь там російські фільми чи серіали. Адже люди, які їх дивилися, а тепер взялися створювати україномовні фільми та серіали, то кальки, образи, вплив російського підходу взагалі до мистецтва, який відрізняється від європейського підходу, все одно відбувається – і на наше мислення, і на наш лексичний запас. І єдиний спосіб від цього захиститися – зовсім перекрити цей вплив, але водночас почавши творити чи відновлювати власну традицію погляду на світ, який вербалізується в мові. Ви торкнулися академічних установ. Але ж у нас є і Інститут української мови, і Інститут мовознавства. Це великі наукові установи. Українські науковці працюють над відновленням української мови, над створенням стандартів української мови, чи і зараз цього не відбувається?\nМені важко судити академічні установи. Я говорив за філософію українського мовознавства. Мені здається, що треба змінити філософію.\nНу, я маю на увазі, що зараз же є молоді мовознавці, які йдуть туди працювати, які не зазнали цього колоніального світоглядного впливу, які намагаються віднайти коріння… Може це якось вплине?\nЯ так скажу, обережно. Я не знаю жодного мовознавця, який би до кінця усвідомлював ту проблему, що тривожить мене. З другого боку, оті явища, за які ви говорили, мене не дивують. Мене приємно дивує, що українська мова справді відроджується. Я дуже добре пам’ятаю, якою була українська мова зразка 1991 року. Відтоді дуже багато зроблено і навіть я, одна людина, своїми зусиллями домігся відчутних змін.\nНаприклад, я пам’ятаю, як почав вживати слово "руханка" замість енерджайзер чи зарядка. І спершу всі дивувалися, а я казав, що нам потрібне своє слово, бо "зарядка" на дереві української мови – це пришитий і пофарбований листочок. Я працював з тренерами, які ставилися до цього з великою обережністю. І потім воно пішло.\nУ мене донька зараз займається в Пласті. Там теж дуже багато слів вони вживають, які у звичайній, як ви кажете, сучукрмові не вживалися.\nЗнаєте, галичани намагалися відроджувати мову, заступаючи чужі слова власне українськими, навіть якщо вони сконструйовані і вигадані. Наприклад, індустріалізація – упромисловлення. А на загал, Галичина зате, що вона зробила для збереження української мови, заслуговує на такий пошанівок, щоб ми зберігали навіть як варіант. Як і в Америці є кілька варіантів мови. Чому не може у нас бути два варіанти сучасної української мови – наддніпрянський і галицький? Наприклад, у наддніпрянців не було слова "спілкування", воно прийшло з Галичини. Було "єднання". Але взагалі "общєніє"–"спілкування" це соціолінгвістичний феномен і "спілкування" було викликане з Галичини, щоб перекласти "общєніє". І у романі "Петро Іванович", у своїй редакції, я брав галицькі слова, щоб віддати, що це говорять чужинці, швейцарці, люди з Європи. А по-друге, брав ті слова, що є суто українські за своєю конструкцією та психологією, хоча й наддніпрянців їх могло не бути.\nМи торкнулися різних діалектів, або навіть різних норм української мови, які розвивалися в різних імперіях. Але не поговорили ще про мови, говірки чи діалекти субетносів. Тому що читав я, що була у вас мрія перекладати з лемківького діалекту української мови. Так само існує гуцульський діалект. Зараз нам потрібно ці діалекти берегти, відновлювати, досліджувати, чи навпаки – прагнути до уніфікації мови, щоб літературна мова не зазнавала спекуляцій. Якою має бути і політика держави, і підхід мовознавчий до цих процесів?\nГлибоко шановані мною подвижники нашої мови – Антоненко-Давидович, Огієнко – трималися того, що єдина нація – єдина мова для школи, для церкви, для суспільства. А має бути суворий норматив, для якого варто було б відтяти все зайве і непотрібне. Але ми не можемо нехтувати того, що українська мова взагалі має таку в собі надмірність. У нас на одне слово тотожних рівнознак буде ціле гроно. Так наша мова склалася і такою вона є.\nА в інших мовах такого немає?\nЄ, але не такою мірою. Тому що в них була повноцінна державність, у них була оця функція державування мовою. Якщо брати московську мову, то це канцелярит панував, якщо брати англійську – вона, як міжнародна, теж дуже багато набирає. Але англійська запозичує, а наша живиться з власних джерел. Тобто, вона живиться з тих своїх говорів. З одного боку, теперішнє суспільство нищить говори. Воно уніфікує. І наша школа утверджує того зомбі. Наприклад, "уроки" українською – це пристріт, а "відмінник" – це дитина підмінена. Але ці слова увійшли в школу і ми без них вже не можемо. Виходили не "до дошки", а до таблиці. Але школа цю свою функцію робила і відучувала людей від говорів. Тепер, мені здається, суспільство не має природнього руху мови в собі, а є соціально керований. А говори треба берегти і плекати. Тобто, з одного боку, треба мати літературну мову. Якою мірою нормовану, я не готовий сказати. Думаю, що не так суворо і не так прикро, як цього хотіла б академія. А з другого боку –треба мати говори. У їхньому недоторканному первісному стані. Це великий скарб. І вони ще можуть стати в пригоді для того, щоб наша мова далі розвивалася.\nЯ хочу ще раз повернутися до цієї книжки, яку ви з колегою переклали. Альберт Бехтольд "Петро Іванович". Книга перекладена з діалекту німецької мови українською мовою двадцятих років. От вона у вас називається "Петро Іванович". А як у автора вона називається?\nВона і у автора так називається німецькою мовою. Тому що, власне, він сам набув ім’я Альберт Іванович, є його посвідка тих часів. Так його відразу перейменували в Росії. Його герой – Петер Ребман – носить ім’я Пьотр Івановіч. Українською мовою я взяв ім’я Петро Іванович.\nЦе автобіографічна проза?\nТак. Я, працюючи з цим матеріалом, дійшов висновку, що швейцарці взагалі не вміють фантазувати. Він пробував фантазувати, але йому не дуже вдавалося. Тож переважно це щира правда.\nПро що йде мова у цій книжці?\nЦе його пригоди. Пригоди такого собі швейцарського авантурника, хлопця з містечка, хуторянина. Я вважаю, що швейцарці відтоді не дуже змінилися. Розповідь про те, як він тут спочатку вчителював, потім почав торгувати. Він – самовидець доби.\nЯкий це період, які роки?\nЦе 1913-18 роки. Він зі швейцарським ленінським потягом, за який Ленін був дуже вдячний і який віддав швейцарцям, щоб вони могли організовано повернутися додому. Власне, Бехтольд, проживши тут вісім років не дуже й хотів повертатися.\nІ де він жив, де відбуваються події?\nСпочатку Баранівка, потім Київ, де він відвідував цей Швейцарський дім. Потім він переїхав до Брянську, потім Крим відвідує. І більший час він був у Москві. Москві у романі дуже багато присвячено.\nДля вас це була місія повернення якогось цікавого автора, відновлення того діалекту німецької, яким він писав, чи відновлення української мовної традиції початку ХХ століття? Що для вас було головне, коли ви працювали над книжкою?\nДля мене головне було, безперечно, відродження мови. Але працюючи я зацікавився і тим, що цікавило Олену – зробити переклад з вільхінгенського говору, дати життя цьому автору, який мав дуже обмежене читацьке коло.\nА чому він, будучи викладачем літературної німецької мови, писав на цьому говорі?\nА оце цікаве питання. Красне письменство Швейцарії і взагалі вся освіта – це хохдойч. Так було, так є і так, мабуть, буде. Але якимось дивом говорять люди своєю власною говірною мовою. Тому всі, хто з Вільхінгена – всі читають вільхінгенською. Він був першим, хто це запропонував. Він був такий собі оповідач, казкар. І ми вирішили дати йому можливість промовляти не лише до свого села, а й до світу – через українську мову. Та й він, власне, вартий того, щоб повернутися. Правда він хотів повернутися до Росії. Він Україну не дуже й відрізняв. І ми дали йому змогу повернутися.\nАле це, все ж таки, більшою мірою література, чи просто свідчення доби і мемуаристика?\nЦе і те, і те. А ще – цікавий лінгвістичний дослід з його боку. Саме тому в Олени і виникла думка, що це має бути українською мовою. Тому що українська мова у сьогочасному своєму стані і тогочасному стані є адекватна тій авторській інтонації. Роман – це розвинена форма XIX століття. Мемуарний роман – пишеться говором одного села, дуже і дуже народною мовою.\nНа завершення нашої розмови, оскільки торкнулися ми теми Швейцарії, хотів запитати вас як людину, яка досліджує авторів цієї країни і до певної міри цю країну. Противники статусу української мови як державної дуже часто посилаються на Швейцарію і кажуть: навіщо нам одна мова, от ми тут говоримо і російською, і українською. Ну, очевидно, про угорську чи румунську вони не згадують, бо не так багато людей цими мовами говорять. То чому нам не бути так, як у Швейцарії, де чотири державні мови? Навіщо нам одна?\nЦе думка некомпетентна. У тому розумінні, що так можуть говорити тільки люди, які не знають Швейцарії. Я зі Швейцарією мав нагоду ближче ознайомитися, особливо працюючи над цим романом. Хочу сказати, що Швейцарія мовно, лінгвістично зшита. Це кельти, вони зшиті з певних мовних впливів. Там люди засвоїли чотири мови. Але якщо ви подорожуєте Швейцарією, ви ніде не побачите чотиримовності. Мало того, що люди говорять лише своєю мовою, вони ще й дуже вперто говорять своєю говіркою – не маючи своєї освіти цією говіркою, не маючи письменства.\nНу, у нас теж так кажуть. Давайте дозволимо на Сході говорити російською.\nУкраїнський народ не зшитий з таких клаптів. Український народ є народ русифікований. Я великий прихильник того, щоб люди, які належать до інших народів, розмовляли своїми мовами і дарували українській нації знання – румунської, угорської, польської мови, білоруської чи литвинської. Говорімо цими мовами, вивчаймо їх. Не лише дві мови треба вивчати: одна – державна, а друга – імперська. Але Україна не є Швейцарією за історією своєю. Вона має бути державою з однією державною мовою. І її порівняння зі Швейцарією некоректне історично і лінгвістично.


