Тема №1. Соціологія як наука (om.net.ua - сайт Освітніх Матеріалів та рефератів)\nТема №1. Соціологія як наука\nЧастина 1 (теми 1-3)\nУДК 316 (075.8) (06)\n1. Соціально-теоретичні передумови виникнення соціології.\n2. Предмет соціології.\n4. Основні тенденції розвитку сучасної соціології.\n1. Огюст Конт (1798-1857) - мислитель, чий внесок в науку аж ніяк не обмежений введення терміну "соціологія", - несподівано різко протиставив нову дисципліну філософії. Основна ідея Конта - відділення «науки» від «метафізики» і теології. На його думку, справжня наука повинна відмовитися від «нерозв'язних» питань, т. Е. Таких, які неможливо ні підтвердити, ні спростувати, спираючись на факти, доступні емпіричному спостереженню. Конт наполягав на дослідженні взаємозв'язків фактів, їх функціонування в рамках великих цілісності, великих систем. Вищим видом систем він вважав суспільство, людство. Соціологічна теорія Конта складається з двох частин - «соціальної статики» і «соціальної динаміки». Основний інтерес французького мислителя спрямований на динаміку. Первинний фактор соціальної динаміки - духовне, розумовий розвиток. До вторинних Конт відносив клімат, расу, середню тривалість людського життя, приріст населення, який зумовлює поділ праці і пробуджує розвиток інтелектуальних і моральних рис людини.\nО. Конт вважав, що історична логіка розвитку науки полягає в переході до наук більш високого порядку, кожна з яких має в попередньої необхідну передумову: математика - астрономія - фізика - хімія - біологія - соціологія. Позитивістська доктрина, що відстоюється Контом, була спрямована проти умоглядного теоретизування соціальної філософії та філософії історії, на створення «позитивної соціальної науки», настільки ж доказової та загальнозначущої, як природничо-наукові теорії, засновані на фактах в їх зв'язку, що вивчаються методами спостереження, порівняння, експерименту, точного вимірювання. Позитивісти розглядали суспільство як еволюціонує соціальний організм, закони якого мали спільність з природними. Соціологію Конта можна розглядати як спробу зрозуміти устрій суспільства, його політико-динамічну структуру за допомогою наукових методів. На формування такого способу суспільства великий вплив зробив досвід революції; прагматичний проект суспільного устрою затверджувався на науковому прогресі. Наука повинна була стати основою для розумного громадського порядку. Наукове знання, згідно з уявленнями енциклопедистів, виступає в якості єдиного цілого. Закони природи повинні поширюватися і на людське суспільство. Єдність всіх наук розкриває єдність законів. Контовская соціологія є позитивною наукою, подібної природничих наук. Огюст Конт може вважатися засновником соціології, оскільки він не тільки зайнявся вивченням суспільства і соціальних процесів, але і створив проект систематики наук і визначив у ній місце соціології, що послужило основою для майбутньої академічної інституціоналізації соціології як окремої науки.\nДві ідеї, що беруть початок в роботах Конта, є видимими в ході розвитку соціології: перша - застосування наукових методів для вивчення суспільства; друга - практичне використання науки для здійснення соціальних реформ.\nГерберт Спенсер (1820-1903) - англійський філософ і соціолог-позитивіст, основоположник органічної школи в соціології. На Спенсера вплинула теорія еволюції Ч. Дарвіна. Він вважав, що її можна застосувати до всіх аспектів розвитку Всесвіту, включаючи історію людського суспільства. Спенсер порівнював суспільства з біологічними організмами, а окремі частини суспільства (сім'ю, державу і т. Д.) - З частинами організму (серцем, нервовою системою і ін.), Кожна з яких впливає на функціонування цілого. Спенсер вважав, що, подібно до біологічних організмів, суспільства розвиваються від найпростіших форм до більш складним. «Природний відбір» відбувається і в людському суспільстві, сприяючи виживанню самих пристосованих. Процес адаптації, по Спенсеру, сприяє ускладненню суспільного устрою, так як його частини стають більш спеціалізованими. Таким чином, суспільства розвиваються від порівняно простого стану, коли всі частини взаємозамінні, в напрямку складної структури з абсолютно несхожими між собою елементами. У складному суспільстві одну частину (тобто. Е. Інститут) не можна замінити іншою. Всі частини повинні функціонувати на благо цілого; в іншому випадку суспільство розвалиться. Згідно Спенсеру, такий взаємозв'язок є основою соціальної інтеграції.\nПлідною була думка про те, що процес розвитку ( «розростання») будь-якої одиниці або сукупності одиниць супроводжується прогресуючою диференціацією їх структур і функцій: чим більш розвинений організм, тим він більш складний.\nСтупінь суворості і масштаби внутрішнього управління були для Спенсера ознаками відмінності між типами товариств. Наприклад, він виділяв товариства «войовничі», регульовані шляхом жорсткого примусу, і товариства «індустріальні», де контроль і централізація слабкіше.\nЗгодом спенсеровского концепція «однолінійної» еволюції, т. Е. Безперервного поступального руху товариств, модифікується в теорію ускладненою «многолинейной» еволюції, яка передбачає в окремих випадках навіть можливість соціальної деградації.\nСпенсер вважав, що для людства корисно позбавлятися від непристосованих індивідів за допомогою природного відбору і уряд не повинен втручатися в цей процес, - така філософія отримала назву «соціальний дарвінізм». Він вважав цю філософію прийнятною також для комерційних підприємств і економічних інститутів.\nСпенсер вважав, що при невтручанні права в соціальний процес, на основі вільної взаємодії між індивідами і організаціями буде досягнуто природне і стійка рівновага інтересів.\nПогляди Спенсера, надзвичайно популярні свого часу, пізніше були відкинуті наукою, а в другій половині XX ст. знову намітився інтерес до його теорії, оскільки Спенсер виявився попередником структурного функціоналізму і системного аналізу, що зайняли першорядне місце в сучасній соціології.\nКласиком «соціологічної школи» є французький вчений Еміль Дюркгейм (1858-1917).\nДо числа загальних умов, необхідних для перетворення соціології в самостійну науку, він відносив наявність особливого предмета, що вивчається виключно даною наукою, і відповідного методу дослідження. Соціологія повинна вивчати, вважав він, соціальну реальність, що має особливі, тільки їй одній притаманні якості. Елементами соціальної реальності є соціальні факти, сукупність яких є суспільство. Ці факти і складають предмет соціології.\nНаслідком об'єктивності соціальних фактів є інша їх характеристика - який чиниться ними на індивідів тиск, примус останніх до певної дії. Кожна людина відчуває на собі соціальне примус. Юридичні та моральні правила, наприклад, не можуть бути порушені без того, щоб індивід не відчув всієї тяжкості загального несхвалення. Точно так само йде справа c іншими видами соціальних фактів.\nНа думку Дюркгейма, суспільство має певні функціональні передумови, найважливіша з яких - потреба в соціальному порядку. Це випливає з людської природи, у якій є дві сторони. Перша - егоїстична: частково поведінку людей детермінована біологічними потребами, які реалізуються в задоволенні інтересів, що ускладнює інтеграцію індивідів у суспільство. Друга сторона людської природи - здатність вірити в моральні цінності. Суспільство повинно всіляко підтримувати цю віру, забезпечуючи тим самим можливість соціального життя і стабільності. В основі консенсусу, по Дюркгейму, лежить колективна свідомість, що складається із загальних переконань. Без цього консенсусу з основних моральних цінностей соціальна солідарність, стала б неможливою, і індивіди не змогли б перебувати разом, утворюючи інтегративну соціальну єдність. За словами Дюркгейма, «там, де інтерес є єдиною правлячою силою, індивідууми виявляються в стані війни один з одним». У зв'язку з цим дуже важливо, щоб колективна свідомість як соціальний факт надавало вплив на індивідуума. «Суспільство має бути присутнім в індивідуумі», - зауважує Дюркгейм, що забезпечується головним чином через релігію: усвідомлюючи свою залежність від потойбічної сили, люди усвідомлюють свою залежність і від суспільства.\nОднак Дюркгейм був далекий від думки, що суспільства в усі часи функціонували гладко. У ряді робіт він висловив припущення, що індустріальні суспільства, засновані на органічній солідарності, можуть прийти до повного занепаду. Таке стане можливим, якщо егоїзм і аномія приведуть до втрати суспільством контролю над індивідами. Хоча Дюркгейм бачив можливість конфлікту всередині індустріального суспільства, він вірив, що його можна утримати в прийнятних межах завдяки існуванню професійних спілок, навчання моральним цінностям і такого функціонування суспільства, щоб справедливість поширювалася на всіх його членів.\nРозуміє соціологія М. Вебера (1864 - 1920).\nСоціологія, за Вебером, є "розуміє", оскільки вивчає поведінку особистості, вкладає в свої дії певний сенс. Дія людини набуває характеру соціальної дії, якщо в ньому присутні два моменти: суб'єктивна мотивація індивіда орієнтація на іншого (інших). Розуміння мотивації, «суб'єктивно мається на увазі сенсу» і віднесення його до поведінки інших людей - необхідні моменти власне соціологічного дослідження, зазначає Вебер.\n1. Целераціонал'ное діяхарактеризується ясним розумінням діячем того, чого він хоче домогтися, які шляху, кошти для цього найбільш придатні. Діяч розраховує можливі реакції оточуючих, як і в якій мірі їх можна використовувати для своєї мети і т. Д. (Це дії інженера, який будує міст; спекулянта, який прагне заробити гроші; генерала, який хоче здобути перемогу. Тут суб'єкт ставить перед собою ясну мету і застосовує відповідні кошти для її досягнення.)\n2. Ціннісно-раціонал'ное дію підпорядковане свідомої віри в етичну, естетичну, релігійну або будь-яку іншу, інакше розуміється безумовну власну цінність (самоцінність) певної поведінки, взятого просто як таке і незалежно від успіху. (Це дії капітана, який потонув, відмовляючись покинути своє судно; дії дуелянтів і т. Д.)\n3. Аффективное дія обумовлена чисто емоційним станом, здійснюється в стані афекту. (Бійка футболістів під час гри і т. Д. Тут вчинок визначається не системою цінностей, не метою, а емоційною реакцією.)\n4. Традиційна дія диктується звичками, звичаями, віруваннями. Воно здійснюється на основі глибоко засвоєних соціальних зразків поведінки.\nЯк зазначає Вебер, описані чотири ідеальних типу не вичерпують собою всього різноманіття видів орієнтації людської поведінки. Однак їх можна вважати найхарактернішими. Таким чином, в якості необхідної передумови соціології Вебер розглядає не "ціле" (суспільство), а окремого осмисленого індивіда. Згідно з Вебером, громадські інститути - право, держава, релігія і т. Д повинні вивчатися соціологією в тій формі, в якій останні реально орієнтовані на них в своїх діях. Він заперечував ідею, що суспільство первинні складових його індивідів, і вимагав виходити в соціології з дій окремих людей. У зв'язку з цим можна говорити про методологічний індивідуалізм Вебера.\nАле Вебер не зупинився на крайньому індивідуалізмі. Звідси невід'ємним моментом соціальної дії він вважає "орієнтацію дійової особи на іншого індивіда або оточуючих його інших індивідів". Без цього введення, тобто орієнтації на інше дійова особа або соціальні інститути суспільства, його б теорія залишилася класичної «моделлю робінзонади», де в діях індивіда немає ніякої «орієнтації на іншого». У цій «орієнтації на іншого отримує своє« визнання »та соціальне загальне», зокрема, «держава», «право», «клас», «союз» і т. Д. Звідси «визнання» - «орієнтація на іншого» - стає одним з центральних методологічних принципів соціології Вебера.\nУ працях Вебера блискуче досліджені феномени бюрократії і прогресуючої раціоналізації суспільства. Раціоналізація, за Вебером, це результат впливу декількох феноменів, які несли в собі раціональне начало, а саме - античної науки, особливо математики, доповненої в епоху Відродження експериментом, експериментальної наукою, а потім і технікою. Тут же Вебер виділяє раціональне римське право, яке отримало на європейському ґрунті свій подальший розвиток, а також раціональний спосіб ведення господарства, що виник завдяки відділенню робочої сили від засобів виробництва. Фактором, який дозволив, як би синтезувати всі ці елементи, з'явився протестантизм, створив світоглядні передумови для здійснення раціонального способу ведення господарства, оскільки економічний успіх був зведений протестантською етикою в релігійне покликання.