— Чого витріщився! — буркнув раптом дідок хрипким голосочком. — Нема щоб сказати: "Будьте здорові", як усі виховані діти кажуть, так він собі мовчить, ще й очі витріщає! Фе, який нечема!\n— Пробачте! — оговтався нарешті Сергій, і йому зробилося соромно. — То я так… з незвички… Будьте здорові!\n— Ну от, інша річ, — усміхнувся дідок. — Спасибі тобі, хлопчику!\n— А… хто ви? — наважився спитати Сергій.\n— Який Діма?\n— "Який, який"! — передражнив дідок. — Просто Діма — і все!\n— Але ж _хто_ ви?\n— Я, по-моєму, сказав цілком зрозуміло: _звичайний_ _Діма_!\n— Ага, ясно: ваше ім'я — Діма. А як вас по-батькові?\n— От причепився! — вибухнув раптом дідок. — Скільки ж тобі можна пояснювати: я — Діма, затям собі: Ді-ма. Від слова "дім", будинок тобто, бо всі Діми, мої родичі, живуть у домах.\n— Так ви домовик! — ошелешено вигукнув Сергій.\n— Ну й телепень! — уже зовсім роздратовано кинув дідок. — Ти що — двієчник? Звичайних речей не розумієш? І чого тебе в школі вчать! Ач, вигадав таке — "домовик"! Так-от, щоб ти знав: ніяких домовиків на світі не було, нема та бути не може! А я — просто Діма. Зрозумів нарешті?\n— Зрозумів… — відказав тихо Сергій, хоча, по правді, нічого він поки що не второпав. — А як ви сюди потрапили?\n— Ішов собі повз ваш будинок, бачу — двері прочинені, і так із них теплом і затишком тягне, що не втримався — заскочив, — охоче почав розповідати Діма, вже заспокоюючись. — Я страшенно люблю, коли тепло. А оце ще нежить клятий підхопив, от і подумав: ану, заскочу відігріюся трішки, а згодом далі почимчикую.\n— І все тобі знати треба! — удав дідок, ніби сердиться на Сергія за його розпитування. — У Бровари йду, до свого двоюрідного брата.\n— Так вам іще йти та йти! — вигукнув Сергій. — А чого ви автобусом не поїдете?\n— По-перше, грошей нема, — відказав Діма, — а по-друге, щоб такі, як ти, не чіплялися зі своїми безглуздими питаннями: хто ви, куди ви, чого ви!.. І без них життя важке. — І дідок жалібно заохкав.\n— А чому воно у вас важке? — знов поцікавився Сергій.\n— А тому, що я, Діма, лишився вчора без домівки.\n— Як — без домівки?!\n— Зламали мою домівочку, ой, зламали! — забідкався, затужив Діма. — Жив собі тихесенько, мабуть, років сто. А вчора мої хазяї переїхали на нову квартиру — і настав кінець моєму щастю!\n— Ну то й що? — здивувався Сергій. — Вони поїхали — і нехай, а ви б і далі там жили.\n— Пожив би ти! — перебив його дідок. — Коли вони поїхали, відразу приперся бульдозер і — ррраз! — одним духом зламав мій будиночок. Добре, хоч почув його та вискочити встиг, а то б отам, під уламками, й зостався! Довелося ночувати просто неба, а в моєму віці, сам розумієш, воно не дуже… Поспав на травичці — і, будь ласка, нежить!\nРозповідаючи про себе, Діма весь час шморгав носом.\nСергій таки справді переконався, що дідок застуджений.\n— Ось, візьміть! — простяг він Дімі свого носовичка. — Так легше буде.\n— Дякую, — зрадів Діма, приймаючи подарунок, — виручив діда, а то ж незручно шморгати, некультурно! — І він ретельно витер свого розпухлого носа.\n— То, може, ви залишитеся в нас? — нерішуче запитав Сергій. — Поки одужаєте.