До влади в Італії прийшли вороги Європи, - Портников | Рубрика\n13:44 01 Чер 2018\nДо влади в Італії прийшли вороги Європи, - Портников\nЖурналіст Віталій Порников вважає, що до влади у Італії прийшли справжні вороги об’єднаної Європи.\nПро це він написав для Еспресо.TV.\n“Після того, як президент Італії Серджо Маттарелла знову доручив кандидату популістів Джузеппе Конті сформувати новий уряд країни, не тільки ця держава, а й весь Європейський Союз входять в період нового політичного експерименту з непередбачуваними наслідками” , – пише журналіст.\nЗа його словами, сам факт формування уряду, в якому несистемні ліві сили будуть ділити відповідальність з правими популістами епохи Сільвіо Берлусконі – виклик для Євросоюзу.\n“Але найголовніша проблема виникне, якщо популісти всерйоз будуть стурбовані виконанням своїх передвиборчих обіцянок”, – пише Портников.\nВін прогнозує, що один можливих сценаріїв розвитку ситуації – це “приборкання норовливих” мешканців країни.\n“У Європи вже є такий досвід. У Греції при владі теж коаліція лівих і правих популістів, яка багато чого обіцяла своїм довірливим прихильникам. Але відмінність є. Грецькі популісти прийшли до влади на тлі справжнісінької економічної катастрофи. І їм потрібні були гроші для порятунку країни і власного порятунку”, – пише він.\nІталійські ж популісти приходять до влади на тлі економічного підйому.\nЗ його слів, лише одна помилка уряду Італії може призвести до того, що підйом зміниться спадом і крахом.\n“А грошей для порятунку Італії у ЄС просто немає. Італія – не Греція, її економіка – одна з найбільших в Європі”, – пише журналіст.\nКрім того, політичні уподобання нової влади також бажає кращого для України.\n“В обох партіях не приховують своїх симпатій до Кремля. “Ліга” – так взагалі партнер одіозної “Єдиної Росії”, цього політичного серпентарію Путіна. Її лідер Маттео Сальвіні перед парламентськими виборами заявив, що для Італії було б краще, якби її лідером був би … Путін”, – нагадує журналіст.\nТа додає, що в Італії сьогодні до влади приходять справжнісінькі вороги єдиної Європи.


Демократична Україна - Зміцнюємо імунітет\nВи тут: Головна >> Здоров'я >> Зміцнюємо імунітет\nП'ятниця, 09 Жовтень 2015 15:01\nЦього року осінь подарувала ще один по-літньому теплий місяць, але попереду — зима, і треба до неї підготуватися: встигнути зробити вітамінні заготівлі і починати зміцнення імунітету всіх домочадців. А допоможе нам підвищити опірність організму — протистояти зовнішнім негативним факторам — ціла низка продуктів.\nЦе горіхи, журавлина, імбир, калина, козине молоко, кориця, лавровий лист, мед, морква, мумійо, обліпиха, овес, перга бджолина (пилок), пивні дріжджі, прополіс, редька, сироватка, фруктова суміш, чага, шипшина, яблучний оцет. Ось ці продукти нам і потрібно намагатися включати до щоденного раціону як з лікувальною, так і профілактичною метою.\nЦього разу йтиметься про маловідомі властивості давно відомих овочів — моркви, редьки і часнику.\nМорква містить у своєму складі багато корисних для імунітету компонентів, у тому числі вітамінів, які краще засвоюються, якщо її вживати разом з іншими продуктами. Відомо, наскільки корисний морквяний сік, але кращий ефект буде, якщо ним запивати звичайний бутерброд, тобто хліб з маслом.\nТакож наведемо рецепт корисного для всіх напою: по 300 г моркви і буряка очищають, нарізають невеликими шматочками, заливають водою так, щоб овочі покрилися на сантиметр. Зазвичай їх варять на середньому вогні хвилин 40–50. Готові овочі виймають, а у відвар додають по 2 ст. л. родзинок і кураги, варять хвилин 5 і залишають відвар охолонути. Потім проціджують і додають 1–2 ст. л. меду.\nГотовий напій ставлять у холодильник. Дітям перед вживанням його підігрівають, а дорослим можна і холодний. Норма на день — склянка, можна розділити на 2–3 прийоми. Напій приймають щодня впродовж місяця, потім роблять на місяць перерву і знову продовжують пити.\nРедька чорна традиційно використовується народними цілителями для зміцнення здоров’я і підвищення захисних функцій організму. Особливо корисна натерта редька з рослинною олією для чоловіків. Відомий і чудовий засіб від кашлю — редька з медом — дітям і дорослим. Для малюків: велику чорну редьку миють і очищують від шкірки, потім натирають на тертці або пропускають через соковижималку. Отриманий сік змішують з медом у рівних кількостях.\nЯкщо у дитини немає алергії на мед, такий засіб починають давати з однієї краплі, щодня збільшуючи кількість на дві краплі, аж до столової ложки. Медову складову можна замінити цукром. Приймати сік рекомендується за 20 хвилин до їди.\nТакий звичний овоч, як часник, має також у своєму складі широкий спектр компонентів, які позитивно впливають на організм, оскільки він містить мікроелементи (хром, залізо, мідь, магній, миш’як, селен), вітаміни (А, В, С, D) та інші біоактивні речовини, які допомагають нам зміцнити імунітет, виступаючи в ролі антибіотиків і антиоксидантів, запобігають розвитку низки захворювань.\nВживати часник рекомендується у свіжому вигляді і чистити безпосередньо перед їдою, оскільки багато корисних речовин зникає під впливом високої температури та інших зовнішніх факторів. Позбутися специфічного запаху часнику допоможе петрушка або шматочок лимона, а також корінець селери або полоскання рота молоком. Проте не лише неприємний аромат є побічним ефектом. Часник не рекомендують давати малюкам до трьох років, а вводити в дитячий раціон слід у невеликих кількостях. Від часнику доведеться відмовитися і на весь період вагітності. Протипоказаний часник і тим, хто має захворювання нирок, печінки, травного тракту (гастрит, виразкова хвороба).\nЗміцнює імунітет часник з медом. Два продукти змішують у рівних кількостях, при цьому зубчики пропускають через часникодавку або натирають на тертці. Суміш вживають по чайній ложці тричі на день, запиваючи теплою водою.\nДля профілактики різних захворювань дітям можна давати часник разом з лимоном і медом. З них готують часниковий «сироп»: 0,5 кг меду, сік одного лимона і двох голівок часнику перемішують. Готовий продукт дають дітям по столовій ложці раз на день з лікувальною і захисною метою.\nМолоко з часником рекомендується пити перед сном: у склянку теплого молока додають 10 крапель часникового соку. А якщо засіб призначений для дитини, кількість соку зменшують.\nТетяна ДЕЛІМАРСЬКА, Укрінформ


З давніх давен, коли птахи і звірі ще розуміли людську мову, а на землі перебували могутні чарівники, на одному високогірному плато проживали славетні та добрі люди. Жили вони щасливо і дружно. Селищем цим керував Граф. В юності він був лицарем дружини Короля Щасливого Королівства і приходився йому другом. Це селище було підпорядковане Графу за роки його славної служби. Граф був середніх років, статний і могутній, безмірно любив і поважав свою дружину, дуже любив він і жителів селища, вбачаючи в них своїх співбратів і сестер, батьків і матерів. Граф завжди дбав про простий народ і захищав його. Це те, що робило його по-справжньому щасливим. Своє служіння народові Граф вважав за найвищу Честь. А селяни, цінуючи ту велику Любов і турботу, мали до Графа повагу і також дуже його любили. Вони знали, що на Графа можна покластися, і що він завжди допоможе порадою чи добрим ділом.\nОсь уже кілька днів у замку Графа йшли приготування до візиту Короля Щасливого Королівства, про приїзд якого попередив посланець. Готувалися різні смачні страви для гостей, заодно ремісники поспішали виготовити якнайбільше подарунків для Короля і Королеви, пам'ятаючи про їхні добро і щедрість.\nІ ось подружжя разом з невеликою свитою, що складається в основному з могутніх лицарів, прибули до замку. Після взаємних церемонних привітань Король і Граф пішли в дальні покої, де Король, ще раз обійнявши свого вірного лицаря, мовив йому так:\n– Тільки тобі я можу довірити найдорожче, що у мене є. У нас народився син, але ми оголосили про його смерть. Злі духи приходили за ним, але з допомогою Веселого Чарівника нам вдалося відбити атаку. Мудрець тоді передрік: “Полювання не буде припинено, поки ти не приховаєш сина від шуму і суєти столиці, оголосивши при цьому про його раптову смерть. Не турбуйся про свого спадкоємця, в належний час він повернеться, силою своєї долоні і сміливістю серця очищаючи свій шлях. Але зараз йому треба зникнути!"\nКороль тяжко зітхнув і поклавши руку на плече Графу, закінчив:\n– Ти повинен будеш виховати його гідною Людиною! – і, посміхнувшись, додав:\n– А тепер ходімо до гостей, бо вони, мабуть, зачекались нас.\nТак маленький Принц потрапив в замок Графа\nПід час прощання батьки подарували йому медальйон з викарбуваним на ньому дуже древнім і могутнім Знаком: сонячний диск, зображений у вигляді порожнього кола, облямований знизу півмісяцем ріжками вгору. Цей Знак мав величезну доброчинну силу Добра. Безмірну кількість разів поцілувавши свого малюка, зі сльозами на очах, батьки покинули своє найулюбленіше дитя.