\nТак склався сучасний індустріальний тип суспільства, який відрізняється від традиційних. А головна його відмінність - в тому, що в традиційних суспільствах не було панування формально-раціонального початку. Формальна реальність - це те, що піддається кількісному обліку, без залишку вичерпується кількісної характеристикою. Як показує Вебер, рух в напрямку формальної реальності - це рух самого історичного прогресу.\nОбгрунтування наукового статусу соціології передбачає розрізнення її об'єкта і предмета. Об'єкт соціологічного пізнання - суспільство. Соціологія - «соціо» - суспільство, «логос» - вчення (вчення про суспільство). Однак суспільство - об'єкт всіх соціально-політичних і гуманітарних наук, а це вимагає проведення розмежування понять «об'єкт» і «предмет» пізнання.\nоб'єкт пізнання - Це все те, на що спрямована діяльність дослідника, що протистоїть йому як об'єктивну реальність. В цьому відношенні будь-яке явище, процес або подія суспільного життя можуть бути об'єктом дослідження багатьох наук. Так, наприклад, процес праці може бути об'єктом пізнання різних наук: фізіології, психології, економіки і т. Д. У той же час та чи інша наука відрізняється один від одного своїм предметом, оскільки кожна з них досліджує свою особливу сторону об'єктивної реальності і відображає свої, специфічні для даної науки закономірності, причому методами, через систему понятійного апарату, властиву цій науці.\nзвідси, предмет науки - Це не просто якась емпірична реальність, а перш за все відтворення емпіричної реальності на абстрактному рівні, результат теоретичного абстрагування.\n2. Виділення предмета дослідження у такого великого й складного об'єкта вивчення як людське суспільство, стало основою для виділення і самостійного розвитку ряду наук. Суспільство і людина вивчаються кількома групами наук, що мають подібний предмет вивчення. Так, в антропології застосовуються багато методи, характерні для соціології, але антропологія вивчає головним чином невеликі племінні суспільства, в той час як соціологія досліджує в основному великі сучасні суспільства Європи та Північної Америки. Економіка - це дослідження виробництва, розподілу і споживання наявних ресурсів. Політична наука вивчає, як люди приходять до влади і використовують її, а також розподіл влади в суспільстві. Поведінкові науки (насамперед психологія та соціальна психологія) виділяють в об'єкті і вивчають різні види і форми поведінки особистостей, вплив на поведінку психіки людини, його соціального оточення.\nВиділення і формування предмета соціології та визначення її як науки - процес історичний, причому гостро дискусійне і не має однозначного вирішення досі.\nЯкщо звернемося до зарубіжних і нашим підручників з соціології, спеціальним науковим роботам, то зауважимо значні різночитання у визначеннях предмета науки «соціологія». В історії нашої країни дискусія з питання про предмет «соціологія», починаючи з 20-х років, що не згасає досі. Подібна ситуація має під собою певні соціально-історичні та наукові передумови для соціології в цілому.\nПо перше, в різних країнах соціологія виділялася в самостійну науку з різних наукових дисциплін: в США - з психології та соціальної психологія; в Німеччині - з філософії історії та політичної економії; у Франції - з філософії. Це позначилася на специфіку національних шкіл соціології, предмет і структуру їх соціологічного пізнання, а також визначення самої соціології як науки.\nПо-друге, слід відзначити недостатню визначеність поняття «соціальне», що є феноменом суспільного життя, а отже, і предметом соціологічного вивчення. Так, в соціологічній літературі для позначення «соціального» використовуються різні терміни: «соціальні відносини», «соціальна дія», «соціальні інститути та організації» і т. Д. Все це, природно створює умови для відмінностей у визначенні предмета вивчення соціології. Не можна не відзначити і того, що предмет науки не може стабільним і зафіксованим раз і назавжди. Він, як і сама наука, знаходиться в постійному розвитку і становленні. Причому його розвиток залежить від двох вирішальних чинників: прогресу самого наукового знання і потреб суспільства, соціального запиту. Зрозуміло, що соціологія не могла не зазнавати змін у визначенні своєї предметної області, бо остання формувалася і продовжує формуватися цілеспрямовано під впливом названих факторів,\nОдним з перших, хто поставив питання про виділення феномена «соціального» як специфічного предмета соціологічної науки був найбільший французький соціолог, теоретик і емпіричний дослідник Е. Дюркгейм.\nПоняття «соціальне» для характеристики однієї з сторін суспільного життя використовував К. Маркс і Ф. Енгельс. В їх працях при аналізі суспільства і відбуваються в ньому процесів вживалися два терміни - «громадський» і «соціальний» - «громадський», коли йшлося про суспільство в цілому, про взаємодію його сторін - економічної, політичної, ідеологічної і т. Д. коли досліджувалася природа відносин людей один до одного, положення людини і його роль в суспільстві застосовувалося поняття «соціальне», «соціальні відносини».\nВажливо й те, що К. Маркс і Ф. Енгельс в своїх роботах поняття «соціальне» нерідко ототожнювали з поняттям «громадянське». Причому з останнім пов'язувалося взаємодія людей в рамках конкретних соціальних спільнот (сім'я, громада, клас і т. Д.). Цей аспект, як побачимо нижче, має для соціології найважливіше значення для визначення предмета її наукового дослідження.\nУ російській суспільній науці після жовтневого періоду довгий час було відсутнє чітке розмежування між поняттями «громадський» і «соціальне»: вони розглядалися практично як тотожні, а поняття «громадянське» відносилося тільки до юридичної науки. Це багато в чому зумовило втрату і специфічного предмета соціологічного пізнання, а саме феномена «соціальне», його зв'язків і відносин, суб'єктами яких є різні соціальні спільності, Іншою причиною невизначеності предмета соціології в нашій літературі було і те, що існувала постійна тенденція до «розчинення »соціології як науки в соціальній філософії, де надавалася їй суто ідеологізована функція. Разом з тим слід чітко уявляти, що будь-яка соціологічна концепція, школа, теорія так чи інакше пов'язана з деяким філософським світоглядом або випливає з нього. Філософські ідеї та принципи безпосередньо включені, особливо в так званий Макросоціологічний аналіз - на рівні соціальної системи. Вони «працюють» і на рівні мікросоціологічного тлумачення феномена «соціальне» в емпіричних дослідженнях. Не можна не підкреслити, що в свідомої наукової ідеологізованою опорі на філософський світогляд і принципи соціологія набуває можливість, з одного боку, більш глибоко аналізувати емпірично регистрируемую соціальну реальність, а з іншого - відірватися від безпосередньої реальності і найпростіших емпіричних узагальнень і поглибити їх інтерпретацію в контексті широкого соціально-філософського бачення історичного процесу. Однак зрозуміло, що предмет соціології не може бути зведений до соціальної філософії. Їх відмінність полягає в тому, що соціологія розглядає суспільство або соціальну систему в більш специфічних категоріях і поняттях, ніж соціальна філософія, а головне в поняттях, що співвідносяться з емпірично перевіряються факторами, має величезну базу прикладних соціологічних досліджень.\nБагато дослідників в якості ключової, основоположної категорії Захистимо право громадських організацій і визначення предмета соціології розглядають соціальну спільність. У найширшому розумінні поняття «соціальна спільність» трактується як взаємозв'язок людських індивідів, яка обумовлена спільністю їх інтересів, викликаних схожістю умов буття і діяльності людей, що складають дану спільність, їх виробничої та іншої діяльності, близькістю їхніх поглядів, вірувань, традицій, а також їх суб'єктивних уявлень про цілі та засоби діяльності.\nПоняття соціальної спільності - ключове у визначенні предмета соціології, оскільки містить в собі джерело саморуху, розвитку соціальних процесів і відносин. Важливо й те, що соціальна спільність - джерело зіткнень інтересів соціальних суб'єктів, класів, шарів, груп та інших соціально-суб'єктивних утворень. Це дозволяє пояснити стан стійкості соціальних системи, організацій, інститутів, так само як і їх дезорганізацію за умови відповідності або невідповідності інтересам людей їх утворюють.\nБудучи головним предметом соціологічного пізнання і визначення соціології як науки, соціальні спільності охоплюють всі можливі стани і форми буття людських індивідів, форми самоорганізації соціального суб'єкта. Це спільності різного типу, що розрізняються просторово-часовими масштабами і змістом об'єднують їх інтересів, а саме: форми сімейної організації, поселень, соціально-класові і соціально-професійні, соціально-демографічні, етносоціальні та територіальні, державні спільності і, нарешті, людство в цілому .\nПоняття «соціальна спільність» охоплює і різновиди об'єднання людей, які не мають жорсткої структурної організації і носять часом тимчасовий характер і локалізовані в просторі, наприклад, аудиторія глядачів, різні дозвільні групи, натовп і т. Д.\nВказівка на соціальну спільність як основного предмета пізнання соціології дозволяє з'єднати часом розведені в різні сторони макро- і мікросоціологічних підходи, теоретичну і прикладну сторону соціології в єдину науку. Оскільки тут враховується:\nпо перше, суб'єктно-діяльнісний компонент соціального, виявляється в масових процесах соціальної взаємодії як відображення інтересів в фактично спостерігається поведінці людей;\nпо-друге, загальні форми соціальної організації, а саме культура, яка виступає як система цінностей, зразків поведінки і взаємозв'язків в соціальних спільнотах; соціальні інститути, що забезпечують стійкість і стабільність соціальних систем;\nпо-третє, соціальна структура як упорядкована система суспільного розподілу праці і пов'язані з цим система відносин власності, влади і управління, а також прав і обов'язків індивідів, що утворюють соціальні спільності, структуру їх соціальних функцій і рольових приписів і ряд інших аспектів.\nПідводячи підсумок міркуванням, пов'язаним з доказом специфіки розуміння предмета соціології, слід ще раз підкреслити центральну ідею, що в будь-якому випадку мова йде про вивчення «соціального» як особливого феномену суспільного життя, що суть соціального становить «соціальна спільність» як ключове поняття соціологічного бачення об'єктивної реальності. Тепер ми маємо право перейти до визначення науки соціології.\nСоціологія - наука про становлення, розвиток і функціонування соціальних спільнот, а також механізми і принципи їх взаємозв'язку і взаємодії в соціальній системі.\nПри визначенні соціології в зарубіжній літературі (США, Західна Європа) існує значна орієнтація на виділення в якості опорного пункту предмета поведінкового аспекту соціального буття людей. Поширеними є визначення соціології типу:\n«Соціологія - це наукове вивчення людської поведінки і соціального оточення людини, яке впливає на цю поведінку».\n«Соціологія - це наука про методи дослідження людської поведінки».\n«Соціологія - це вчення про соціальні групи та їх вплив на людську поведінку» і т. П.\nСлід зазначити, що дослідники, які орієнтуються на область мікросоціології, які вивчають діяльність людей в малих соціальних групах, фіксують свою увагу, перш за все на поведінкових актах і мотиви поведінки.