\n— Та я б не проти, але ж батьки…\n— Ой, лишайтеся! — перервав його радісно Сергій. — Ми живемо тільки з бабусею, батьки за кордоном. А бабуся в мене — клас! Вона неодмінно дозволить!\n— Хе, дозволить! — усміхнувся Діма. — Та вона й не знатиме, що я тут!\n— Як — не знатиме? — здивувався Сергій. — Але ж я повинен їй сказати.\n— А вона тобі не повірить!\n— Повірить, неодмінно повірить!\n— А от і ні!\n— Та чому ви так думаєте? — не розумів Сергій дідка.\n— А тому, — відказав Діма, — що вона мене не побачить!\n— Чому ж не побачить, ви ж не будете весь час під ліжком сидіти?\n— Звичайно, не буду, велика радість! — пхикнув Діма. — А не побачить тому, що не зможе. Щоб ти знав: мене бачать лише ті, хто любить казки, отак. А хто казок не любить, хто завжди сумнівається, що на світі бувають усякі дива, той мене нізащо не побачить! — І дідок задоволене розреготався.\n— Пиріжечок — на столі, чекає іменинника! — весело мовила бабуся, увіходячи до кімнати. — А ти що, до виступу готуєшся?\n— До якого виступу? — не зрозумів Сергій.\n— Роль якусь учиш?\n— Та яка роль, бабусю, щось я тебе не розумію?\n— А чого ж ти сам із собою балакаєш?\n— А!.. — нарешті дійшло до Сергія. — То я так… вірші повторював… Бабусю, — раптом наважився він, — чуєш, бабусю! Зазирни, будь ласка, під ліжко!\n— Ти що? — широко розкрила вона очі. — Ото я, старезна бабусенція, та й під ліжко полізу?! Чого я там не бачила — шкарпеток твоїх старих, чи що?\n— Бабусю, я тебе дуже прошу, — наполягав Сергій. — Це для мене страшенно важливо! Врешті-решт я ж іменинник сьогодні… — додав він, помітивши, що бабуся завагалася.\n— Ну, коли так, — посміхнулась вона — то вже зазирну!\nБабуся, притримуючи спідницю й фартух, опустилася важкувато на підлогу і, крекчучи та ойкаючи, заглянула під Сергієве ліжко.\n— Ти бач! — радісно здивувалась вона. — Діма!..\nА Сергій здивувався ще більше: бабуся _бачила_ дідка!\nВона підвелася, поправила фартух і мовила:\n— А ти, виявляється, не дуже гостинний господар: такого гостя під ліжком тримаєш! Ану запрошуй до столу — на чай з пирогом!..\n— Спасибі, я вже й сам вилізу! — І Діма, посапуючи та шморгаючи носом, почав вибиратися з-під ліжка.\nТепер Сергій розгледів його як слід.\nНа зріст Діма був зовсім невеличкий — Сергієві до пояса, а от борода в нього сягала підлоги. Одягнений Діма був у товстий сірий светр, голубі джинси з блискучими мідними заклепками, а на ногах у нього кумедно задирали носи звичайнісінькі кеди, — щоправда, розміри на чотири більші, ніж треба.\n— Ось і я! — мовив Діма, обтрушуючи пилюку, якої немало було під ліжком. Сергій побачив це тільки зараз і вирішив завтра ж прибрати.\nДіма обтрусився, обсмикнув светр, чхнув — чи то від нежиті, чи від пилюки — і старанно заправив кінчик бороди у задню кишеню джинсів.\n— Здрастуйте, хазяєчко! — бадьоро звернувся він до бабусі, коли нарешті впорядкував свій туалет і хвацько закинув назад довгу сиву чуприну, що спадала йому на плечі.\n— Здрастуйте, здрастуйте, Дімочко! — привітно відгукнулася бабуся. — Надовго до нас?\n— Та як сказати, — розважливо проказав Діма. — Коли не женете, то на пару деньочків зостався б. — І він несміливо кахикнув у долоню.\n— Та лишайтеся, скільки хочете! Місця вистачить. Я така рада, що ви до Сергійка завітали, а то вже було думала — обминете.