\nНезабаром і в самого графського подружжя народилася дитина. Це була чудова дівчинка з очима кольору небесної чистоти. Всі жителі села були дуже раді її появі на світ. Вона росла доброю і чуйною і була загальною улюбленицею.\nПринц теж був забавним і милим малюком, який ріс не по днях, а по годинах. У ньому вже відчувався кмітливий розум і добре серце. Граф і Графиня з самого початку вирішили, що про Принца будуть знати не всі люди, тільки найбільш довірені. Вихованням його вони вирішили займатися самостійно, благо освіта обох дозволяла їм це. Як тільки Принц твердо став на ноги, з ним регулярно почали займатися.\nГраф часто брав його з самого раннього ранку на прогулянки горами. Поверталися затемна, і ці подорожі сприяли тому, що хлопчик став хорошим наїзником, дуже полюбив гори, тварин, природу і, звичайно, самого Графа, якого шанував за свого батька.\nПід чуйним керівництвом Графа він почав посилено навчатися керувати конем і впевнено триматися в сідлі, майстерно володіти мечем, стрільбі з лука, метанню списа. Звичайно, вони були не такими, як у дорослих воїнів, але це була цілком придатна для оволодіння бойовими азами зброя. Принц був дуже щасливим, йому подобалися ці військові забави, але прогулянки з Графом він любив набагато більше. Під час цих втішних боїв і прогулянок Граф невтомно повторював Принцу, що його найважливіше завдання — перемога над самим собою. Воістину великим воїном стає той, хто перемагає самого себе.\nВін говорив Принцу:\n– Розумієш, у нас є Ангел і Демон, і твоє завдання – зробити так, щоб Ангел переміг, тільки так можна стати справжнім Воїном та істинною Людиною! У кожному з нас є світла і темна сторона. Темна сторона штовхає нас на погані вчинки: когось образити, комусь позаздрити, злитися, ненавидіти. Світла сторона дана нам від БОГА. Це наша Душа і вона – це те, що робить нас справжньою людиною, Людиною з великої літери. Якщо людина слідує за покликом своєї світлої сторони, то це виявляється в її словах, справах і вчинках. Життя такої людини наповнене нескінченною радістю, любов'ю до всіх людей, добротою до всього живого, чесністю й гідністю, повагою і милосердям до оточуючих. Це і є сенс життя кожної людини – виплекати в собі те найцінніше, що закладено в нього спочатку. І справжній Воїн не той, хто перемагає інших, а у кого його світла сторона перемагає темну. Він не піддається на спокуси від темної сторони, в ньому горить світло, а коли горить світло — темряві немає місця. Найважливіша і головна перемога в житті справжнього Воїна — це перемога над своєю темною стороною!\nСаме ось ці довгі розмови з Графом, вечорами, в бібліотеці замку, Принц полюбив найбільше. Коли серед величезної кількості книг вони годинами говорили про безліч різноманітних питань, подорожуючи разом їхніми безмежними просторами. Ці подорожі збагачували внутрішній світ і розвивали уяву Принца.\nВони частенько засиджувалися до пізньої ночі, настільки цікавими і пізнавальними були ці бесіди. Коли ж Графиня приходила зі словами, що вже пізно, Принцу потрібно спати і Графу не завадило б відпочити, Граф незмінно відповідав:\n– Я кую Людину. Хіба може бути пізно і хіба може втома перешкодити настільки важливій справі?\nГрафиня посміхалася та іноді приєднувалася до їхніх захоплюючих розмов.\nГраф часто повторював своєму вихованцю, що йому потрібно навчитися бачити суще Душею.\n– Очі обманюють нас, – навчав він, – вони схильні прив'язуватися до видимого і, крім того, перескакують з одного на інше. Очам вірити потрібно при стрільбі з лука, при ходьбі, щоб дивитися під ноги. Але якщо ти хочеш винести судження про який-небудь предмет або пізнати суть питання, то кращого помічника, ніж Душа, тобі не знайти. Тільки вона допоможе тобі безпомилково визначити, що до чого, але для цього потрібно навчитися її слухати і правильно сприймати її тихий голос.\n– А як же розум, ти ж навчав стількох наук? – запитував Принц, – хіба, розмірковуючи, я не знайду відповіді на свої запитання?\nНа що Граф, із загадковою посмішкою відповідав:\n– Наука – це не найголовніше, найголовніше – це те, що у тебе всередині! А мистецтво міркувати – це мистецтво обманювати самого себе. Твоя голова, твій розум – це лише інструмент. Хіба самі по собі молот або лопата можуть стати причиною появи будинку? Майстер, використовуючи інструменти, зводить будинок, але без нього інструменти не в змозі нічого створити. Розум завжди буде намагатися обдурити тебе, сам намагатися стати майстром, але йому не дано ним бути. Його завдання – бути інструментом. Навчися чути і бачити Душею, і ти ніколи не будеш обдурений. Тому що тільки Душа є по-справжньому зрячою, а розум сліпий за своєю природою. Коли живеш і дієш в згоді з Душею, бажаєш всім добра і твориш його, тоді живеш, а не існуєш.\n– А яка мета життя людини? – запитав Принц. На що Граф, призадумавшись на якусь мить, відповів:\n– З Честю пройти крізь випробування і спокуси тимчасового, тлінного життя і бути гідним Вічного життя. Коротше кажучи, заслужити перехід у Вічність, бути гідним повернутися до Отця-Творця!\nТакож Принц дуже любив проводити час з Графинею. Лежачи, поклавши голову на коліна матері, він з цікавістю слухав її слова, а вона гладила його голову і примовляла:\n– Навчися радіти кожній миті, подарованій тобі. Кожній пташці, кожному промінцю Сонця, кожній посмішці, кожній квіточці й хмаринці. Посміхайся їм і обличчям, і Душею. Намагайся приносити людям тільки радість, смутку в житті і так вистачає. Будь людяним і добрим. І ніколи не тримай ні на кого зла. Воно отруює того, хто його тримає. Тому тримай в собі тільки радість і любов. Будь смиренним, бо ти створений з глини, будь великодушним, бо в тобі горить Зірка!\nПо мірі дорослішання Принца Граф вчив його любити і поважати всіх людей, незалежно від того, бідною чи багатою є людина, хворою чи здоровою, веселою або злою. В кожному бачити насамперед людину і поважати її. Він говорив Принцу:\n– Принижує лише той, хто сам принижений. Шляхетній людині не личить навіть думати про те, що він може принизити когось. Принижуючи когось, ти принижуєш, в першу чергу, самого себе. Будь Світлом сам і неси його іншим. Будь добрим і великодушним. Будь бездоганним всупереч всьому, що нав'язує тобі навколишній світ! Бо у тобі є частка Бога!\nКоли принц підріс, граф наказав йому:\nЯкщо людина є уважною до своїх думок і вчинків, якщо вона працює над плеканням в собі любові і добра до всього сущого, то така людина досягне мети життя, бо це єдине над чим потрібно працювати невпинно. А погані думки і вчинки, як бур'яни, які розмножуються самі. Але щоб виростити гідний плід необхідно попрацювати — не допускати поганих думок і діянь, творити добро, чинити по совісті. Після смерті тіла, за кожну думку, за кожне сказане слово і за кожне діяння, кожна людина буде відповідати. Творячи добро і даруючи світові любов, ми тим самим робимо себе щасливішими. Бо що даруєш світу, те і отримуєш у відповідь. Розумієш, ділячись і віддаючи, ми отримуємо щось набагато більше.\nЗапам'ятай: в твоїх жилах тече кров сокола, не забувай про це! Кожного разу, коли тобі захочеться здатися або вчинити так, як орел-стерв'ятник, згадай, що в твоїх жилах кров благородного сокола!\nТим часом, владу в Щасливому Королівстві захопив зведений брат Короля\nЛюдина жадібна, жорстока і підступна. Скориставшись допомогою злих чарівників, а також підступами та підкупом, він зібрав собі прихильників. У призначений день зі світу демонів і тіней з'явилися злісні тварюки: літаючі зелені дракони, вивергаючи вогонь і руйнуючи все навколо, немов шукаючи в самому процесі руйнування певну, лише їм одним бачену насолоду. З допомогою своїх прихильників і цих злісних тварюк, він незабаром перебив все військо Короля, а замок його спалив вщент. Колись щасливе Королівство було занурене в морок і смуток. Людей обклали тяжкими податками, гніт став повсюдним. Щасливе Королівство перетворилося на Сумне Царство і так відтепер воно почало називатися. А його новий володар, захопивши замок одного Герцога, перебивши всіх його мешканців, влаштував великий бенкет, на якому щедро обдаровував своїх прихильників. А після він кинувся руйнувати всі великі області Королівства. Незабаром по всій країні запалали пожежі і згарища.\nОдного дня, руйнівники добралися до селища Графа. Напали вони несподівано, і миттєво почалася пожежа. Після багатьох років мирного і спокійного життя народ охопила паніка і жах від такого раптового, підступного нападу.\nГраф був Людиною Честі і тому був вірний слову навіть у найвідчайдушніших умовах. Він кинувся рятувати Принца. Саджаючи його на коня , він виривався і рвався в бій, Граф обійняв Принца наприкінці і прокричав йому:\n– Скачи прямо до галявини, де ми з тобою їли, звідти повернувши на північ, скачи сім днів і ти вийдеш до моря! Там заплати, в порту, і тебе візьмуть на борт, пливи далеко звідси і будь щасливий!