\nМакросоциология вивчає типові зразки поведінки, що дають ключ до розуміння суспільства в цілому. Ці зразки можна назвати структурами: вони включають сім'ю, освіту, політичний та економічний устрій, релігію. Люди включені в систему соціальних структур і найглибшим чином пов'язані за допомогою цих структур один з одним. Звідси головний інтерес макросоціології - вивчити взаємини між частинами суспільства, як ці взаємини змінюються, а також зрозуміти розвиток і функціонування соціальної системи в цілому. (Див схему 1)\n3. Соціологія, досліджуючи соціальні аспекти суспільного життя, розвиток і функціонування соціальних спільнот і будь-якої соціальної системи, вирішує два рівні завдань:\nПо перше, вирішуються проблеми, пов'язані з отриманням достовірних знань про соціальну дійсність шляхом опису і пояснення процесів соціального розвитку, а також розробкою теоретичних концепцій і понятійного апарату, методології та методів соціологічного дослідження, що забезпечують надійність соціальної інформації. Розробляються соціологією теорії і принципи дослідження відповідають на два основні питання: «що пізнається?» (Предмет пізнання) і «як пізнається?» (Метод пізнання), т. Е. Вирішують пізнавальну задачу, виконують цільову функцію науки бути інструментом пізнання. Теорії, різні концепції і методологічні принципи дослідження формують в сукупності фундаментальну або теоретичну соціологію.\nВищий рівень теоретичного узагальнення і пізнання виявлення законів і закономірностей суспільного розвитку. Під законом, як відомо, розуміється суттєвий зв'язок або істотні відносини, що володіють в рамках соціальної системи (процесу, явища і т. Д.) Загальністю, необхідністю та повторюваністю за даних умов. Слід зазначити, стосовно до соціальної сфери, що дія одного і того ж соціального закону проявляється з різною інтенсивністю навіть в однотипних ситуаціях, що дозволяє розглядати його дію не як постійну величину, а як тенденцію, що вимірюється в кожному конкретному випадку з тим або іншим ступенем ймовірності .\nПо-друге, соціологія вивчає соціальну реальність, обробляючи величезну кількість емпіричної інформації, не заради чистого пізнання (наукового цікавості або задоволення особистих амбіцій). Результати соціологічних досліджень мають і прикладний аспект, оскільки припускають перетворення соціальної дійсності, розробку шляхів і засобів цілеспрямованого впливу на ті чи інші соціальні процеси. Наприклад, підвищення соціальної ефективності політичних інститутів, зниження соціальної напруженості між соціальними групами або всередині групи, скорочення рівня міграції населення з тих чи інших районів і т. Д.\nТеоретична і прикладна соціологія розрізняються не по предмету і методу дослідження, а по тим цілям, які вони перед собою ставлять, вирішуючи чисто наукові або практичні завдання. Разом з тим розподіл соціологічного знання по орієнтації на фундаментальні і прикладні досить умовно, бо будь-яка з них прямо або побічно вносить вклад у вирішення як наукових, так і практичних завдань. У цьому плані цінність будь-якого соціологічного дослідження, починаючи від локальних опитувань по приватних проблем і закінчуючи теоретичними, в яких здійснюється вторинні аналіз різноманітної інформації, визначається не тільки тим, наскільки вірно вони відображають процеси і явища соціальної дійсності, а й тим, якою мірою вони завершуються науково обгрунтованими прогнозами і рекомендаціями, що допомагають вирішити практичні проблеми.\nЯк і багато інших наук, соціологія розвивалася в двох основних напрямках: фундаментальному і прикладному. Перший напрямок включає в себе проблеми соціально-філософського осмислення найбільш загальних питань розвитку і функціонування суспільства і місця в ній людської особистості, гносеологічні проблемні питання соціології, проблеми побудови структур соціальних асоціацій, побудови математичних моделей соціальних спільнот і процесів, розробку методів вивчення соціальних процесів і явища і т. д. на фундаментальному рівні здійснюються взаємозв'язку соціології з іншими науками та областями наукового знання: філософією, історією, культурологією, політологією, антропологією, психологією, економікою, космогонієй і ін. Концепції, що висуваються соціологією на фундаментальному рівні, відрізняються високим ступенем абстракції, при цьому, як правило, не виділяються для вивчення такі конкретні соціальні одиниці, як соціальна група або соціальний процес. Такий рівень соціологічного знання прийнято називати общесоциологических, а теорії, що виникають на цьому рівні, - общесоциологическими. Фундаментальні соціологічні теорії виникли з соціальної філософії та психології; вони грунтувалися на спостереженнях, умовиводах і узагальненнях різних сторін суспільного життя, які давали відомості про єдиних для всіх соціальних структур законах поведінки людей.\nРазом з тим очевидно, що соціологія як наука повинна грунтуватися на точних, конкретних даних про окремих соціальних фактах, складових процес зміни і структуру суспільства. Ці дані збираються дослідниками за допомогою набору методів емпіричних досліджень (опитувань, спостережень, вивчення документів, експериментів). Що гойдається емпіричного рівня, то в соціології це збір численних фактів, відомостей, думок членів соціальних груп, особистісних даних, їх подальша обробка, а також узагальнення та формулювання первинних висновків щодо конкретних явищ соціального життя. Сюди відносяться теоретичні узагальнення, отримані методом індукції (умовиводи від приватних, одиничних випадків до загальних висновків). Общесоциологические теорії та емпіричні дослідження повинні бути нерозривно пов'язані між собою, так як теоретизування, що не підкріплене знанням конкретних фактів соціальної дійсності, стає беззмістовним, нежиттєвим. У той же час емпіричні дослідження, які пов'язані загальнотеоретичними висновками, не можуть пояснити природу більшості соціальних явищ.\nУ міру зростання вимог до практичного вирішення соціальних проблем сучасного суспільства виникла нагальна необхідність у вивченні і поясненні соціальних явищ, що відбуваються в окремих галузях життєдіяльності людей, в окремих соціальних спільнотах і соціальних інститутах. Різко зрослий рівень емпіричних досліджень зажадав універсального теоретичного апарату для пояснення результатів теоретичних досліджень. Однак фундаментальні дослідження в соціології не могли пристосувати свій теоретичний апарат для вивчення таких різних соціальних феноменів, як сім'я, держава, поведінка, що відхиляється і т. Д., В силу значних відмінностей в природі цих об'єктів дослідження. У свою чергу фундаментальна наука відчувала значний дефіцит в емпіричної інформації, так як емпіричні дослідження, як правило, проводилися в узкопрактіческій, утилітарних цілях і важко було зв'язати їх в єдину систему. В результаті стався розрив між фундаментальною соціологією і емпіричними дослідженнями. У практичній діяльності це відбилося, з одного боку, на створення спекулятивних, які не грунтуються на досить широкій емпіричній базі теоретичних побудов, а з іншого - в появі таких напрямків отримання знання, як позитивізм і емпіризм, які заперечують необхідність общесоциологических, фундаментальних теорій.\nПротистояння фундаментальних і емпіричних досліджень в значній мірі гальмувало розвиток соціології, заважало кооперації вчених і об'єднанню їх зусиль. Вихід із цього становища був знайдений в результаті формування ще одного рівня соціологічного знання - теорій середнього рівня. Цей науковий термін був введений в практичну діяльність дослідників американським соціологом Р. Мертоном.\nВсі теорії середнього рівня можна умовно поділити на три групи: теорії соціальних інститутів (які вивчають складні соціальні залежності і відносини), теорії соціальних спільнот (розглядають структурні одиниці суспільства - від малої групи до соціального класу) і теорії спеціалізованих соціальних процесів (які вивчають соціальні зміни і процеси ).\nТакі теорії повинні узагальнювати і структурувати емпіричні дані в межах окремих областей соціологічного знання, таких як вивчення сім'ї, відхилень у поведінці, конфлікту і т. Д. У теоріях середнього рівня сформована система специфічних понять і визначень, які застосовуються тільки в даній області соціологічного знання.\nТеорії середнього рівня, таким чином, відносно самостійні і в той же час тісно пов'язані як з емпіричними дослідженнями (які постачають необхідний «сирий» матеріал для їх створення та розвитку), так і з общесоциологическими теоретичних побудов, які дають можливість використовувати найбільш загальні теоретичні розробки, моделі і методи досліджень, Це проміжне положення теорій середнього рівня дозволяє їм зіграти роль містка між «високою» теорією і емпіричними даними, отриманими в результаті дослідження конкретних явищ і процесів.\nСоціологи вважають, що виділення теорій середнього рівня створює цілий ряд незаперечних зручностей і переваг, головні з яких: можливість створення міцної і зручної теоретичної основи для досліджень конкретних областей людської діяльності і окремих складових соціальних структур без використання громіздкого і надмірно абстрактного понятійного апарату фундаментальних теорій; тісний контакт з реальним життям людей, яка завжди знаходиться в полі зору теорій середнього рівня, що відображають практичні проблеми життя суспільства; демонстрування можливостей і переконливості соціологічних досліджень в очах менеджерів, учених і фахівців несоциологических областей знання.\nЗакінчуючи розмову про структуру соціології, взаємозв'язку її теоретичної і прикладної області, відзначимо, що практично немає сфери суспільного життя, яка б не входила в орбіту соціологічного аналізу та дослідження, як в теоретичному, так і прикладному аспектах. Це дає соціології можливість найширшого взаємодії з багатьма соціально-гуманітарними науками, дозволяє впливати на характер їх наукового розвитку, а також відчувати зворотний вплив. Саме таке міждисциплінарний положення соціології дозволяє їй збагачувати свій теоретико-методологічний фундамент і арсенал методичних засобів дослідження соціальної реальності.\nФункції або завдання соціології, логічно випливають з викладеного матеріалу. Цільовою функцією соціології, як і будь-якої наукової дисципліни, є пізнавальна функція, пов'язана c вивченням закономірностей і тенденцій розвитку і функціонування соціальної системи і її складових елементів. Вона здійснюється на всіх рівнях пізнання. Розробляються в процесі аналізу концепції і теорії виступають підставою наукового перетворення дійсності. В цьому відношенні пізнавальна функція носить духовно-практичний характер. З іншого боку, будь-яке пізнання і перетворення соціальної дійсності пов'язано з певними науковими прогнозами.\nНаукові прогнози можуть зачіпати як глобальні проблеми, наприклад мова може йти про перспективи розвитку людської цивілізації або характері функціонування соціальної системи і її окремих інститутів або про таких звичайних, але не менш гострих соціальних проблемах, як можливі варіанти поведінки виборців в виборчу компанію, успіх програми політичної партії і т. д. Вже в цих моментах функціонально го призначення чітко простежується лінія взаємозв'язку теоретичної і прикладної соціології.\nЯк наслідок і доповнення до двох вище позначених функцій слід виділити управлінську функцію. Соціологія в багатьох своїх аспектах безпосередньо і побічно пов'язана з проблемами управління соціальною системою. Вона органічно входить в багато розділи наукового управління: адміністративно-правову діяльність, управління сферою соціально-політичного життя, економіку, культуру. Наукові результати соціологічних досліджень, прогнози, рекомендації, всілякі методики і випробувальні тести, оцінки діяльності тих чи інших соціальних суб'єктів служать вихідним матеріалом розробки і прийняття управлінських рішень на самих різних рівнях. Власне, сам стиль соціологічного мислення управлінських кадрів є складовою частиною культури управління і передумовою ефективності їх діяльності.\nВиконання управлінських рішень в соціологічному плані вимагає у багатьох випадках створення соціальних технологій і в зв'язку з цим ми можемо виділити спеціальну функцію соціології - організаційно-технологічну. Організаційно-технологічна функція - складовий елемент прикладної соціології, Впровадження соціальних технологій (соціальних проектів) в практичне життя вимагає розробки комплексу організаційних заходів, які б забезпечували впровадження і реалізацію передбачених тією чи іншою технологією послідовності ведення справ. Створення та впровадження соціальної технології вимагає конкретного, часом детального знання особливостей тієї соціальної організації, інституту і т. Д., Де ця технологія повинна застосовуватися.