\n— А чому це ти так думала?! — обурився Сергій. — Гадаєш, я гірший за інших?\n— Ну, вже наприндився, — посміхнулась лагідно бабуся. — Думала, то й думала. Що було — того нема… А коли по щирості, то трішки боялася: а як обмине тебе Діма?\n— Між іншим, — поцікавився Сергій, — звідки ти знаєш, що його Дімою звуть?\n— Як — звідки? — здивувалась бабуся. — Та про нього майже всі діти знають! Він до них хоч раз у житті, а приходить. Звичайно, коли вони люблять казки… — Тут бабуся мрійливо звела очі вгору, зітхнула й додала: — І до мене він теж колись приходив, як малою була.\n— Чому ж ти мені досі не говорила нічого? — образився Сергій.\n— Чекала, чи прийде він до тебе.\n— Значить, перевіряла?\n— Виходить, так… — сказала трохи винувато бабуся і враз перевела розмову: — Ну от, ми стоїмо тут, базікаємо, а гість, мабуть, голодний! — І вже до Діми: — Прошу до столу!\nДіма, як помітив Сергій, спершу трохи ніяковів. Та він подолав соромливість і швиденько прочапав на кухню, зручно вмостився на стільчику поближче до плити — мабуть, і досі ще не відігрівся після своєї ночівлі — і заходився смакувати пирогом із яблуками та чаєм.\nВидно, він таки здорово зголоднів, бідолаха! За якихось хвилин сім дідок ум'яв п'ять чималих куснів пирога та висьорбав чотири чашки гарячого, пахучого чаю. Сергій тільки зиркав на нього й дивувався: і куди воно в нього все влазить. А бабуся підкладала Дімі шматок за шматком і підливала свіжого чаю.\nНарешті Діма задоволено хукнув, перевернув догори денцем порожню чашку, вибрав із бороди крихти й, укинувши їх до рота, мовив:\n— От спасибі, нагодували! Не пиріжечок, а смакота!\n— Рада, що сподобався, — зашарілась бабуся. — То, може, ще шматочок?\n— Е, ні, — підняв ручку Діма, — досить, а то лусну!\n— Ну, дивіться, як хочете, — відказала бабуся й заходилась прибирати зі столу.\n— Можна спитати? — нерішуче звернувся до Діми Сергій.\n— Питай, чого там! — поблажливо кинув Діма, щось муркочучи стиха під ніс.\n— От скажіть, чому ви не боїтеся людей?\n— А чого ж їх боятися? — пхикнув дідок. — Я ж казав тобі: хто не вірить у казки, той мене не бачить. А той, хто вірить, — поганою людиною бути не може! Тож і кривди від нього я ніякої не зазнаю! Зрозуміло?\n— Зрозуміло! — радісно відгукнувся Сергій, бо йому зробилося страшенно приємно, що вони з бабусею таки непогані люди.\nБабуся кінчила прибирати зі столу й мити посуд і запитала у Діми:\n— А що це ви дихаєте так важко?\n— Нежить у мене, — пояснив Діма. — Застудився.\n— Ну, нежить — то дрібниці! — кинула бабуся. — Я ваш нежить цибулькою за один день вижену!\nСергій, почувши про цибульку, аж пересмикнувся, бо пригадав, як бабуся лікувала його: натре цибулі, вичавить із неї сік, а тоді — в носа, піпеткою! Що в таких випадках буває — не мені вам пояснювати! Очі лізуть на лоба, в носі й горлі пече, ніби там хтось вогнище розпалив, голова гуде, мов дзвін, а сльози — хочеш чи ні — б'ють фонтаном. І взагалі — хочеться дертися на стелю або й вище! Зате нежиті через день як і не було!\nСергій згадав це, і йому стало трохи боязко за Діму: він такий невеличкий, старенький, ще не витримає!\nАле його сумніви розігнав сам Діма.