\nПринц нічого не відповів, сльози душили його. Прив'язавши до пояса Принца кошіль із золотими монетами, Граф з розмаху ляснув коня по широкому крупу і послав його в галоп. І бігом повернувся до бою, тепер він був готовий захищати своїх людей. Але сили були нерівними. Через кілька годин, від селища залишилося лише згарище. Зрідка чутні стогони і крики поранених вселяли надію на те, що ще хтось залишився живим. Майже всі воїни селища були мертвими. Граф в нестямі лежав у купі убитих ним ворогів. Життя ще жевріло в його пораненому тілі. Стерв'ятники з радісним клекотом кружляли над згарищем, яке колись було селищем щасливих людей.\nПринц скакав багато днів поспіль. Добравшись до порту без особливих пригод, сумний Принц з понурою головою ступив на борт якогось торгового судна, що йде в далекі південні країни.\nВін полюбив море, його заспокійливу хитавицю. Море потроху забирало його печаль і смуток. В одному з днів плавання, шторм розніс судно на друзки. Принц вчепився в шматок дошки від палуби, і ледь живий, оглушений, почав повільно плисти. Плив він багато днів і ночей. Кілька разів мало не ставав жертвою хижих риб, але кожного разу, коли вони підпливали близько до нього, він обертався і сам нападав на них. Хижаки немов відчували його безстрашність і швидко залишали його в спокої.\nПерехід через пустелю, скатертина самобранка і три мудрі поради погонича\nЧерез кілька днів він виплив на піщаний пляж. Знесилений від голоду і виснажений спрагою, весь у роздертому одязі... І тільки медальйон зі Знаком сил Добра як і раніше, цілий і неушкоджений, висів у нього на шиї. Він ледве повз берегом, коли його зустрів чоловік з веселими блакитними очима і бородою, у якого була засмагла шкіра, і був він в одній пов'язці на стегнах. Цей чоловік допоміг Принцу, напоїв джерельною водою. Потім, коли Принц вже повністю оговтався, бородатий чоловік навчив його, як добувати плоди з дуже високих дерев, на які неможливо було залізти, так як у них був гладкий стовбур. На них сиділо по безлічі невеликих, спритних мавп, і людина кидала в них палки, у відповідь мавпи влаштовували справжній шквал вогню плодами з цих дерев.\nНезабаром Принц повністю оговтався і, з плодами і бурдюком з водою, який дав йому дивний незнайомець, рушив у дорогу через пустелю. Він попросився помічником у караван, який відправлявся. І почався довгий перехід через пустелю. Головний Погонич був дуже люб'язною і товариською людиною. Вони подовгу розмовляли біля нічного вогнища. І Принц дізнавався багато нового і цікавого про життя і про далекі країни. В одній з таких нічних розмов Погонич сказав Принцу:\n– Мій батько вчив мене, що людина, яка багато подорожує – багато пізнає. І я полюбив з юності дорогу. Напевно, я з тих, хто помирає в дорозі. Він голосно розсміявся і продовжив:\n– Дорога навчила мене багато чому і я б хотів поділитися з тобою, незнайомцю. Бо твоя поведінка і твоя постава видають в тобі людину чемну і благородну.\nПринц мовчки зробив уклін головою, уважно слухаючи співрозмовника. А той продовжував:\n– Мій вік дозволяє мені дати тобі пораду. Ти дуже молодий, а юність – це така якість, яка дуже швидко проходить, але поки ми молоді, нам властиво здійснювати безліч дурних помилок. Ось від них я і хочу тебе застерегти. Отже, я подарую тобі три поради, мій юний друже. Постарайся не забути їх у суєті днів своїх.\nПерше: віруй і покладай надії тільки на Одного Господа, Єдиного! Тільки Йому Одному служи, бо тільки ВІН є Повелитель і не може бути у людини інших повелителів. А жінок шануй і поважай, бо вони дарувальниці життя.\nДруге: не люби золото – воно обдурить своїм блиском, зажадавши його - станеш рабом його. Не люби ніякі земні блага і не будь до них прив'язаним. Є тільки Шлях і Свобода – за них і тримайся! Перед тим, як покинути цей тлінний світ, мій батько дав мені дуже цінний урок, який і тобі розповім. В якості своєї останньої волі він попросив мене покласти разом з його тілом в могилу його старе взуття і на всі мої обурення і заперечення, він лише посміхався і суворо наказав мені виконати це. І коли він представився, я слідуючи його проханню, поклав його взуття в могилу, але люди не дали мені цього зробити і тоді я зрозумів, що мій батько, навіть будучи дуже багатою людиною, не зміг забрати із собою з цього світу навіть своє старе взуття. Отже, мій юний друже, не накопичуй земних багатств, накопичуй лише Любов, бо тільки вона й цінна! Любов є єдиним справжнім скарбом у цьому світі, та й у всіх інших світах теж. І остання порада:\n– Ніколи і ні за яких обставин не піддавайся пориву гніву. Завжди залишайся спокійним, і не дозволяй гніву оволодіти тобою. Спокій – головна сила!\nЯкось в одному з переходів на караван напало сорок розбійників. Погонич чіткими наказами вишикував караван в трикутник, воїни зайняли оборону. Принц бився пліч-о-пліч з Погоничем, а в найбільш напружений момент навіть врятував йому життя, відкинувши клинок, який мало не встромився в серце Погонича. Атака була відбита, і розбійники, несучи поранених, поскакали геть. Погонич був дуже вдячний Принцові за його нечувану і небачену завзятість. Під час прощання він обняв його, назвавши братом і подарував йому чарівну скатертину-самобранку, з вигляду стару і непримітну, але, за своїми властивостями, безцінну для будь-якого мандрівника, бо скільки страв не вимагав би її господар, вона була в змозі все це дати.\nПодорожі різними країнами і містами\nДовгі місяці Принц провів у дорозі, поки нарешті не потрапив до країни, де люди з вузькими очима, де він побачив безліч різноманітних чудес. В одному з міст цієї дивовижної країни він знайшов його жителів в печалі. Знаками вони показали йому, чому всі жителі були засмучені. Міський фонтан небаченої краси, який своєю чудовою водою і веселим дзюрчанням радував серця жителів, ось уже певний час як раптово висих. Всі майстри міста билися над причиною, але не могли її знайти. Принц усміхнувся й попросив залишити його одного на ніч біля фонтану. Жителі порадилися, принесли йому їжі, дали рогожу і, залишивши йому палаючий паперовий ліхтарик, пішли. Поміркувавши, Принц зрозумів, що якщо джерело перестало бити, значить є причина. Довго копав він і був здивований, виявивши її. А на ранок Принц жестом підкликав кількох хлопчаків підійти ближче. І діставши з розкопаного лазу, що веде до джерела, величезну жабу, він попросив хлопчаків віднести її до найближчого ставка. Жителі були невимовно щасливі фонтану, який знову запрацював, і кожен шукав нагоди обдарувати чимось Принца. Але він був щасливий їхньою радістю і нічого не взявши, спішно покинув місто, супроводжуваний веселою ватагою хлопчаків.\nВ іншому місті всохла дивна яблуня, що своїми смачними плодами дарувала радість жителям міста цілий рік. Принц і тут згодився допомогти. Він знову проявив кмітливість і, зважившись дізнатися в чому тут справа, довго копав, пам'ятаючи, що якщо хочеш дізнатися суті, то потрібно дивитися в корінь. Всю ніч він копав при світлі смолоскипів і лише на ранок виявив величезного щура. Довгим списом, він убив злобливу тварину, що гризла корінь дерева, заподіюючи тому білю і завдаючи йому шкоди. Чудове дерево знов зацвіло, жителі були щасливі і запросили Принца на бенкет, який хотіли влаштувати на його честь. Але Принц лише посміхався і, напившись води і, набравши її в бурдюк, рушив далі в дорогу.\nБагато міст і селищ він зустрів на своєму шляху і всюди він допомагав місцевим жителям, чим міг. Потім він потрапив до країни людей з темною шкірою, де теж було безліч різних чудес. Але які б люди йому не зустрічалися, Принц твердо знав, що зовнішній вигляд не має жодного значення, і що людину визначає не те, як вона виглядає, а те, у що вона вірить і в ім'я чого живе.\nЗавдяки хорошій їжі, що давала скатертина-самобранка і довгим переходам, Принц фізично розвинувся настільки, що виглядав дорослішим за свій вік. "Рух – це життя, а в стоячій воді заводяться каламуть і бруд", – Принц пам'ятав це ще з повчань Графа. Постійно перебуваючи в дорозі, він змужнів і тіло його було міцним та витривалим, як і личить воїну.\nВ одному місті він врятував його жителів від жорстокого і лютого вепра, який не давав життя людям. Вепр цей був насправді зачарованим розбійником. Він колись давно не побажав платити данину злому чарівникові і той перетворив його в злого звіра і тепер, з його допомогою, тримав в страсі всю околицю. І секрет можливої перемоги над вепром в тому і полягав, що в людині, яка осмілилася на поєдинок з ним, не повинно було бути і тіні страху.\nПринц хоробро рушив у гущавину, і скоро почув шалене сопіння. Терпляче чекаючи на нього, він дістав меч з піхов і миттєво всадив його в серце звіра, що кинувся на нього. Перемогти так легко він зміг тільки завдяки тому, що в його серці не було і краплі страху.\nОскаженілий злий чарівник у гніві пішов з тих місць, але наостанок наслав закляття на Хороброго Принца. Полягало воно в тому, що як тільки Принц зажуриться, затужить, то буде він перетворений на потворну мавпу. Принц же, не відаючи про це все, розташувався на нічліг в одній з лісових хащ. Сидячи на самоті біля багаття, він згадав про загибель селища, про загибель близьких йому людей і печаль увійшла в його серце. Вранці ж, умиваючись в струмку, він з жахом побачив, що перетворився на величезну, жахливу мавпу.