\nНарешті, не можна обійти таку функцію соціологічного знання в соціології як науки - ідеологічну або, як її ще називають, - функцію ціннісного орієнтування. Слід зазначити, що з самого зародження соціологія претендувала на роль абсолютно об'єктивістської науки і намагалася відмежуватися від будь-якої ідеології і політичних інтересів борються класів, партій, груп і т. Д.\nЯк вже зазначалося, саме становлення і розвиток соціології проходило під «прапором» об'єктивності, її творці орієнтувалися на відображення дійсних відносин в суспільстві, а не служіння на догоду класовим і партійним пристрастям. Абсолютно справедливо свого часу зазначив М. Карєєв, що не повинно бути різних социологий в Англії чи Франції, у буржуазії або пролетаріату. Соціологія може бути тільки одна, а її науковість залежить від відповідності дійсності, а не від того, наскільки вона збігається з національними особливостями і прагненнями англійців і французів, з традиціями та інтересами того чи іншого суспільного класу, з принципами і програмами тієї чи іншої партії.\nВажлива його думку і про те, що у кожної партії є своя ідея суспільства, але кожна партія створює цю ідею не заради наукових, а заради практичних цілей. Наука повинна стояти вище партій в ім'я принципу неупередженості, наука повинна бути незалежна від партійного духу. Соціологічні теорії не можуть бути знаряддям окремих партій, бо як він писав, етична правота партії ще не є доказ вірності соціологічної теорії, в якій дана партія вбачає об'єктивну основу своїх суб'єктивних вимог. І ще один важливий момент. За Корнєєва, справедливість вимог ще не гарантує науковості тих принципів, на яких ці вимоги хочуть довести, так само як і не виправдати ще з наукової точки зору тих коштів, за допомогою яких ці вимоги намагаються здійснити. Ці думки, звернені до моральність вченого і принципом наукової діяльності в основі якої лежить пошук істини, не втратили своєї актуальності і в даний час.\nСучасна західна соціологія представлена безліччю різноманітних шкіл і напрямків. Більшість соціологічних напрямків, виходячи з їх методологічних і теоретичних особливостей, поділяються на дві великі групи. Першу утворюють Макросоціологічний теорії, вони беруть свій початок у поглядах О. Конта, Г. Спенсера, Е. Дюркгейма, до них також відносяться такі напрямки, як структурно-функціональний аналіз (Т. Парсонс), теорії конфлікту (Л. Козер, Р. Дарендорф), структуралізм (М. Фуко, К. Леві-Стросс), технологічний детермінізм (Р. Арон, У. Ростоу, Дж. Гелбрейт, Д. Белл), неоеволюционізм (Л. Уайт, Дж. Стюарт, Дж. Мердок) та ін.\nДругу групу утворюють мікросоціологічних теорії, в центрі уваги яких, навпаки, виявляється саме людина, витоки цього підходу слід шукати в поглядах М. Вебера і представників псіхосоціолог (Л. Уорд, Г. Тард, В. Парето). Із сучасних напрямків його розвивають символічний інтеракціонізм (Дж. Мід, Ч. Кулі, Г. Блюмер, А. Роуз, Г. Стоун, А. Стрес), феноменологічна. феноменологическая соціологія (А. Шюц, Т. Лукманн), теорії обміну (Дж. Хоманс, П. Блау), Етнометодологія (Г. Гарфінкель, А. Сікурел) і ін.\nРозглянемо коротко деякі з найбільш популярних сучасних соціологічних напрямків.\nСоціологічний неопозитивізм - це сукупність емпіричних шкіл, представників яких об'єднують принципи так званої наукової соціології, яка прагне до суворої об'єктивності та точності.\nУ загальному вигляді ці принципи можна сформулювати наступним чином:\n- Відмова від побудови общесоциологических теорій (що розуміються як щось абстрактне і відірване від повсякденного життя);\n- Прагнення перетворити соціологію в таку ж точну і байдужу науку, як математика, фізика і інші галузі природничо-наукового знання;\n- Орієнтація на емпіричні дослідження як єдиний спосіб отримання точного знання;\n- Розробка таких методик і технік прикладних досліджень, які забезпечили б високий рівень доказовості та істинності соціологічних висновків;\n- Визнання пріоритетності кількісних математезіро- ванних методів.\nЗначну увагу американські, а згодом і європейські соціологи приділяли проблемам соціології праці та соціального управління (соціоінженерія). Початок вивченню цих питань поклав Ф. Тейлор, який проводив комплексні дослідження на підприємствах і створив першу в світі систему НОТ (наукова організація праці).\nЦя доктрина наголошувала роль морально-психологічних факторів в організації праці і вплинула на дослідження проблем мотивації поведінки людини (теорії потреб А. Маслоу, 1943; двухфакторной теорії мотивації Ф. Херцберга, 1950; теорії стилів управління Л. Макгрегора, 1957).\nСвоєрідним проявом неопозитивізму став біхевіоризм, який стверджував, що соціологія - це наука про людську поведінку. Біхевіоризм не прагнув вивчати суб'єктивні стану людини (мотиви, цінності, прагнення) наче й не піддаються точній фіксації і орієнтувався на опис зовнішніх форм поведінки.\nСтруктурно-функціональний аналіз. Представником цього напрямку є Толкотт Парсонс (1902-1979) - американський соціолог- теоретик. Основними роботами Парсонса є написані в співавторстві з Е. ШИЛЗ «Соціальна система» (1951) і «До загальної теорії дії» (1951).\nЗдобуваючи освіту в Європі, Парсонс сприйняв багато положень представників класичної соціології: зокрема, у Вебера - ідею соціальної дії як «клітинки» соціальних процесів, у Спенсера і Парето - ідею стабільності і рівноваги як необхідну умову існування суспільства, у Дюркгейма - положення про нормативності соціальної поведінки. У теорії структурно-функціонального аналізу вони отримали нову інтерпретацію і подальший розвиток.\nНа думку Парсонса, суспільство - це система, яка завжди прагне до досягнення «абсолютної рівноваги» як головної умови свого самозбереження. Порушення рівноваги, що породжується конфліктами і суперечностями, означає «захворювання», дестабілізацію соціальної системи і може призвести до її загибелі. Зрозуміло функції - одне з найважливіших в його теорії. З його допомогою він намагається пояснити, як на перший погляд хаотичний безліч людей і інших соціальних явищ утворюють певну єдність, цілісність, громадську систему, здатну не тільки існувати, але і відтворювати себе.\nЗа Парсонса, функціональна залежність - це те, що надає сукупності елементів властивість цілісності, яким окремо не володіє жоден з них. Відповідно явище стає структурним елементом системи тоді, коли виконує функцію, важливу для системи в цілому.\nПарсонс стверджував, що будь-яка система (суспільство, підприємство, церква і т. Д.) З метою виживання здійснює чотири функції: адаптацію, целедостижение, інтеграцію і латентність. Для їх реалізації потрібні певні структурні елементи. У суспільстві такими елементами є підсистеми - економічна, політична та інші. Економіка виконує функцію адаптації (отримання ресурсів з навколишнього середовища і розподіл їх усередині суспільства). Політика - функцію целедостижения (формулювання спільних цілей і мобілізація ресурсів для їх досягнення). Культура і право - функцію інтеграції (підтримка єдності і впорядкування дій членів суспільства). Інститути соціалізації - сім'я, школа, церква і т. Д. - Латентну функцію (відтворення і поширення зразків соціальної поведінки).\nФункціональна залежність - вирішальна умова цілісності системи. Але як можливо згоду між різними людьми? За Парсонса, узгодженість дій і взаєморозуміння людей досягаються за рахунок спільності їх цінностей і дотримання норм соціальної поведінки.\nГоловне тут - виявити специфіку соціальної дії. Його специфічними ознаками Парсонс вважає 1) символічність (регулювання вчинків людей промовою і іншими системами символів), 2) нормативність (залежність поведінки від прийнятих в суспільстві норм і цінностей) і 3) волюнтаристичности (довільність поведінки в зв'язку з суб'єктивним сприйняттям ситуації).\nЗа Парсонса, розвиток суспільства - це процес еволюції. Їй притаманні дві взаємопов'язані риси: диференціація (поява нових, відносно відокремлених елементів соціальної системи) і інтеграція (підвищення цілісності системи за рахунок появи зв'язків між новими елементами).\nУ зв'язку з цим Парсонс розрізняє три типи суспільств: примітивні (диференціації майже немає, люди виконують одночасно безліч ролей-функцій), проміжні (з'являється писемність, соціальне розшарування і функціонально-рольова спеціалізація) і сучасні (для них характерна адміністративна бюрократія, відділення права від релігії, ринкова економіка і демократична виборча система).\nПереломними моментами диференціації є революції. Так, промислова революція означає поділ економіки і політики, демократична відокремлює «соціальну спільноту» (громадянське суспільство) від політичної сфери, а освітня покликана виділити з соціальної спільноти інститути виховання та освіти (відтворення і підтримки «культурних зразків»).\nТеорія соціальних конфліктів. Німецький соціолог Ральф Дарендорф (р. 1929) присвятив проблемі конфлікту суспільства свої роботи: «Клас і класовий конфлікт в індустріальному суспільстві» (1959), «Людина соціологічний» (1961) та ін. На його думку, основою взаємодії індивіда і суспільства є соціальні норми, які задають рольова поведінка людей. Ролі як зразки поведінки пропонуються людині і залежать від його соціального стану. Оскільки суспільство завжди неоднорідне, остільки завжди існує нерівність, ієрархія ролей, яка є одночасно виразом владних відносин на поведінковому рівні.\nДарендорф вважав, що в сучасному капіталістичному суспільстві поступово зникає економічна основа протистояння класів. Соціальні групи розрізняються тепер переважно політично, по відношенню до влади. Поширюючи цю виставу на всесвітню історію, він прийшов до висновку, що у всіх суспільствах йде боротьба за владу, завдяки якій люди можуть змінити своє становище, отримати доступ до різноманітних благ і знайти нові, більш привабливі для них ролі.\nНерівність ролей (за яким стоїть економічне і політичне нерівність) і боротьба за владу (як спосіб змінити своє соціально «рольовий» положення) неминуче породжують конфлікт, є не тимчасовим, а постійним станом суспільства. Конфлікт - це своєрідний прояв самого факту соціальної ієрархії (або просто її іншу назву). Тому, підкреслює Дарендорф, його не можна ні дозволити, ні знищити, ні запобігти, оскільки це означало б ліквідацію самої соціальної системи.\nТехнологічний детермінізм - це напрямок в соціології, представники якого головним фактором суспільного життя вважають рівень розвитку техніки і технологій. Основні теорії технологічного детермінізму:\n- Теорія єдиного індустріального суспільства (Р. Арон);\n- Теорія стадій економічного зростання (У. Ростоу);\n- Теорія нового індустріального суспільства (Дж. Гелбрейт);\n- Теорія постіндустріального суспільства (Д. Белл);\n- Теорія надіндустріального суспільства (А. Тоффлер).\nВихідним поняттям для них є поняття індустріальне суспільство, введене Сен-Симоном і використане О. Контом для опису третьої, «позитивної» стадії всесвітньої історії. Критерієм періодизації всесвітньої історії тут виступає рівень розвитку техніки і технологій. Передбачається, що від нього залежить організація виробництва, домінування тих чи інших галузей економіки, соціальна структура і панування окремих соціальних груп, політичний устрій, роль науки і суспільні цінності.\nТеорія «єдиного індустріального суспільства» була сформульована французьким соціологом і публіцистом Раймоном Ароном (1905-1983) в лекціях, прочитаних в Сорбонні в 1956-1959 рр. Посилаючись на погляди О. Конта, Арон стверджував, що розвиток промисловості призводить до формування єдиного індустріального суспільства, різновидами якого є соціалістична і капіталістична громадські системи. Для цього суспільства характерні єдині техніко-економічні показники: складна система поділу праці; розвинена індустріалізація, що припускає механізацію та автоматизацію виробництва і управління; масове виробництво товарів на ринок; науково-технічна революція; широка урбанізація; висока ступінь соціальної мобільності.