\nБагато місяців поневірявся Принц у вигляді мавпи, поки одного разу не забрався в скелясті гори, бажаючи піти подалі від людей, не в силах більше терпіти свій страшний вигляд. Над одним з круч він послизнувся і, падаючи зачепився за тонке деревце, що росте в розщілині. Пробувши кілька миттєвостей на цьому деревці, він зірвався і впав на гострі уступи. Однак Принц не загинув. Гострі камені розсікли тіло мавпи і Принц з нього вийшов цілий і неушкоджений, в своєму колишньому вигляді. Посидів він деякий час над тілом мавпи, подумав над тим досвідом, що придбав, потім зітхнувши, рішуче встав, і рушив у дорогу. Назад до людей.\nПринц довго йшов крізь зарослі, аж раптом вийшов до чудового ставка, який прикрашали розцвілі Лотоси божественної краси. Трохи вище ставу, біля входу в печеру, сидів на пеньку Чоловік, з блакитними, пронизливо мудрими, добрими і веселими очима. Він пихтів скляною трубкою і весело посміхався Принцу самими очима. Принц, підійшовши ближче, привітав його:\n– Мир вам! Хто ви? Чому ви тут в гущі один?\n– І тобі мир, Хоробрий Принце! Не встиг привітатися і вже запитуєш, – з усмішкою додав він. Принц сказав:\n– Ви, мабуть, маєте мене за когось іншого. Я не принц, я був спадкоємцем Графа, але його вбили, а спадщина розорена. Тож я звичайний подорожній.\n– Ну Граф, припустимо, ще живий, – відповів Чоловік, – його не вбили, а тільки поранили. Але ти йому не син, хоча він вважав тебе за нього. Ти син Короля Щасливого Королівства, він і доручив Графу твоє виховання.\nПринц мовчки слухав, не наважуючись вимовити й слова.\n– Але хто ви? Звідки ви все це знаєте? – нарешті спромігся він запитати.\n– Я – Добрий Чарівник, – відповів Чоловік, – і я буду вчити тебе. Ти непогано справлявся з випробуваннями до цих пір, робив людям Добро, вчиняючи милостиво. Настав час навчити тебе більш серйозних речей, і ми цим займемося. А зараз відпочинь у печері. Ти втомився з дороги. Трохи пізніше ми повечеряємо.\nПісля вечері, вони розташувалися недалеко від ставка. Вечоріло. Чарівник промовив:\n– Графу вдалося багато чому тебе навчити, тим самим він полегшив моє завдання. Головне, що ти повинен чітко усвідомлювати і завжди пам'ятати, що твоє тіло – не є ти справжній. Дух – ось ти істинний! Його не можна побачити чи помацати, але можна відчути. І головне завдання твоє в тому, щоб ти навчився відчувати його постійно. Все найголовніше і важливе в цьому світі зосереджено всередині тебе самого! Найбільші багатства та незліченні скарби знаходяться в середині тебе, точніше буде навіть так, те, що знаходиться всередині тебе дорожче за всі скарби і багатства світу!\nПринц уважно слухав, нічого не пропускаючи. Лише зрідка повільно хитав головою.\n– Розумієш, твоє тіло – це футляр для цього Дива, зосередженого всередині нього. Тіло схоже до черева, в якому повинен дозріти плід. Цей плід – Душа, ось що найголовніше в людині! А тіло – всього лише щось на кшталт віслюка, звичайно, щоб твоєму самолюбству було приємніше, можна сказати, що воно – благородний скакун, але все це лише гра слів, суть від цього не змінюється. Можна також сказати, що тіло – це Храм для Душі. Але таким воно стає, коли Душа керує тілом. Втім, як би не називали тіло, його завдання служити тимчасовою оболонкою, для вкладеної в нього Вічної Душі. Слова, слова. Вони всього лише вивіска. Так, ще, твоє самолюбство є теж частина тіла, вірніше, одне зі знарядь або засобів захисту тіла, але це ілюзорне знаряддя, щось на зразок мари. Начебто воно і є, але в реальності справжній його немає. Духу ж огидна зарозумілість, бо вона відчужує від Єдиного! А Дух завжди є частиною Єдиного! Запам'ятай це, ти справжній є частиною Вічності, частинка Великого Єдиного! І кожного разу, коли тіло буде намагатися вмовити тебе вчинити низько, згадуй про це! Про те, що в тобі є частка справжньої Величі.\n– Граф теж часто говорив про Душу, і Ви часто згадуєте. Невже вона настільки важлива? – запитав Принц.\nЧарівник усміхнувся, подивився у бік лісу, потім вказав пальцем на сіро-помаранчеву прудку білочку, яка застигла на задніх лапках.\n– Дивись, бачиш он ту чарівну тваринку?\n– Так, бачу, – відповів Принц.\n– Так от, без Душі людина була б, такою ж тваринкою. Знайти їжу, зробити запас її, знайти і облаштувати дупло, знайти самку і наплодити потомства, піклуючись про його виживання. Без Душі ми б робили все те ж саме. Тільки Вона робить все це осмисленим і одухотвореним. Завдяки їй людина любить, творить красу, відчуває її, пише чарівні вірші, складає чудову музику, малює прекрасні картини. Тобто людині, завдяки Душі, дано відчувати. А відчувати – це так чудово! Без Душі і її почуттів, ми би були як звичайні звірі. І тільки завдяки Душі людина має можливість досягти Вічності!\n– Тож що таке Душа? – задумливо запитав Принц.\n– Душа – образ і подоба Бога в людині. Вона частинка Бога! Душа – це головне надбання кожної людини! Приблизним її місцезнаходженням є область грудей. Душа, по суті, є дверима, що ведуть у безмежну Вічність. І відкриваються ці дверцята Любов'ю. Тіло смертне, Душа ж безсмертна, і тому, тільки вона по-справжньому важлива для Людини!\nНаступного разу він говорив:\n– Суть книги – не в наборі букв і знаків, а у Господній Мудрості! Всяка творчість є доказ величі Всевишнього. Саме щось незриме робить кожне творіння осмисленим, повним і чудесним. Якщо немає цього, то книга порожня, у ній немає іскри, а значить і життя. Коли горить свічка, то головне в ній не віск, який вона плавить, а Сяйво Світла, яке вона віддає. Сяйво Людини – це її перебування у Вищій Любові. Любов є Бог! Тільки Любов має справжній сенс, у Вищій Любові життя знаходить справжній сенс, без неї все інше в житті – безглузде! Пам'ятай це – без Любові все інше не має ніякого сенсу!\nРозповів Чарівник Принцу також і про медальйон, подарований йому батьками:\nЦей знак, зображений на твоєму медальйоні, є одним з найсильніших символів Добра. Він посилює в тому, хто на нього дивиться, світлі і добрі сили Душі. Цей знак стає факелом, який висвітлює темряву, коли ми розпалюємо його своїм поглядом.\nДобрий чарівник любив повторювати Принцу:\n– Твоє тіло – сховище, в якому повинен дозріти плід. Сумною є доля людини, яка працює лише для насущного хліба і достатку, але не заради власної вічності. Не заради виховання гідного плоду. Завдяки цьому плоду, який є частинкою Вічності, кожен з нас має шанс здобути Вічність!\n– Ми не стаємо кимось іншим, не плекаємо в собі нових якостей, ми очищаємося від бруду, який прилипає до нас по мірі дорослішання. Ми очищаємо себе, щоб стати такими, якими ми були, коли тільки прийшли в цей світ. Суть в тому, щоб повернутися до себе справжнього.\n– Навіщо ж тоді ми взагалі приходимо? Забруднитися, щоб очиститися? Навіщо тоді взагалі забруднюватися? – запитував Принц.\n– Щоб набути досвіду. Щоб Душа пізнала ганебну природу зла і прекрасну — Добра і більше ніколи не захотіла б повернутися в цей світ. Мирський досвід потрібен, щоб оцінити всю красу Світу Любові!\nІ ще, запам'ятай – людина народжується, щоб стати флейтою, що видає божественне звучання, але коли єдині звуки, які виходять від неї – це бурчання, плямкання, сопіння, то це вже худоба і місце їй в хліві. А щоб людина видавала чарівну мелодію, вона повинна розбудити Душу, адже у багатьох вона просто спить. Ось тоді і починається життя справжнє, повне глибокого змісту і чарівності. Для того, щоб розбудити Душу і відчувати її постійно, існує давня, як сама людина, духовна практика. Називається вона – "Квітка Лотоса". Для цього треба уявити, що ти саджаєш в середині грудей зерно Лотоса, і замість води поливаєш його своєю увагою, своєю любов'ю. Тобто ти починаєш посилати потоки любові до зерна, немов це людина, яку ти любиш найбільше. Поступово зерно проростає, перетворюється в бутон. Але ти продовжуєш любити його і дарувати йому увагу при кожному зручному випадку, тобто як можна частіше. Далі бутон розкривається в сліпучу прекрасну квітку! І тепер твоє завдання постійно підживлювати її своєю любов'ю і увагою. Дбати про неї, плекати її. Не дати її знову закритися. Ти навчишся відчувати її постійно і тому поступово налаштуєшся тільки любити, бо щойно ти будеш забувати про Любов надовго, думати про погане, вчиняти погано, квітка буде в'янути, а цього ти не повинен допускати. Відтепер вона живе в тобі завжди. Щоб ти не робив, куди б не йшов, вона живе в тобі, і ти повинен пам'ятати, поки Квітка буде жити в тобі, у тебе є зв'язок зі Всевишнім. Отже, якщо ти все зрозумів, почнемо.\nЛегкий, весняний дощик якраз закінчився і вони всілися на пеньки, недалеко від ставка. Добрий Чарівник вказав Принцу на розкритий лотос, що дивував погляд своєю красою, на пелюстках якого застигли краплі дощу. Ці краплі, немов перлини, надавали додаткової принадності і без того прекрасній квітці.\n– Ти бачиш, ця квітка росте в болоті, її коріння глибоко під водою. З бруду болотяної води вона тягнеться до Сонця і, незважаючи на все, що її оточує і живить, вона перетворюється в щось настільки прекрасне, що від споглядання її краси і досконалості уста німіють і завмирає серце. Так і людина, що зростила в собі Квітку Любові, стає іншою, незважаючи на всі недосконалості навколишнього світу.\nСпочатку Принцу було складно все це відчути, але поступово він виплекав і навчився відчувати квітку, любити її, пестити і плекати. Так почався новий етап його розвитку.\nЧерез деякий час, Чарівник, покликавши його, сказав:\n– Тепер ти готовий повернутися до людей. Настав час тобі нести Любов у світ. Настав час звільнити Королівство від темряви. Іди з Богом, нічого і нікого не бійся! Пам'ятай, Справжній Воїн перемагає насамперед самого себе, свого ворога, він поважає, бо розуміє і знає, що у того, хто досяг Свободи Духу, немає насправді ніяких ворогів. Все в цьому світі тече і змінюється, бо цей світ є ілюзія, створена Творцем для випробування і виховання нас. Лише Воїн серед всієї цієї мінливості залишається вірним Любові. Запам'ятай, відповідаючи злом на зло, ти лише примножуєшь зло в цьому світі і лише випускаючи у світ Любов, ти тим самим розсіюєш темряву. Випромінюй Любов і твори Добро, і ніщо в цьому світі тобі не буде страшним! Пам'ятай про силу Любові, і що немає нічого вищого за цю силу!\nПеревівши дух і розкуривши трубку, Добрий Чарівник пихнув нею кілька разів, твердо і вагомо додав:\n– Головне, не забувай про Головне! А Головним у житті кожного є Бог! Якщо Він буде завжди в думках і вчинках кожної людини на головному місці, то все інше стане на свої місця. Зникнуть з лиця землі зло і насильство. І всі знову будуть Щасливі і Вільні!\nА на ранок, прокинувшись, Принц не побачив Доброго Чарівника на його звичному місці. Довго шукав і кликав його Принц, але Чарівник наче випарувався. І раптом він відчув, як всередині нього, в центрі грудей, там де живе Квітка Любові, народилися слова: "Тепер ти готовий. Лети!".\nШлях в Сумне Королівство\nВін вийшов з печери, з вдячністю вклонився, і бадьоро рушив у бік Сумного Королівства, щоб врятувати його мешканців від гніту підлого тирана. Але не одразу і не скоро йому вдалося повернутися, на шляху ще багато чого трапилося з Хоробрим Принцом.\nВ одному невеликому Королівстві, на ринковій площі, Принц почув, як глашатаї повідомляли про незліченну нагороду тому, хто розсмішить доньку Короля. Дівчина не сміялася і не покидала своїх покоїв з дня смерті своєї матері. Багато сміливців вже намагалися, але сумна Принцеса вперто не розкривала вуст і невдалим претендентам на винагороду відрубували голову. Принц зважився теж спробувати щастя. Його намагалися відрадити, бачачи його молодість, доброту, стрункість його стану і красу. Але хіба можливо зупинити високий і стрімкий політ сокола, набільш достойного і сміливого з птахів?\nПринц, увійшовши в покої Принцеси, глянув на неї: вона сиділа, з сумом дивлячись в дзеркало і навіть не підняла голови, коли він увійшов. Принцеса ніжно гладила ручку дзеркала, дивлячись у нього згаслим поглядом. Обернувшись до слуги, який його проводив, Принц спитав:\n– Що це за дзеркало і чому вона з такою любов’ю гладить його?\n– Це дзеркало було подаровано Принцесі Її Високістю перед смертю, – відповів слуга, зачиняючи двері і залишаючи покої. Принц здогадався, що це дзеркало як останній дар її покійної матінки, нагадує принцесі про неї і про її смерть. Вихопивши дзеркало з її рук, він з розмаху розбив його вщент об кам'яну стіну.\n– Що ти наробив! – в гніві закричала Принцеса. Вона почала кричати і з кулаками напала на нього, але Принц, м'яко відштовхнувши її, схопив її за голову і гаряче зашепотів на вухо:\n– Твоя мати жива не в цьому дзеркалі, а в твоєму серці. Прив'язуючи своє життя до цієї речі, ти віддаєш її пам'ять забуттю. Вона буде щаслива, тільки якщо ти скинеш з себе зневіру і будеш щасливою. Заради неї ти повинна звільнитися від влади смутку!\nСльози полегшення хлинули з її очей, і Принцеса в пориві обійняла Принца. Вдосталь наплакавшись, вона всміхнулася смутно, спочатку несміливо, потім все ширше і ширше. Король був безмірно радий і запропонував Принцу взяти в дружини принцесу, і півцарства на додачу і всі скарби скарбниці. Але Принц вперто від усього відмовлявся, і лише сказав:\n– Твоя донька буде щасливою і без мене. Якщо ж ти хочеш мене обдарувати, даруй мені чарівного єдинорога, який стоїть у твоїй стайні.\nКороль не в силах був відмовити проханню Принца. Цей єдиноріг жив раніше на священній Горі, їв і пив з Синього моря. Він міг ходити рогом по підземеллю, як сонце по піднебессю. Єдиноріг був дружелюбним, завжди готовим прийти на допомогу своєму хазяїнові. Чистотою, благородством, мудрістю, силою, хоробрістю, величезним добром, він виділявся серед всіх тварин.\nПісля бенкету на його честь, і на честь одужання доньки Короля, він покинув верхи на єдинорозі місто, що знову стало щасливим, тримаючи шлях до Сумного Королівства.\nДовго скакав Принц, доки не прискакав до підніжжя високої гори. Тут, в тіні густого дерева, він хотів влаштуватися на відпочинок, коли побачив кількох людей могутнього виду, що б'ються один з одним мовчки і запекло. Це були сім батирів братів, які билися за тушу барана, засмаженого на рожні.\n– Стійте! Зупиніться! – піднявши руку у вітальному жесті, вигукнув Принц.\nБрати зупинилися і мовчки рушили на Принца.\n– Ніяк ще один їдець додався,– недобре мовив один з них. Принц відповів:\n– Я просто хотів запросити вас до моєї трапези і мені нічого не потрібно від вас.\n– Та як ти нас пригостиш? У твоїй худій торбинці не вистачить їжі навіть для одного з нас, не кажучи вже про всіх. Ось ми і б'ємося через барана.\n– Не варто битися за їжу, адже ви не дикі звірі, не забувайте також, що не отримуючи, а віддаючи, маєш радість і благородство! А в моїй торбинці є щось цікаве, тож все-таки, будьте такі люб'язні, розділити зі мною мою трапезу, - відповів Принц.\nПісля ситної їжі, коли брати нарешті наситилися, вони подякували Принцеві, а Принц за час трапези вже встиг переконатися в їхній простоті, доброті та навіть якійсь наївності і вирішив зробити їм чудовий подарунок, а саме:\n– Щоб ви більше ніколи не сварилися через їжу, я дарую вам цю чудову скатертину-самобранку, але тільки за умови, що ви дасте мені слово ніколи не сваритися і не ображати один одного чи когось іншого з добрих людей.\nОдин з братів відповів за всіх:\n– Те як ти безкорисливо поділився з нами і твоє благородство присоромило нас. Відтепер ми не бажаємо надалі жити так, як раніше. І будемо раді, якщо ми станемо друзями.\nБрати приєдналися до Принца і вони разом попрямували в бік Сумного Королівства. В дорозі Принц дізнався, що кожен з братів володіє чудовою і незвичайною здатністю. А саме: один з братів був вправним стрільцем з лука і міг потрапити стрілою в око ширяючій високо в небі птиці. Інший, якого вони між собою звали Вовче черево, міг з'їсти за один раз стільки їжі, скільки вистачило б цілому невеликому селу. Третій з братів міг плавати, як риба, і пірнати надовго і дуже глибоко. Наступний міг бігати швидше найшвидшої лані і ніхто не міг встигнути за ним. А інший міг чути все, у нього були трохи завеликі вуха, більші, ніж у звичайної людини, і це давало йому можливість чути навіть те, як росте трава. У наступного з братів був вельми гострий зір, що дозволяло йому бачити так далеко, що він один коштував цілої армії дозорних. Ну а останній з братів був силачем з силачів, ще в дитинстві міг звалити бика одним ударом, а коли ввійшов у повну силу, спокійно викорчовував вікові дуби і тягав їх на собі немов в'язку сухого хмизу. Ось з такими соратниками, Хоробрий Принц наближався до кордонів Сумного Королівства.\nВипробування і остаточна перемога над злом\nА там тим часом намічалося велике свято з нагоди майбутнього весілля злісного короля. Він мав намір взяти в дружини, захоплену в полон, дочку Графа, яка саме в призначений день повинна була досягти повноліття. Довгі роки тримав злий король її в ув'язненні в одному із замків, де при ній були лише служниця і пряділля. Дівчина майже не бачила сонця ось вже багато років і шкіра її була білішою від снігу. А величезні, прекрасні очі горіли на її мармуровому обличчі, чаруючи своєю красою.\nТому злий король і мріяв зробити її своєю дружиною, для цього він призначив бенкети і змагання, в яких хотів довести всім, в тому числі і нещасній дівчині, що лише він один гідний її руки.\nПідійшовши вночі до міста, Принц із сімома братами почали готуватися до ночівлі, щоб на ранок увійти в місто. Коли брати поснули, Принц верхи на єдинорозі попрямував до міста, над яким металися злісні зелені дракони. Вони літали над містом ночами, пожираючи і спалюючи когось із жителів, а на ранок відправлялися спати у відведені їм для цього величезні стайні. Не існує створіння більш злісного, підступного і жорстокого, ніж зелений дракон, і Принц це добре засвоїв від Доброго Чарівника.