\nАмериканський економіст Уолт Ростоу (1916-2003) в роботі «Стадії економічного зростання. Некомуністичний маніфест »(1960) виклав свою концепцію всесвітньої історії, вважаючи її альтернативою марксистської теорії суспільно-економічних формацій. Надаючи вирішальне значення техніко-економічному, виробничому фактору, Ростоу виділяв в історії людства п'ять «стадій зростання»:\n1) традиційне суспільство (панування сільського господарства, низька продуктивність праці - до кінця феодалізму);\n2) перехідне суспільство (зростання продуктивності сільського господарства, зростання націоналізму, виникнення централізованих держав, т. Е. Підготовка умов для «зсуву»);\n3) стадія зрушення (період промислової революції);\n4) стадія зрілості (індустріальне суспільство: бурхливий розвиток промисловості, широке впровадження досягнень науки і техніки, зростання міського населення до 60-90% і т. Д.);\n5) стадія масового споживання (коли провідними стають галузі, що працюють на споживача і виробляють товари тривалого користування)\n6) У роботах 70-х років Ростоу виступив з ідеєю шостий стадії - стадії пошуку якості життя, в якій провідним сектором економіки стане сфера послуг.\nДаніел Белл (р. 1919) розробляв теорію «постіндустріального суспільства», згідно з цією теорією суспільство в своєму розвитку проходить три основні стадії: 1) доіндустріальну, 2) індустріальну і 3) постіндустріальну (Бжезинський третю стадію називає технотронной, а Тоффлер - надіндустріальної). На кожній стадії чільну роль грають різні соціальні інститути. В аграрному суспільстві це церква і армія, в індустріальному - корпорації, в постіндустріальному - університети.\nВідповідно на першій стадії домінуюче становище в суспільстві займають священики і феодали, на другий - бізнесмени, на третій - вчені і менеджери-консультанти. Основними ж цінностями цих епох є поступально влада, гроші і знання.\nТеорія постіндустріального суспільства відображає сучасний етап розвитку провідних капіталістичних країн світу, де досягнення НТР сприяли створенню високоефективної ринкової економіки, автоматизації виробництва та найширшому розвитку інформаційно-комп'ютерних технологій (в зв'язку з чим постіндустріальне суспільство також називають інформаційним).\nсимволічний інтеракціонізм - Один із прикладів «мікросоціологічних» теорій. Попередниками символічного інтеракціонізму були американці У. Джеймс (автор гіпотези подвійної природи «Я» людини) і Ч. Кулі (створив теорію «дзеркального Я»). Основоположник цього напряму - американський соціолог і психолог Дж. Мід (1863-1931), автор книг «Роль, Я і суспільство» (1934) і «Дослідження людини» (1936).\nГоловна ідея Міда полягає в тому, що взаємодія - інтеракція - завжди опосередковано різними символами, серед яких найважливішими є мова жестів і мова. Ці символи регулюють поведінку людей (на відміну від тварин, у яких цю роль виконують інстинкти), тому оволодіння мовою жестів і промовою - необхідна умова соціалізації індивіда. Людина засвоює культуру через систему символів і долучається до того образу світу, який створюється суспільством, народом, соціальною групою. У символах відображаються не тільки знання про світ, а й уявлення про різні соціальні ролі як певних моделях поведінки: «мати», «батько», «хороший», «поганий» і т. П. Мід підкреслює: соціалізація і дорослішання людини - це перш за все, процес «набуття ролі». На думку Міда, наявність «глядачів» (реально або в свідомості індивіда) виконує функцію соціального контролю, регулюючи прийняття рішень і різні вчинки індивіда. Коли ж людина намагається прийняти роль іншого і подумки перейти на позиції «вимогливих глядачів», то відбувається перетворення зовнішнього соціального контролю в самоконтроль і формування людського «Я».\nІнтеракціоністи прийшли до висновку, що суспільство не має незалежної від свідомості людей об'єктивної структурою. Ні чоловік, ні суспільство не є статичними: і одне, і інше - динамічний процес взаємовпливу свідомостей. Основою соціальних змін интеракционизм визнає не за об'єктивні, а суб'єктивні чинники.\nФеноменологічна соціологія. Інтерес до людини і її внутрішнього світу особливо яскраво проявився в роботах представників феноменологічної соціології, таких як А. Шюц, П. Бергер, Т. Лукманн. Великий вплив на погляди цих учених зробили ідеї німецького філософа початку XX ст. Е. Гуссерля (який вивчав структуру «потоку феноменів свідомості») і «розуміюча соціологія» М. Вебера.\nОсновоположником цього напрямку був австрійський філософ і соціолог Альфред Шюц (1899-1959), який вважав, що соціологія повинна орієнтуватися на суб'єктивний досвід людини і вивчати той феноменальний життєвий світ, в якому живе кожна звичайна індивід. На думку Шюца, життєвий світ - це світ повсякденності, світ готівки переживань, психологічних станів і розумових актів людини, що здійснюються стихійно і непідконтрольних розумової рефлексії в момент їх реалізації. Він не є особистим світом одну людину, так як в переживанні одночасно беруть участь і ті, хто знаходиться поруч, «інші».\nУ спілкуванні людей відбувається «схоплювання» (перетин) власного потоку свідомості і потоку свідомості інших людей, в результаті чого утворюється певна єдність - «Ми». Отже, життєвий світ навіть окремого індивіда завжди є соціально-психологічною реальністю, яка формується в комунікації «Я» і «інші».\nНа відміну від багатьох макросоціологічних теорій і подібно символічного інтеракціонізму феноменологическая соціологія стверджує, що соціальна реальність - це не об'єктивна і стійка соціальна структура і не сукупність якихось соціальних дій, які можуть бути так чи інакше зафіксовані зовнішнім спостерігачем, а феномен сукупного свідомості множинних індивідів, взаємнопроникна і об'єднує людей інтерсуб'єктивність.\nІнтерсуб'єктивність - виключно «невловиме» і динамічне явище, яке, на думку Шюца, не може бути сприйнято і пізнано звичайними методами наукового пізнання, що орієнтуються на зовнішні прояви внутрішнього світу людини і тим самим спотворюють і «вбивають» цей світ. Вивчення інтерсуб'єктивності - завдання «розуміє соціології», яка повинна проникнути у внутрішній зміст людської поведінки і пояснити, чому саме керується людина у своїх вчинках.\nТеорія соціального обміну. Найбільш яскравими представниками цієї теорії були американські соціологи і психологи Джордж Хоманс (р. 1910) і Пітер Блау (р. 1918). Саме Хомансу належав знамените гасло «Назад до людини», що поклав початок критиці структурного функціоналізму з позицій психологізму.\nХоманс і Блау характеризують соцально поведінку як обмін діяльністю людей в залежності від кількості та виду винагороди. Сутність соціальної дії, по Хомансу, полягає в принципі економічної раціональності, що означає, що кожна людина прагне в процесі спілкування отримати найбільшу вигоду при мінімальних витратах. Соціальна поведінка характеризується також такими рисами:\n- Наявність або відсутність винагороди за вчинок впливає на частоту його повторення;\n- Якщо в певній ситуації вчинок призводить до успіху, то в схожих умовах людина буде діяти аналогічно;\n- Ймовірність дії залежить від цінності винагороди; звичка до певних винагород зменшує їх цінність;\n- Відсутність очікуваного винагороди може викликати обурення, гнів, агресію.\nХоча дане опис дуже нагадує формування і здійснення умовного рефлексу у тварин, Хоманс намагається на основі цієї моделі соціальної дії пояснити всі соціальні процеси, вважаючи, що всі вони жорстко детерміновані прагненням людей отримувати певну винагороду.\n1. Які потреби стимулювали виникнення і розвиток соціологічної науки?\n2. Що є об'єктом і предметом соціології як науки?\n3. Яке місце соціології в системі соціальних та гуманітарних наук?\n4. У чому полягають головні відмінності соціології від інших наук, які вивчають людське суспільство?\n5. Яка роль соціології в розвитку і вдосконаленні знання?\n6. Які рівні включає в себе структура соціологічного знання?\n7. Що таке теоретична і емпірична соціологія?\n8. У чому відмінність макросоціології і мікросоціології?\n9. Чому суспільство не може бути об'єктом вивчення тільки соціологічної науки?\n10. Які види категорій в соціології вам відомі?\n11. Перелічіть, що спільного і особливого у соціологів різних наукових шкіл?\n12. Чому стався поворот в уявленнях про предмет соціології в 80-90-і роки XX століття?\n13. Яку роль в суспільному розвитку відіграє соціологія?\n14. Чи існує залежність між структурою та функціями соціології?\n15. Що вивчає сучасна соціологія?\n1. Ким вперше був введений в науковий обіг термін «соціологія»?\n1. М. Вебером 2. К. Марксом 3. О. Контом\n2. В якій країні соціологія в Х1Х в. розвивалася найбільш плідно?\n1. в Росії 2. в США 3. у Франції\nХто є родоначальником біологічного напрямку в соціології?\n1. Е. Гуссерль 2. Г. Спенсер 3. М. Вебер\n3. Спочатку соціологію називали:\n1. соціальною статикою 2. соціальної фізикою 3. соціальної статистикою\n4. Представником якої країни був О. Конт?\n1. Англії 2. Франції 3. Бельгії\n5. Поняття «ідеального типу» як інструменту вивчення соціальних явищ ввів в науковий обіг:\n1. Еміль Дюркгейм 2. Карл Маркс\n3. Герберт Спенсер 4. Макс Вебер\n6. Хто вважається засновником соціології?\n1. О. Конт 2. Б. Бокль 3. І. Кант\n7. Емілю Дюркгейму належить:\n1. теорія суспільного договору 2. закон ієрархії наук\n3. концепції органічної і механічної солідарності\n4. теорія суспільно-економічних формацій\n9. Перша кафедра "соціології в Росії відкрилася в:\n1. Петербурзькому університеті\n2. психоневрологічному інституті\n3. Московському університеті\n10. Назвіть відомого російського соціолога XIX століття, автора концепції локальних цивілізацій:\n1. Р. Михайлівський 2. К. Леонтьєв 3. Н. Данилевський\n11. Предметом соціології як наукової дисципліни виступають:\n1. стосунків між людьми з приводу виробництва і обміну матеріальними благами\n2. явища взаємодії людей один з одним\n3. події, коли-небудь мали місце і роль конкретних людей в цих подіях\n4. механізми мотивації і регуляції поведінки людей\n12. До основних категорій соціології відносять:\n1. суспільство, соціальні факти, соціальна структура\n2. суспільство, політичне життя, політична партія\n3. суспільство, товар, гроші\n13. Яке з перерахованих нижче понять відноситься, на вашу думку, до сфери вивчення соціології?\n1. симпатія 2. капітал 3. статус 4. почуття\n14. Яка функція соціології не властива їй як науці?\n1. прогностична 2. ідеологічна 3. емпірична\n15. Прикладна функція соціологи використовується для:\n1. вивчення безпосереднього життєвого досвіду\n2. вирішення практичних завдань\n3. узагальнення і систематизації емпіричних даних і висунення наукових висновків\n16. У які роки соціологія отримала статус самостійної науки\n1.427 - 347 рр. до н. е. 2.30 - 40-і рр. XIX століття 3.30 - 40-і рр. XX століття\n17. Вершиною піраміди «ієрархії наук» О. Конт вважав:\n1. математику 2. біологію 3. соціологію 4. астрономію\nPrzebieg lekcji «-- попередня | наступна --» Тема № 2. ТОВАРИСТВО ЯК СОЦІАЛЬНА СИСТЕМА


Печерський суд закрив засідання щодо відсторонення мера Бучі від посади - Укрaїнa - TCH.ua\nУкрaїнa 25 жовтня 2016, 12:15\nРозгляд не розпочинають, бо з зали не розходяться присутні.\nУ Печерському суді мають розпочати розгляд справи щодо відсторонення від займаної посади мера Бучі Анатолія Федорука, повідомляється у ТСН.12:00.\nФедоруку закидають розкрадання лісового фонду та створення організованого злочинного угрупування. Засідання мали розпочати о 10 годині, однак замість судді до зали прийшла його секретар і повідомила про закритий режим засідання. Показати журналістам відповідну постанову вона відмовилась, тож ніхто не розходиться. У суді кажуть, засідання не розпочнеться, поки зала не спустіє.\nЖителі Бучі, прибічники мера, тим часом влаштували акцію на Житомирській трасі під Києвом. Вони безперервно ходили по пішохідному переходу, періодично, зупиняючи рух на трасі. За їхніми словами, хотіли привернути увагу до ситуації із очільниками свого міста, яких затримали правоохоронці. Поліція цій акції не перешкоджала, кажуть - пішоходи переходили вулицю за правилами дорожнього руху. Близько 11:40 жителі Бучі трасу звільнили.\n13 жовтня мера Бучі посадили під домашній арешт з носінням електронного браслету.\nХто претендує на "Золотий м'яч" 2016 року. Список номінантів