\nВерхи на єдинорозі, Принц безстрашно кинувся в бій. Миттєво, єдиноріг, злетівши над містом, повалив драконів. Бо в його розі була закладена могутня сила, здатна перемогти зло. Бездиханні, впали вони на землю, а до ранку від них нічого не залишилося, бо вони належали до світу тіней.\nКороль Сумного Королівства, одягнутий у блискучий, дорогий одяг, з високого помосту оголосив про те, що руки прекрасної Принцеси доб'ється той, хто стрілою зіб'є підвішену на даху високого замку червону стрічку. Навчений радником, якого король дуже цінував за його хитрість і підступність, король сам стріляти повинен був останнім, щоб показати бідолашній, що ось, мовляв, я дав шанс всім, але ніхто не влучив і тому ти моя! В тому, що ніхто не влучить, король був упевнений, оскільки за хитромудрим задумом радника, стрічку неможливо було збити, вже дуже високо вона висіла. Але для пострілу короля він придумав таку хитрість, що при пострілі схований в замку довірений слуга смикнув би за невидиму нитку і стрічка би впала.\nАле незвичайний стрілок, друг Хороброго Принца, зірвав всі ці підступні задуми. Легко він збив стрічку і підніс її Принцу.\nКороль посірів від гніву, не знаючи, що й казати. Він обтяжливо мовчав. Ніби захлинувшись, зітхнув радник і швидко почав шепотіти на вухо королю:\n– Накажіть сьогодні всім розійтися, о могутній королю, скажіть, що завтра буде оголошено нове випробування. Король насилу зробив це і швидко пішов із радником в зал для нарад.\nВранці було оголошено наступне випробування — з'їсти за добу сотню відгодованих биків. Принц і семеро братів, закриті у величезній залі, віддали всіх биків Вовчому череву, а самі ледве впоралися з одним. Вранці від биків залишилися лише кістки.\nІ знову було оголошено про нове випробування, а саме, дістати намисто з дна глибокого озера. І знову один із братів, той, що плавав, як риба, виручив Принца, без зусилля діставши для нього необхідне. Наступним випробуванням було швидше за всіх домчатись від замку до міської стіни, зірвати там кисть винограду, що в'ється по стіні й повернутися назад. У радника і тут була прихована хитрість з двома однаковими гінцями, але його задумам не судилося збутися, бо один з братів мав намір здобути перемогу Принцу і з честю виконав свій намір.\nНаступним випробуванням було почути, що радник прошепоче на вухо королю і один з братів почув, як він сказав: "Цим дурням все одно не бачити Принцеси як своїх вух". Ну а потім потрібно було прочитати слово, написане на маленькому клаптику паперу, який був підвішений на найвищому дереві міста. Володіючий гострим зором, без зусиль впорався з цим, легко прочитавши слово – мутабор. Наступним випробуванням було підняти величезний валун, який не могла зрушити з місця і сотня лицарів. Брат силач же, піднатужившись, дістав для Принца чергову перемогу.\nПісля тяжких роздумів злий король вирішив дати Принцу бій на мечах. Він вірив у свої сили, у свій величезний меч і в свій довгий і багатий досвід.\nКороль і Хоробрий Принц вийшли на поміст. Шанси були нерівними, бо незважаючи на вік, король все ще був могутнім воїном, він значно перевершував Принца і силою, і вмінням володіти мечем. Та й зброя була під стать високому зростом королю. Меч у нього був набагато більший і потужніший за меч Принца, але не завжди результат поєдинку вирішує сила тіла або міць зброї.\nНе встигла сутичка початися, як з натовпу якийсь жебрак з величезним шрамом на обличчі, який був ніким іншим, як Графом, в грізній тиші закричав Принцу:\n– Ім'я і Честь твого батька вимагають відновлення праведності і справедливості! Але не гнівом, а силою свого серця ти переможеш супостата! Ти – спадкоємець Короля Щасливого Королівства, то доведи це своєю Перемогою!\nЗа наказом радника до Графа крізь натовп почали пробиратися стражники, щоб змусити його замовкнути, але вони не встигли. Принц закрив очі, всіма силами намагаючись задушити змія гніву, що почав прокидатися в ньому. Пройшли якісь миті, як злий король, занісши меч обома руками над головою, кинувся в атаку на Принца, який все ще стояв з закритими очима. Принц відчув, що наближається противник, але він був вже повністю спокійний, наче тигр, що приготувався до стрибка. Не відкриваючи очей, він спритно відбив потужний удар, причому так, що король від несподіванки відкинув обидві руки. Принц же, відкривши очі, одним потужним ударом розламав меч супротивника, який, залишившись без зброї, втратив увесь свій запал і бойове завзяття, затремтів від страху і безсилої ненависті.\nХоробрий Принц повільно крокував до нього з мечем у витягнутій руці, але він не завдавав удару, лише наступав, повільно спопеляючи ненависть і гнів лиходія безмірною силою Любові. Під його поглядом, колись злий та могутній тиран, ставав все меншим і меншим, кілька митей потому, раптово луснув, й зовсім зник ворог роду людського, зник, ніби його ніколи й не існувало.\nВсі присутні на площі в подиві роти пороззявляли, бо на їхніх очах відбувалося неймовірне. В ту ж мить щось почало змінюватися в повітрі, ніби все почало розквітати. Защебетали пташки, вся природа почала оживати і обличчя людей почали повільно освітлюватися радістю.\nСім днів і ночей грали весілля на святково прикрашеній площі. І я там був, чимало смакоти скуштував. Після, Принц щедро обдарував своїх друзів і всіх гостей, а для Графа у нього був особливий подарунок. Він запропонував Графові, зважаючи на його мудрість і душевну красу, стати Королем. Але Граф, посміхаючись, сказав:\n– Ти запалив світло радості на обличчях цих людей, – він обвів рукою всю площу. – Тобі й бути їхнім Королем. А я ж прийму за Честь бути твоїм Радником, щоб служити до кінця днів моїх Богу, народу і вам, діти мої! – сказавши це, він обійняв щасливих Принца та Принцесу.\nТак воно і сталося. Жили вони довго і щасливо. Народ Щасливого Королівства процвітав і цю казку, як повчання, нащадкам заповів. Пам'ятайте і ви, друзі, що ніщо в житті не буває даремно! Всьому є ціна, за все чекає відповідь, в пелені миготливих років! Найголовніше в нашому житті – Любов. Казка про Принца – лише нагадування про це знову! Будьте благородними, добрими і чесними і дочекаєтеся приходу Вічності і Весни!\nНаписано під враженням від книг Анастасії Нових, що висвітлили мій життєвий Шлях.\nЗ Вдячністю і Любов'ю!\nЯкщо і є якась Мудрість в цих рядках, то вся вона результат прочитання книг А. Нових. Знання про Духовну практицу Квітка Лотоса також почерпнуті з цього Джерела.\nАвтор: Учасник Міжнародного громадського руху "АЛЛАТРА", Ельчин Ахмедов


Олена Мельник: «Ставимо перед собою ціль… — Умань інфо - інформаційний сайт міста Умань\nОлена Мельник: «Ставимо перед собою ціль і потім крок за кроком реалізуємо її»\nПро особливості журналу «Молоко і ферма» розповіла головний редактор Олена Мельник.\n— Почнімо з того,хто є читачем журналу?\n— Журнал «Молоко і ферма» є настільним виданням керівника господарства. Це свого роду практичний посібник і довідник заразом. Журнал читають і передплачують власники, керівники та спеціалісти провідних сільськогосподарських молочних підприємств, переробними, ветеринари, консультанти, комерційні компанії, навчальні заклади. Тобто журнал «Молоко і ферма» не прив’язаний лише до якоїсь однієї категорії людей. Це дуже важливо.\n— Яку інформацією пропонуєте?\n— Ми намагаємось створити позитивний імідж молочному виробництву. Пишемо про новини в галузі виробництва молока та огляд ринків молока і кормів. Тематична спрямованість журналу також поширюється на методи та способи управління молочною галуззю, економіку виробництва, сучасні технології виробництва молока, дослідження, інновації, міжнародний досвід.\n— Де і як поширюється видання?\n—Наш журнал можна передплатити через каталоги «Укрпошти». Ще один із досить практичних способів — редакційний канал, що автоматичностає прямим зв’язком із постійними виробниками. Тобто, ми спілкуємося з читачами, прислухаємось до їхніх прохань і пропозицій. Коли виробників цікавить та чи інша тема, вони її нам замовляють.Окрім того, журнал «Молоко і ферма» можна придбати на аграрних виставках та під час регіональних зборів Асоціації виробників молока. Практикуємо також безкоштовну розсилку журналу керівникам провідних сільськогосподарських молочних підприємств та молокозаводів України.\n— Чи відчуваєте конкуренцію інших журналів аграрного спрямування?\n— Конкуренція — це класна річ! Звичайно ж, вона є (і досить гостра), без неї було б не цікаво. На мою думку, наш журнал і є чинником загострення конкуренції. Нас часто копіюють. Але не треба забувати, що, якщо сьогодні ти кращий, то взавтра може прийти хтось найкращий.З одного боку,нам легко тим, що журнал «Молоко і ферма» є вузькоспеціалізованим. З іншого — нам через це і важче, бо у нас вужче коло читачів, ніж у конкуруючих видань.\n— Що не вдалося реалізувати в журналі? Чи були прорахунки?\n— Мені важко зараз згадати якісь прорахунки. Можливо вся справа в тому, що ми ставимо перед собою ціль і потім крок за кроком реалізуємо її.\n—На які новинкиочікувати читачам? Якими бачите перспективи журналу?\n— У нас є чітка стратегія, якої ми будемо притримуватись надалі. Що стосується перспектив, то думаємо над тим, аби більше писати про міжнародний досвід (США, Нова Зеландія), про співпрацю виробників. З часом, враховуючи те, в якому шаленому розвитку перебуває наш світ, створимо електронну версію журналу.\n— Олено, на Вашу думку, Умань може стати аграрною столицею України, бо…\n— …Умань знаходиться на перехресті великих автомагістралей — це досить знаково! У місті живуть люди, які генерують аграрні ідеї. Приміром, та ж Асоціаціявиробників молока, яку створив уродженець Умані Андрій Дикун. Плюс потужна аграрна кореспонденція.Головне — мати бажання, а воно є!\nПідготувала: Дар’я Дяченко