"Фанати" Порошенка навперебій жартують про палаючий Нотр-Дам\nНе тільки Березовець пробиває дно: фанати гаранта навперебій жартують про палаючий Нотр-Дам\nУ мережі не вщухає скандал довкола "жарту" журналіста Порошенка\nСкандал навколо коментаря політтехнолога Порошенка та ведучого телеканалу "Прямий" Тараса Березовця про "причетність" кандидата у президенти Володимира Зеленського до пожежі у Соборі Паризької Богоматері в Парижі набирає обертів.\nСпікер слуги народу Дмитро Разумков відреагував на "жарт" Березовця, відзначивши, що "у деяких немає уявлення ні про душу, ні про совість".\nУкраїнці також бурхливо відреагували на "чорний гумор", відзначивши, що Березовець повинен вибачитися і видалити публікацію.\nОднак знайшлися і ті, які сприйняли на "ура" скандальний допис Березовця - поодинокі прихильники Порошенка кинулись на захист політтехнолога та підтримали його у нападках на Зеленського.\n"Перше, про що подумалося, - от приїхав туди Зе і почалися нещастя", "Гарна спроба відволікти нас підпалом Собору, але не забуваймо, 22.40 на канал ictv запрошені обидва кандидати у президенти України", - пишуть фанати Порошенка.\nВарто наголосити, що останній коментар належить Роману Матісу, яким є радником голови Львівської ОДА, а Софія Федіна - співачка, яка "гастролює за гроші Порошенка".\nПро це пишуть користувачі під коментарями "людей Порошенка".\n"Це львівський тил Порошенка... співачка, поїздки якої фінансуються МЗС з грошей фонду Порошенка, і керівник управління інвестиційної політики Львівської ОДА... а тінь від цього жаху - на всю державу", - пишуть українці.\nНагадаємо, політтехнолог і ведучий телеканалу "Прямий" Тарас Березовець видалив свій пост, у якому пов'язав пожежу в Соборі Паризької Богоматері з Володимиром Зеленським.\nЯк повідомляв раніше Знай.ua, посол Франції в Україні Ізабель Дюмон відреагувала на невдалий жарт політтехнолога та ведучого телеканалу "Прямий" Тараса Березовця .\nТакож Знай.ua писав про те, що українці бурхливо коментують цинічний "жарт" політтехнолога та ведучого телеканалу "Прямий" Тараса Березовця щодо "причетності" до пожежі в Соборі Паризької Богоматері кандидата у президенти Володимира Зеленського, який днями побував у Франції на зустрічі із Еммануелем Макроном.\nТеги: Собор Паризької Богоматері, пожежа, Володимир Зеленський, Березовець, скандал, соціальні мережі


Недешеве задоволення: скільки волинська влада заплатила за піар у ЗМІ | ВолиньPost\nВрхзовуючи вплив на формування громадської думки засобаів маосової інформації, владці не нехтують можливістю зайвий раз "засвітити" свою діяльність.\nПідрахувавши вартість таких послуг на Волині з'ясувалося, що це задоволення не з дешевих, пише журналіст Мирослав Ватащук на шпальтах ІA ZIK. Загалом на Волині на висвітлення діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування торік витратили понад 2 мільйони гривень. У планах на цей рік – теж понад 2 мільйони гривень.\nНедооцінювати вплив ЗМІ не варто. Адже, як свідчать результати всеукраїнського муніципального опитування, проведеного соціологічною групою «Рейтинг», місцевим засобам масової інформації довіряє понад половина жителів обласних центрів України. Для прикладу, в Луцьку цей показник становить понад 73%. Серед лідерів також Тернопіль (69%), Львів (69%), Івано-Франківськ (66%) та Ужгород (66%).\nОпитування було проведено у 22 обласних центрах України, які не перебувають під контролем російських або проросійських сил, а також в містах Маріуполь та Сєвєродонецьк на Донбасі. Дослідження базується на вибірці з більш ніж 19 тисяч респондентів. Статистична похибка для кожного міста не перевищує ±3,5%.\nА в селах районна газета часто залишається чи не єдиним джерелом інформації про місцеві події.\nТому логічно, що влада зацікавлена у створенні позитивного іміджу на шпальтах газет чи в ефірі телебачення.\nДружба за державні гроші\nОдну із лазівок для цього відкриває закон «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації». Цей закон передбачає можливість де-юре висвітлення діяльності влади, а де-факто часто піару можновладців за бюджетні кошти.\n«Видатки на фінансування засобів масової інформації щодо висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування передбачаються у Державному бюджеті України та в місцевих бюджетах окремо. Органи державної влади та місцевого самоврядування у своїх кошторисах зобов’язані передбачати витрати на висвітлення своєї діяльності засобами масової інформації», – йдеться у статті 5 цього закону.\nРаніше у місцевої влади був ще один варіант – комунальні ЗМІ, які часто були надміру залежними від бюджетного фінансування. Щоправда, додаткового клопоту владцям додало роздержавлення комунальних ЗМІ.\nЦей процес супроводжується гучними скандалами. У НСЖУ 26 квітня повідомили: з усіх регіонів надходять повідомлення про проблеми, що виникають на різних етапах реформування і створюються через дії місцевої влади, ґрунтуються на недосконалості законодавства.\nЧасто конфлікти виникають на майновій основі, через приміщення, які мають на 15 років відійти до редакційних колективів. Один із таких скандалів виник на Волині навколо газети «Вільним шляхом» із міста Ківерці.\nСкільки волинянам коштувало висвітлення діяльності влади?\nТаким чином, місцева влада зазвичай використовує два «бюджетні» механізми – висвітлення діяльності та виділення коштів комунальним медіа. Аби з’ясувати, у скільки це обійшлося платникам податків на Волині, запити на інформацію було адресовано Волинській облраді, ОДА, усім райрадам, райдержадміністраціям та меріям міст обласного значення. На жаль, від деяких органів влади відповіді так і не надійшли.\nЯк свідчать цифри, найбільше на висвітлення власної діяльності витрачає Волинська облрада. У 2016 році це задоволення дізнатися про труди праведні волинських депутатів коштувало платникам податків майже півмільйона гривень. У планах на цей рік – витратити 525 тисяч гривень.\nНатомість, у Волинській ОДА повідомили, що грошей на висвітлення її діяльності не виділяли. Однак, відділ інформаційної роботи ОДА торік реалізовував заходи у рамках трьох програм: підтримки демобілізованих учасників АТО та членів їхніх родин; національно-патріотичного виховання дітей та молоді; розвитку медіа-простору Волині та реалізації державної політики. У рамках цих програм витратили не мало і не багато – 542,5 тисячі гривень.\nЦей рік для ОДА вже буде біднішим. Депутати Волинської облради виділили адміністрації тільки 250 тисяч гривень у рамках однієї програми – розвитку медіа-простору.\nЩо стосується міст і районів, то традиційно більше на висвітлення власної діяльності бюджетних коштів витрачають саме міськради. Наприклад, луцька мерія на ці потреби виділила торік 356,3 тисячі гривень, ковельська – 290 тисяч.\nВарто відзначити, у районах Волині виникає тенденція: якщо у 2016 р. гроші з бюджету виділяли на підтримку комунальних ЗМІ, то цього року їх перекинули на висвітлення власної діяльності у медіа. Для прикладу, у Старовижівському районі на підтримку газети «Сільські новини» торік витратили 255 тисяч гривень. Але газета вирішила роздержавитися, тож РДА уклала із редакцією договір про висвітлення своєї діяльності на 2017 рік, вартістю 160 тисяч гривень. Подібна ситуація також у Любешівському та Ратнівському районах.\nЗагалом на Волині на висвітлення діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування торік витратили понад 2 мільйони гривень. У планах на цей рік – теж понад 2 мільйони гривень.\nЧималі кошти волинська влада виділяла комунальним ЗМІ на «підтримку штанів». В окремих містах і районах мова йде про сотні тисяч гривень. Наприклад, Луцька міськрада на ці потреби скерувала торік 390 тисяч гривень, Маневицька райрада – 375 тисяч гривень, Нововолинська міськрада – 345 тисяч гривень. Волинська облрада на їхньому тлі виділила лише скромних 286,5 тис. грн.\nВодночас практично у всіх містах та районах Волині цю статтю видатків у 2017 році суттєво скорочують. Виняток становить, приміром, Ківерцівський район. Райрада витрати на проводове радіо та газету «Вільним шляхом» збільшила у півтора раза: з 210 тисяч гривень у 2016-му до понад 300 тисяч у цьому році.\nЗагалом у 2016 році на Волині комунальним ЗМІ з бюджету перепало щонайменше 3,3 мільйона гривень. Цього ж року прогнозується значно менше – близько 2 мільйонів гривень.\nТеги: ЗМІ, влада, висвітлення\nПродукція волинського лісу. Смак природи\n15 травень, 2017, 09:35\nВідомі волиняни та їхні мами (част. 1)\n14 травень, 2017, 15:00\nНаша зброя – це молитва, - капелан Андрій Мовчанюк\n12 травень, 2017, 16:00


Цього тижня на Полтавщині прогнозують поступове похолодання та сніг – Новини Полтавщини\nГоловна сторінка > Погода > Цього тижня на Полтавщині прогнозують поступове похолодання та сніг\nПротягом цього тижня на території Полтавської області поступово знижуватиметься температури повітря, крім того, прогнозують сніг.\nПро це повідомили синоптики Полтавського обласного центру з гідрометеорології.\n14 грудня хмарно, вночі невеликі опади, місцями слабка ожеледь. Вітер східний, 5-10 м/с. Температура повітря вночі від 4º морозу до 1 тепла, вдень 0-5º тепла.\n15 грудня хмарно з проясненнями, без істотних опадів. Вітер північної чверті, 3-8 м/с. Температура повітря протягом доби від 2º морозу до 3º тепла.\n16 грудня хмарно з проясненнями вночі без опадів, в другій половині дня на заході області невеликий мокрий сніг, на решті території області без істотних опадів. Вітер південно-західний, 5-10 м/с. температура повітря протягом доби від 3º морозу до 2º тепла.\n17-18 грудня по всій території області очікуються опади у вигляді мокрого снігу та снігу. На дорогах місцями ожеледиця. Вітер північно-західний, 7-12 м/с. Температура вночі 0-5º морозу, вдень близько 0º.\n19-20 грудня місцями невеликий сніг. Температура вночі 2-7º морозу, вдень 0-5º морозу.\nЗа добу у Полтаві виявили 181 випадок захворювання на коронавірусну інфекцію


Дивертикул мочеиспускательному каналу - симптоми, лікування, діагностика, причини\nДивертикул мочеиспускательному каналу\nПричини розвитку дивертикулів мочеиспускательному каналу\nСимптоми дивертикула мочеиспускательному каналу\nДіагностика дивертикула уретри\nЛікування дивертикула мочеиспускательному каналу\nПрогноз і профілактика дивертикула мочеиспускательному каналу\nУ Урологія дивертикули сечівника частіше виявляються у жінок. Серед іншого урологічної патології дане захворювання діагностується в 1,4-5% спостережень, переважно у віці від 30 до 60 років. Розміри порожнини дивертикулу в середньому складають 2-3 см в діаметрі; розташовуватися він може в будь-якій частині уретри, у більшості випадків – в області задньої стінки. Як правило, дивертикули уретри бувають одиночним, рідше зустрічаються множинні дивертикули сечівника.\nПри сечовипускання дивертикул уретри збільшується, заповнюючись сечею, потім знову зменшується. Частина сечі може затримуватися в патологічної порожнини, а потім виділятися з уретри отдельними краплями. Небезпека дивертикула мочеиспускательному каналу полягає в наявності умов для розвитку уретриту, дівертікуліта, циститу, абсцесів, формування конкрементів, освіти доброякісних пухлин.\nЗ урахуванням етіофакторов і морфологічної будови розрізняють придбані (помилкові) і вроджені (істинні) дивертикули уретри.\nПричиною вроджених дивертикулів мочеиспускательному каналу є дізембріогенетіческіе порушення – залишковий проток Гартнера, неправильне зрощення прімордіальних складок, дилатація парауретральних кіст і ін\nЗначно частіше урологам доводиться стикатися з набутими дивертикулами мочеиспускательному каналу. У ЦИХ випадках причинами патології можуть виступати родові травми; інтрауретральних втручання (наприклад, груба катетеризації сечового міхура, бужування уретри), інфікування парауретральних залоз мікробною флорою при неспецифічними уретриті, хламідіозі, гонореї; абсцедування залоз мочеиспускательному каналу.\nПротягом дивертикулів мочеиспускательному каналу тривалий час може бути безсимптомним. Помітні прояви розвиваються, як правило, при ускладненому протягом дивертикулів уретри – запаленні, інфравезікальной обструкції, утворенні каменів, озлокачествлении.\nСеред симптомів дивертикула мочеиспускательному каналу найбільш Характерними є болі в клубово-пахової області, дизурія, полакіурія (прискорене сечовипускання), нетримання сечі.\nСечовипускання зазвичай відбувається болісно, затрудненно, переривчасте струменем, але навіть після його припинення зберігаються позиви і триває підтікання сечі. Нетримання сечі може провокуватися навіть незначному фізичному навантаженням. У разі спорожнення інфікованого дивертикула мочеиспускательному каналу може спостерігатися гематурія або піурія, виділення крапель гною з уретри. Великі за величиною дивертикули уретри викликають утруднення статевих зносин через хворобливості і набряку передньої стінки піхви.\nНаявність інфікованої сечі в порожнині дивертикула мочеиспускательному каналу може провокувати розвиток дівертікуліта, утворення конкрементів, абсцедування. Одним з ускладнень дивертикулів уретри є розвиток у них злоякісних новоутворень (аденокарциноми).\nУ процесі діагностики дивертикул сечівника важливо диференціювати від околовлагаліщних кіст, доброякісних пухлин піхви, цистоцеле. Тому жінкам з вишеназванними скаргами необхідна консультація гінеколога і проведення піхвового дослідження. Ознаками дивертикула уретри є хворобливе пухлиноподібне утворення передньої стінки піхви, що має еластичну консистенцію, при натисканні на яке з уретри виділяється сеча, часто з домішкою гною.\nДослідження клінічного аналізу сечі дозволяє виявити лейкоцитурія, гематурія, піурія. При бактеріологічно посів сечі і дослідженні мазка з уретри може бути ідентифікований збудник запального процесу.\nУ діагностиці дивертикула уретри застосовується УЗД вагінальним, ендоуретральним або ректальним датчиком. Оскільки при дивертикула мочеиспускательному каналу відзначається нетримання сечі, потрібне проведення відеоуродінаміческіх досліджень.\nПровідне значення при дивертикула мочеиспускательному каналу відводиться ендоскопії (уретроскопії) і контрастної рентгенографії (уретрографию). При широкій шийці дивертикула уретроскопія дозволяє виявити вхід в патологічну порожнину, запальні зміни слизової, камені, Папілярні пухлини. Найбільш точну інформацію про локалізацію, розміри і патологічних утвореннях дивертикула мочеиспускательному каналу дає виконання низхідній, а при необхідності – ретроградної уретрографию.\nУ разі виявлення інфекційного процесу призначається антибіотикотерапія з урахуванням виділене бактеріальної флори.\nНадалі при дивертикулах мочеиспускательному каналу показана хірургічна тактика. Операція може бути виконана трансуретральна або чрезвлагаліщним (у жінок) доступом.\nТрансвагінальна дівертікулектомія проводиться шляхом розсіченням передньої стінки піхви над порожниною дивертикула. Дивертикул виділяють і обережно, не травмуючи задню стінку сечового міхура, січуть. На уретру накладають одиночні кетгутовие шви, потім відновлюють цілісність стінки піхви\nПри близьких розташуванні дивертикула до зовнішнього отвору уретри іноді вдаються до його марсупіалізація (сумкованію) у піхву шляхом розсіченням уретровагінальной перегородки.\nЕндоскопічна інцизії гирла дивертикула мочеиспускательному каналу через уретроскопа дозволяє створити широке повідомлення з просвітом уретри і поліпшити дренування дивертикула.\nУ більшості випадків хірургічне лікування дивертикула мочеиспускательному каналу дає задовільний результат. Дівертікулектомія може ускладнитися формуванням уретровлагаліщного свища, стриктури уретри, нетримання сечі, рецидивом дивертикула уретри, частими інфекціями сечовивідних шляхів.\nПрофілактика утворення дивертикулів мочеиспускательному каналу вимагає нетравматичного ведення пологів та виконання урологічний маніпуляцій, попередження інфекцій урогенітального тракту.\n« Калькульозний холецистит


Війна з РФ: СБУ викрила нових проросійських агітаторів | Новини на Gazeta.ua\nДо травневих свят активізувалися проросійські агітатори\nПонеділок, 04 травня 2020 13:42\nВ Україні активізувалися проросійські агітатори\nВ України викрили більше 300 проросійських агітаторів. Фото: pixabay.com\nВ Україні викрили нових проросійських агітаторів, які активізувалися на травневі свята.\nЗа повідомленням пресслужби СБУ, за період дії карантинних заходів кіберфахівці заблокували понад 2,1 тис. інтернет-спільнот із загальною аудиторією понад 900 тис. користувачів, викрили 301 інтернет-агітатора, які поширювали різноманітні фейки про епідемію коронавірусу.\nВстановлено, що 14 із виявлених агітаторів діяли за вказівкою РФ. Завдання інтернет-агітаторів, керованих із країни-агресора, – використати будь-які інформаційні приводи для створення хаосу та паніки в Україні.\nПроросійські агітатори розповсюджували фейкові новини про святкування Великодня, травневих свят, вимушених карантинних обмежень та інших заходів, пов'язаних із дотриманням правил захисту від розповсюдження коронавірусної інфекції.\nСтосовно 14 з них СБУ розпочала кримінальні провадження за дії, що спрямовані на посягання на територіальну цілісність і недоторканність України, насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу чи захоплення державної влади.\nІнформацію стосовно виявлених 287 агітаторів СБУ спрямувала до Національної поліції. 118 осіб уже притягнуто до адміністративної відповідальності за поширення неправдивих чуток, які можуть викликати паніку чи порушення громадського порядку.\nСБУ внесла до ВР додаткові пропозиції щодо подовження санкцій проти російських веб-ресурсів і програм. Пропонується подовжити санкції не лише проти "ВКонтакте" й "Одноклассники", але й проти "Яндекс", "Mail.ru", "Доктор Веб", "Касперский", "1С" і "Парус".\nЗараз ви читаєте новину «В Україні активізувалися проросійські агітатори». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nУ Львові троє людей випали з будинку через обвал балкону Переглядів: 27\nПерестрілка в Броварах: суд заарештував 13 фігурантів справи Переглядів: 18


«"Що з того, про що може сказати Церква, потрібно сьогодні світу?". "Подивіться на матір Терезу -- відповів він. - Вона дає нам найпростіші речі. Вона робить те, чого хотів Христос: несе любов серед людей"». Такими словами італійський публіцист Джованні Тесторі згадував відомого швейцарського пастиря і богослова Ганса Урса фон Бальтазара.\nСлава і Хрест: цими двома словами можна узагальнити всю людську і богословську дорогу фон Бальтазара, одного з найталановитіших голосів сучасного католицького богослів'я. Слава - це величезне зусилля богословського знання до того, щоб надати форму сучасній дійсності, якій властиві розриви, намагаючись осмислити їх з глибокої, особистої точки зору; Хрест - це парадоксальне свідоцтво повної віддачі себе любові Небесного Отця в наслідуванні Сина, з любов'ю до свого Хреста, це - християнський досвід, що переживається як парадокс і спокуса, як радикальність і самітність.\nТакі відмінні риси фон Бальтазара: втихомиреність, через яку Слава освічує справи людини, хвороблива радикальність, що породжує цю просвіченість, тобто, Хрест нашого Господа.\nХанс Урс фон Бальтазар народився в 1905 році в Люцерні. Після бенедиктинської і єзуїтської шкіл продовжив освіту в Цюріхському, Віденському і Берлінському університетах, вивчаючи німецьку літературу і філософію. У 1929 році Ганс Урс вступає в Товариство Ісуса - Орден єзуїтів. З духовністю святого Ігнатія він не розлучиться до кінця життя - вона стане для нього відправним пунктом всієї його богословської думки. Після закінчення першого циклу підготовки до священства - філософії - він відправився для вивчення богослів'я до Ліону, де познайомився з Даніелу і Де Любаком. Завдяки цим видатним теологам фон Бальтазар залучився до вивчення святоотцівської спадщини і теології історії. Завдяки Де Любаку і французькій богословській школі Ганс Урс фон Бальтазар глибоко полюбив Святе Письмо і твори Святих Отців, а також навчився відкриватися перед сучасним світом і людиною. А з німецької школи він почерпнув глибоке містичне натхнення, яке оживило його богослів'я.\nУ 1940 році відбулася зустріч, яка залишила незгладимий слід на всьому його подальшому житті: з німецькою жінкою-містиком Адрієнн фон Шпейр. Саме вона вказала дорогу, «від Ігнатія до Івана -- як писав сам фон Бальтазар -- яка і лягла в основу більшої частини того, що я опублікував. Одкровенням Бога в Христі для Івана є втілення Слова Божого в Єдиному, Возлюбленому, Гідному поклоніння; Ігнатій же здається мені подібним до того моменту історії, коли неминучою стала зустріч людини з Богом, який є Слово, який має Слово, який закликає, обирає і кличе».\nАпостол Іван і Св. Ігнатій стають для фон Бальтазара підставою всієї його богословської і церковної «програми»: «слідувати заповітам Ісуса, не покидаючи свого місця в світі».\nГлибока любов до Церкви і до світу дозволила йому стати одним з провісників Другого Ватиканського Собору, особливо завдяки статті 1952 року «Сокрушити бастіони». Церква повинна була вийти з гетто, в якому замкнулася кілька століть тому, скинути штучні стіни, споруджені між нею і світом, між католиками і «іншими». Книга, яку тоді не зрозуміли, викликала полеміку і здалася занадто сміливою. І це стало однією з причин того, що фон Бальтазар не був запрошений на Собор, для якого так багато працював. І цей факт його наставник Де Любак назвав «збентежуючим і принизливим». Але фон Бальтазар, хоча і не був присутній на Соборі, все ж брав в ньому активну участь своїми дослідженнями. Як писав Де Любак, «не існує такої теми, що обговорювалася на ІІ Ватиканському соборі, з якої б ці дослідження не черпали свою глибину і напрям».\nАле дискусії довкола діяльності фон Бальтазара не затихли і після Собору, коли він виступив проти неповного прочитання християнства і Церкви. Він не погоджувався з поверхневістю і поспіхом, з якими сучасне богослів'я вступало у відносини з людськими науками. Він опирався зведенню християнства до етики сучасності. «Не існує іншої «Слави» Христової, окрім Хресної, а Воскресіння - це лише божественне підтвердження цьому», писав Ганс Урс фон Бальтазар. Всяке богословське тлумачення, що зводить христологію до антропології, любов Божу до любові до людини, милосердя до моральності, що позбавляє Хрест його змісту, вважаючи його міфом -- всяке подібне тлумачення є запереченням християнства. Все це, на жаль, наявне в деяких постсоборних течіях, що могло привести до того, що відкритість до світу перетворилася б на асиміляцію світу цього. «Церква народжується від Хреста -- писав фон Бальтазар, - смертна туга перед гріхом світу і залишеністю Отцем відкриває той простір, в якому вона може затвердитися». Таким чином, Церква в його розумінні - не «переможниця» і не «сучасниця», але Церква, яка закликає кожну людину до святості і до мучеництва, до свідоцтва, до того, щоб «зробитися ближнім», а це виходить лише від Хреста Ісуса з Назарету. У ночі світу Слава освітлює Хрест, вказуючи шлях упокорення і віри.\nУ 1972 році спільно з Де Любаком, Йозефом Ратцінгером і іншими теологами фон Бальтазар заснував щоквартальний міжнародний католицький журнал «Комуніо» (він виходить на 17 мовах), націлений на оновлення богослів'я, діалог між віруючими всіх християнських конфесій, подолання розриву між вірою і культурою.\n28 травня 1988 року Папа Іван Павло II звів Урса фон Бальтазара в сан кардинала, але великий богослов пробув в ньому зовсім недовго - він помер в Базелі 26 червня того ж, 1988 року.\nСтосунки між Церквою і світом - це вісь, довкола якої проходить вся богословська праця фон Бальтазара. Він помічав, що відношення Церкви до нехристиянського світу - язичників, євреїв, єретиків, розкольників -- було дуже поверхневим і неглибоким, навіть в епоху місіонерських Орденів. Усвідомлення загальної солідарності і спільності призначення всього людства вимагає поглиблення еклезіології, а також вчення про напередвизначення і есхатологію. Впродовж багатьох століть не було необхідності ставити перед собою питання, настільки актуальні в наші дні. «Історія дозріла для цієї проблематики -- констатує швейцарський богослов, - а небагато поколінь, що відділяють нас від Христа, не мали часу для того, щоб її помітити і осмислити».\nВ центрі богословської думки фон Бальтазара завжди була невичерпність Божественного Одкровення, а також покликання кожного людського покоління зрозуміти, за допомогою цього Одкровення, всю складність нашої епохи. І це покликання, обернене і особисто до фон Бальтазара, неодмінно провалилося б, якби його не підтримувало духовне життя, містична спрямованість і неабиякий інтелект. Саме завдяки їм книга «Сокрушити бастіони» викликала таку полеміку, ставши в той же час підготовчим текстом Собору.\nНебагатьом богословам вдалося настільки з'єднати в собі християнську традицію і живе зіставлення з сучасністю. Багато хто називає праці Ганса Урса фон Бальтазара останньою «Summa teologica» Католицької Церкви, в найвищому, творчому сенсі цього слова. Хоча ця «Сума» ще переважно невідома: її більше цитують, ніж читають, і її осмисленню належить присвятити ще не одне десятиліття.