У США продали хмарочос компанії Коломойського, - ЗМІ - портал новин LB.ua\nГоловна — Політика — 12 лютого 2021, 16:12\nЦіну угоди не вказують.\nАмериканська девелоперська компанія K&D Group купила хмарочос 55 Public Square в Клівленді (США) у холдингу Optima Ventures, який пов'язаний з Ігорем Коломойським і Геннадієм Боголюбовим.\nЦіну угоди не вказано, повідомляє LIGA.net з посиланням на локальне видання Crain'sCleveland.\nУ січні глава K&D Group Дуг Прайс заявляв, що планує купити хмарочос за 17 млн доларів США.\nТепер 22-поверхову офісну будівлю планують частково переобладнати. Дев'ять поверхів будівлі повинні зайняти квартири, а офіси хочуть розмістити на верхніх поверхах. Сама будівля та її гараж потребують ремонту.\nПриблизно з 2008 по 2015 рік компанія Optima була одним з найбільших орендодавців у центрі Клівленда. Згідно з протоколами суду, їй належало понад 2 млн квадратних футів офісних площ, а її інвестиції в Клівленді становили понад 100 млн доларів. Хмарочос 55 Public Square компанія купила в 2008 році за 34 млн доларів.\nТорік у грудні Мін'юст США подав третій позов про конфіскацію активів Коломойського і Боголюбова,звинувативши їх у використанні незаконно привласнених коштів для купівлі нерухомості в Клівленді.\nАмериканське слідство встановило, що гроші, які були використані в цій угоді, взяли в ПриватБанку для розвитку бізнесу Південного ГЗК - видобутку та збагачення залізної руди. Натомість вони пішли на купівлю нерухомості у США зовсім іншою компанією - Optima 55 Public Square.\nПозов було подано через кілька днів після того, як Optima 55 Public Square домовилася про продаж будівлі.\nПрокуратура США заявила, що в період з 2008 по 2016 рік Коломойський і Боголюбов отримали шахрайські позики і кредитні лінії, частину доходів від яких вони відмивали через рахунки підставних компаній у кіпрському офісі ПриватБанку, перш ніж переказати гроші в Сполучені Штати.\nРаніше такі звинувачення Коломойського і Боголюбова стосувалися власності в Кентуккі і Техасі. Загалом, за даними Міністерства юстиції США, нерухомість у трьох штатах США коштує понад 60 мільйонів доларів.\nКоломойський заперечує звинувачення. За його словами, всі інвестиції у США були зроблені з власних коштів, отриманих у 2007-2008 роках за угодою з компанією "Євраз", і з доходів інших бізнесів, що зберігалися у ПриватБанку.\nТемы: США, відмивання грошей, Генадій Боголюбов, Ігор Коломойський, Приватбанк\nНаціональна рада з питань телебачення і радіомовлення призначила позапланову безвиїзну перевірку телеканалу "112 Україна" (ТОВ "ТРК "112-ТВ", м. Київ). Таке рішення ухвалено на засіданні… 19:54\nЄвропейський парламент підтримав заснування Кримської платформи і закликав високопосадовців Євросоюзу та держави-члени ЄС надати цій ініціативі всю необхідну підтримку. Про це йдеться… 14:55\nЗ партії "Слуга народу" можуть вийти щонайменше десять її членів, здебільшого мажоритарники і "перші особи". Про це йдется у матеріалі шеф-редактора LB.ua Соні Кошкіної "Полураспад… 14:40\nВтрати від окупації територій у Донецькій і Луганській областях наразі становлять 375 млрд грн без урахування вартості активів. Про це заявив віцепрем'єр-міністр - міністр з питань… 14:07\nВ Офісі президента думають над створенням ще однієї партії, окрім "Слуги народа". Одним із прообразів може стати «Наш край» у часи президента Петра Порошенко. Про це йдется у матеріалі… 13:15


Неврологія № 1. Запорізька обласна лікарня.\nВідділення неврологіі № 1\nОсновна функція неврологічного відділення №1 – організація і надання висококваліфікованої спеціалізованої консультативної, діагностичної і лікувальній допомоги жителям Запорізької області і міста Запоріжжя із захворюваннями периферичної і центральної нервовї системи.\nЗавідує відділенням Черкез Алла Миколаївна, кандидат медичних наук, займала посаду головного позаштатного невропатолога Департаменту охорони здоров'я Запорізької облдержадміністрації з червня 2013 до жовтня 2015 року, автор 8 наукових статей і 2 патентів України. Працює невропатологом з 1995 р, має вищу кваліфікаційну категорію за фахом «неврологія».\nКолектив відділення бере участь в науково-практичних конференціях на Україні і за кордоном, постійно підвищує свій професійний рівень.\nВідділення є клінічною базою кафедри неврології Запорізької медичної академії післядипломної освіти, очолюваної доктором медичних наук, професором Наталією Михайлівною Бучакчийской.\nМедичні напрями неврологічного відділення №1:\nНадання високоспеціалізованої кваліфікованої діагностичної і лікувально-консультативної допомоги жителям Запорізької області і міста Запоріжжя із захворюваннями центральної і периферичної нервової системи.\nПроведення на базі неврологічного відділення №1 наукових досліджень, розробка і впровадження нових ефективних методів профілактики, діагностики і лікування захворювань нервової системи.\nПроведення санітарно-освітньої роботи з питань профілактики захворювань центральної і периферичної нервової системи.\nОсновними завданнями медичної діяльності відділення неврології №1 є:\nДіагностика і лікування хронічних порушень мозкового кровообігу (дисциркуляторные енцефалопатії I - II - III стадії різного генезу)\nДіагностика і лікування захворювань хребта з використанням повного об'єму нейрореабілітаційних і фізіотерапевтичних методик, елементів мануальної терапії\nНа базі неврологічного відділення №1 функціонує два центри - Обласний центр діагностики і лікування хвороби Паркінсона і Обласний центр діагностики і лікування розсіяного склерозу.\nОбласний центр діагностики та лікування хвороби Паркінсона\nЛікар-невропатолог Серга Володимир Володимирович\nК. мед. н., має вищу кваліфікаційну категорію, стаж роботи 36 років.\nЗакінчив Запорізький медичний університет в 1979 р.\nІнтернатура за спеціальністю "Нервові хвороби" на базі 6 міської лікарні.\nПоглиблено займається вивченням та лікуванням пацієнтів з епілепсією.\nЛікар - невролог Марущенко Павло Павлович\nЗакінчив Запорізький державний медичний університет в 2008 р.\nІнтернатура за фахом "Нервові хвороби" на базі 9 міської лікарні.\nВолодіє методикою лікування на апараті тракційного витягнення.\nЛікар - ординатор Амелина Ніна Вікторівна\nМає вищу кваліфікаційну категорію, стаж роботи 35 років.\nЗакінчила Запорізький медичний інститут в 1980 р.\nЛікар широкого профілю.\nЛікар - ординатор Ворожко Тетяна Анатоліївна\nМає вищу кваліфікаційну категорію, стаж роботи 14 років.\nЗакінчила Запорізький держаний медичний університет в 2001р.\nІнтернатура за спеціальністю "Нервові хвороби" на базі Запорізької обласної клінічної лікарні.\nЛікар - ординатор Нікітюк Наталія Миколаївна\nПоглиблено займається вивченням та лікуванням пацієнтів з хворобою Паркінсона та Розсіяним склерозом.\nЩо потрібно знати про розсіяний склероз?\nДуже часто ми під словом «склероз» маємо на увазі забудькуватість. Насправді до проблем з пам'яттю чи інтелектом цей медичний термін не має відношення. Він означає ущільнення тканин - при розсіяному склерозі руйнується мієлінова оболонка тканин головного і спинного мозку, а на її місці з'являються розсіяні осередки твердої сполучної тканини. Таким чином, зв'язок між головним мозком і частинами тіла порушується. Наприклад, при ураженні ділянки мозку, яка відповідає за зір, людина починає погано бачити і т.д.\nУ Запорізькій обласній лікарні на базі відділення неврології надають спеціалізовану допомогу пацієнтам з хворобою Паркінсона\nНа базі відділення неврології №1 Запорізької обласної лікарні з 2010 року працює обласний центр діагностики і лікування хвороби Паркінсона. Це єдиний в області вузькоспеціалізований підрозділ, де надається допомога пацієнтам з цією патологією. У Всесвітній день боротьби з хворобою Паркінсона, який проходить 11 квітня, лікарі центру розповіли про особливості недуги і перспективи боротьби з нею.\nМіжнародний день боротьби з епілепсією: як розпізнати хворобу і допомогти людині під час нападу\nЕпілепсія вважається найпоширенішим хронічним неврологічним захворюванням. У всьому світі приблизно 50 млн людей страждають від цієї недуги. У той же час про епілепсію існує чимало міфів і мало хто знає, що насправді представляє із себе хвороба. Щоб розповісти світові про цю патологію в календарі 26 березня з'явився Всесвітній день боротьби з епілепсією.