Церкви вмирали на світанку* | Патріархат\nЦеркви вмирали на світанку*\nЛуганськ — місто цікавої і складної історії. Піднімався він на місці українських козацьких поселень (Кам’яний Брід, Велика Вергунка), але містом став лише тоді, коли затвердився як один з імперських промислових центрів — складових частин військово-промислового комплексу, який народжувався вже в Російській імперії. Це було імперське провінційне місто, в якому «українськість» простежувалася лише у якості впливів. Тенденція ця закріплювалася ще й тією обставиною, що в Російській імперії українська мова і культура були заборонені Валуєвським і Ємським указами. Тому і в національному, і в релігійному відношенні Луганськ не являв собою ніякого виключення з серії типових імперських провінційних міст, які розвивалися на українських теренах. Згідно з даними Першого всеросійського перепису населення (1897 р.) кількість жителів Луганська становила: чоловіків — 18,483, жінок — 15,739. З них 70 відсотків були росіяни (скільки серед них було українців, які подали себе як «руськіє», щоб уникнути непорозумінь з владою, встановити практично неможливо), 20 відсотків — євреї, 4 відсотки — поляки, 4 відсотки — німці, 2 відсотки — вірмени. За віроісповіданням луганчани розподілялися наступним числом: 70 відсотків — православні, 20 відсотків — юдеї, 4 відсотки — католики, 4 відсотки — лютерани, 2 відсотки — вірмени-григоріяни. Оскільки в Російській імперії будь-які прояви українського національно-релігійного самовизначення переслідувалися, тому офіційна статистика з цього приводу ніякими даними не оперує.\nПравославні церкви Луганська були російські. їх було (до 1917 р.) — 6: Соборно-Миколаївська, Преображенська, Казанська, Петро-Павлівська, Успенська, Воскресенська та одна православна часовня. Крім цього Луганськ мав дві старообрядні церкви (Оріхівську та Городищенську), одну єврейську синагогу, Вірмено-григоріянський молитовний дім, Римо-католицький костьол, Лютеранську кірху та Олексієвську мечеть.\nТаким чином, напередодні встановлення на теренах колишньої Російської імперії влади Совєтів у Луганську склалася нормальна для імперського провінційного міста культурна і релігійна обстановка, яка не виходила за рамки дозволеного офіційною владою і характеризувалася певною міжцерковною злагодою (якщо виключити два ганебних випадки єврейських погромів 1907 і 1912 pp., які, між тим, були керовані більше політичними, ніж релігійними мотивами).\nЗ приходом до влади в Росії (1919 р.) і Україні (остаточно у 1921 р.) більшовиків і створення новітньої імперії — комуністичного СРСР (1922 р.) почалася послідовна боротьба нової влади з одним із її найстрашніших опонентів – християнською вірою. У 20-х роках Радянській владі найбільше дошкуляла Російська Православна Церква, оскільки саме вона, природньо, була найбільш могутньою з усіх церковних інституцій старої імперії. Тому, поки комуністична влада не зламала кістяк РПЦ, вона не придушувала зростання національно-релігійних почуттів українства і появу Української Автокефальної Православної Церкви. До того ж це було й небезпечно: після подій 1917-1921 pp., пов’язаних з національно-визвольною боротьбою українського народу, виникненням та зигибеллю самостійної української державности, з національно-релігійними почуттями українства не можна було не рахуватися. Та й сама ВКП(б) у цей час проводила політику «українізації» в Україні з усіма випливаючими з цього наслідками. Тому деякий час УАПЦ доводилося терпіти… Луганськ теж не стояв осторонь процесів національно-релігійного відродження, які відбувалися у короткий період «українського ренесансу» 20-х років. Тут виникли дві українські автокефальні церкви (одна з них знаходилася у селищі Мала Вергунка, де й сьогодні переважна більшість населення українське, а покоління старших людей — 60-х-70-х років — розмовляє «суржиком», тобто хоч і викривлено, але вживає українську мову. Місце розташування другої автокефальної церкви у Луганську поки що точно не встановлено: колишнє КДБ, нині СБУ з великою неохотою розкриває свої секрети…). З ліквідацією УАПЦ зникли автокефальні общини. Церкви знов перейшли до РПЦ.\nВинищення ж офіційного православ’я проходило поступово. Спочатку церкви не закривали, а намагалися розправитися — з духівництвом, також конфіскувалося церковне начиння, націоналізувалися культові споруди. Богослуження в церквах дозволялося лише у тому випадку, якщо церковна община складала договір з місцевою владою про використання культового приміщення. Юридично культові споруди були комунальною власністю міста.\nЗнищення культових приміщень проходило у три стани:\nПерший — початок 20-х років — видобування у фонд держави золотих і срібних предметів культу. Другий — середина 20-х років — відправка дзвонів на переплавлення. Третій — кінець 20-х — початок 30-х — закриття церков і їх повна руйнація.\nАле закривати церкви шляхом урядових рішень влада не наважувалася. Спочатку були створені так звані «спілки безвірників», які наприкінці 20-х — на початку 30-х років розгорнули агітацію за закриття церков. Так, 9 грудня 1929 р. на засіданні президії міськради Луганська слухалася доповідь представника такої «спілки» і було прийнято рішення:\nРоботу, що провела спілка безвірників, ухвалити і вимоги населення відносно закриття Миколаївського собору, Петро-Павлівської та Преображенської церков задовольнити.\nВ майбутньому ще більше розгорнути антирелігійну пропаганду в масах, аби в найближчий час зачинити всі церкви, молитовні будинки, синагоги тощо, а також поглибити масово-виховну роботу серед населення». 13 грудня 1929 року питання про закриття церков у Луганську розглядалося на засіданні Секретаріяту ВУЦВК, де було прийнято рішення про дозвіл на зачинення названих церков у Луганську і використання їх для «культурно-просвітницьких потреб». Церкви зачинили. Потім почався наступ на Троїцьку церкву. Він проходив вже дещо в іншому вигляді. На початку 30-х років по місту пройшла велика кампанія збору підписів «трудівників» про необхідність закриття церков. Були випущені так звані «підписні листи» для населення міста, в яких вказувалося прізвище, вік, соціальний стан.\nУ 1931 році прихідська рада Троїцької церкви направила заяву у відділ культів ВУЦВК. У ній прихожани скаржилися на незаконність збору підписів про закриття Троїцької церкви. Захищаючись, рада вказує у заяві, що община виконувала всі вимоги Радянської влади: храм утримується у найкращому вигляді, проведений внутрішній ремонт, пофарбовано дах, всі податки сплачуються своєчасно. Община не припускає ніяких протизаконних дій і використовує храм виключно для того, щоб задовольнити свої релігійні потреби. Агітацію ж серед населення міста відносно зачинення церков рада розцінила, як акт повного беззаконня, бо порушується загальне положення декрету про відокремлення Церкви від держави — що сповідання будь-якої віри є виключно приватною справою совісти кожного громадянина. Після цього прийшла відповідь ВУЦВК від 6 червня 1931 року до Луганської міськради з проханням «прийняти до уваги» заяву віруючих при вирішенні питання про незачинення церкви. На деякий час від цієї церкви відчепилися. А з грудня 1933 року починається біда, яка довела до трагедії. В Троїцькій церкві була, зафіксована крадіжка церковного майна. Документи свідчать, що це був не поодинокий факт: розкрадання церковного майна йшло всюди. При міськраді ж створювалися спеціяльні комісії з метою знайти такі факти будь-яким засобом, щоб використати це для розриву договору з общиною і зачинення церкви. Троїцьку ж церкву вирішено було відвести під склад «зерна-муки». Зачинення цієї церкви супроводжувалося драматичними подіями, в ході яких інспектор культів міськради двічі отримував грізні службові записки через свою «волокиту і вялость», а також через те, що «не завалил открытую церковь хотя бы углем». І в той час, коли інспектор з директором 16-ї школи зранку поспіхом забивали нарешті приміщення церкви мішками з борошном, віруючі зі сльозами на очах заходили в храм, щоб помолитися востаннє… Велику ревність у цій акції виявив не тільки директор, але й учні означеної школи. Поки інспектор і директор ламали церковні запори і набивали церкву борошном, учні били шибки в церкві і бешкетували, не зважаючи на всі прохання віруючих схаменутися… Це — один з аспектів «нової моралі»…\nВідносно інших церков Луганська дії влади були аналогічними. У травні 1935 року газета «Луганская правда» випустила листівку-звернення до луганчан: «… трудящиеся Луганска горячо любят свой орденоносний город… Однако в городе єсть еще много грязи, невежества, темноты. Есть еще такие рассадники, откуда наши враги питаються… помешать нам строить социализм. Ми говорим, товарищи, о церквях и синагогах. Разве не позор для нас с вами, что в орденоносном Луганске, в крепости пролетарской революции, существуют еще церкви и синагоги. Давайте, товарищи, обратимся с просьбой закрить Казанскую, Кладбищенскую церкви и синагогу, передать их помещения в распоряжение трудящихся города на культурные нужди». І таке рішення уряду було отримане, чи ж не були при цьому пред’явлені тисячні списки луганців з «проханням» закрити церкви, як же не відреагувати на «прохання трудівників» рідній Совєтській владі? Ось як обгрунтовувався розрив договору міської влади з общиною Казанської церкви і її закриття: «… религиозная община Казанской церкви нарушила указания сантехкомиссии, не побелено сооружение собора, не покрашена церковная ограда, кроме того, нарушила инструкцию о порядке пользования религиозньїми сооружениями, в частности церковной сторожкой, в которой проживает бьівший богач Васнев». У зв’язку з цим Казанський собор був закритий, як і інші церкви. Наприкінці 1935 року вийшла нова постанова міськвиконкому: «… Снять крести с куполов закритих церквей Казанской и Кладбищенской (кресты пустить на плавку в помощь индустриализации страны) и поставить знамена на куполах (а їх було 5 — О.Б.) бывшей Казанской церкви».\nНе минула жорстока доля і Преображенську церкву. Заважала вона новій трамвайній гілці, яка повинна була з’єднати прохідну паровозобудівного заводу імени Жовтневої революції з житловим масивом «3-ій кілометр». Та чи може якась там церква заважати «легендарному луганському гегемонові», коли він «міцним поступом» йде на роботу? Влітку 1924 року церкву знесли, а у вересні того ж року по цьому самому місцю пройшов перший трамвай.\nЧастково збереглася лише одна культова кам’яна споруда — Петро-Павлівський собор. На початку 30-х років були знесені купол і дзвінниця, але служба ще йшла. А потім храм був зачинений, знищені внутрішні фрески, і в ньому був відкритий кінотеатр «Безбожник». Тільки в роки Вітчизняної війни, коли від горя люди, не знаходячи допомоги в людей, звернулися до Бога, Петро-Павлівську церкву знову було відкрито.\nЦеркви вмирали на світанку… Так, о четвертій годині ранку був зірваний Свято-Миколаївський собор, який стояв на Соборній (нині Красній) площі. Це був останній собор, споруджений у старому Луганську і єдиний, зображення якого збереглося на фотографії. Зараз на цьому місці розташована помпезна споруда Будинку техніка. Але нічого путнього у цій споруді (як і у всіх інших, які виникли на місці зірваних храмів) за 60 років так і не зродилося.\nзаступник голови Луганського відділу\nМіжнародньої організації «Жіноча громада»\nВикористані джерела та примітки\nСправка Дніпропетровського державного архіву по замовленню музею історії та культури м. Луганська. 1993, с. 1-2.\nАрхів музею історії та культури м. Луганська ф. 126, on. 1\nС. П. Васньов — житель міста Луганська, купець 11 гільдії, тримав склади, крамниці, конюшні. Простого походження. Капітал нажив своїм трудом. Васньов намагався стати почесним громадянином міста. Не скупився на благодійність, як людина глибоко віруюча, давав великі кошти на утримання Миколаївського собору. За часів совєтської влади втратив усе, що мав, йому навіть ніде було жити. Прихилив голову у тій самій церковній сторожці. Більше ніхто не наважився допомогти цій літній, нещасній, безпритульній людині…\nTypesetting and Printing by. META PUBLISHING CO.\nTel: (718) 445-2836\n* Передруковано з газети «Кам’яний Брід», Луганськ, за червень 1994 р.