\n— Цибулька — це прекрасно! — потер він задоволено руки. — Над усі ліки я поважаю саме цибульку!\n— От я вам перед сном і закапаю, — зраділа бабуся. — А тепер ідіть до Сергійка, в його кімнату, влаштовуйтесь. А холодно буде, скажіть — я електрокамін поставлю.\n— Дякую, хазяєчко, за турботу, — уклонився шляхетно Діма. — Бачу, ви просто клас, як каже ваш онук!\n— Ще й який! — вигукнув Сергій. — Моя бабуся — найкраща в світі!\n— Ну от, іще захвалите! — бабуся почервоніла, наче дівчинка. — Добре, ви тут поселяйтесь, а я на базар злітаю! — І вона подалася з кухні.\n— Таки й справді в тебе не бабуся, а вищий клас! — мовив Діма, вмощуючись у глибокому зручному кріслі. — А пироги ж пече! — І від згадки про смачний пиріг аж прицмокнув язиком. — А що це вона сказала — "злітаю на базар"? — поцікавився трохи згодом Діма. — У неї що, літак є?\n— Який там літак! — засміявся Сергій. — Вона в мене сама як літак. Ми з батьками навіть називаємо її "летюча бабуся".\n— Так вона вміє літати?! — підхопився у кріслі Діма.\n— Звичайно, ні! — Питання Діми знову розсмішило Сергія. — Просто вона в нас дуже прудка, і найулюбленіше її слово — "літати". Ходити поволі, як інші бабусі, вона не може. Ми тільки й чуємо від неї: "злітаю в магазин", "полечу на базар", "лечу до сусідів"! І мчить собі так хутко, що й літаки, мабуть, переганяє.\n— А… — розчаровано мовив Діма, посовався трохи, вмостився й затих.\nТак вони трішки посиділи мовчки: Сергій гадав, що Діма після сніданку заснув, натомлений дорогою, і не хотів його турбувати. Та Діма розклепив оченята:\n— Ну, розказуй про себе.\n— Та ви поспіть уже, — відмахнувся Сергій, — а я потім…\n— Не бійся, давай зараз, — заперечив Діма, — я можу слухати й дрімати водночас. Про мене навіть приказка є: спить і курей бачить! Чув, мабуть?\n— Чув, — кивнув головою Сергій, — але не знав, що це про вас.\nІ Сергій розповів Дімі про тата й маму, про далеку сонячну Кубу і навіть — про плавання…\n— Пхе, плавання!.. — розтулив Діма оченята. — Та я тебе за хвилину міг би навчити!\n— Ой! — зрадів Сергій. — То навчіть, дуже вас прошу!\n— Я ж сказав — "міг би", але тепер не можу: технічні причини…\n— Що за технічні причини? — здивувався Сергій.\n— Розумієш, — почав пояснювати Діма, — була в мене така книженція, ну, ніби чаклунська. У ній з одного боку записано всякі потрібні слова, а з другого — що станеться, коли слова ті вголос вимовити. Приміром, пробурмотів собі щось, — раз! — і дощ я-ак уперіщить! Так-от, коли зламали мій будиночок, книга пропала під уламками.\n— Так ходімте знайдемо її! — вигукнув Сергій.\n— Швидкий дуже! — сумно мовив Діма. — Я й сам, без тебе знайшов би. Але ті уламки відразу ж повантажили на самоскид, і куди він їх завіз — хтозна! А з ними й мою книжечку! — І Діма скрушно захитав головою, пригадавши таку величезну втрату.\n— І невже ви нічого не пам'ятаєте з тої книги? — з надією в голосі поспитав Сергій.\n— Хе, скажеш! — зневажливо усміхнувся Діма. — У мене пам'ять — будь здоров! Я навіть мемуари, тобто спогади, пишу! — Він гордо ляснув себе по животі й задер светра.\nСергій побачив, що за ремінцем джинсів у Діми стирчить пошарпаний загальний зошит у жовтій, засмальцьованій обкладинці із написом: "Мемуари Діми".\n— А з книги ви, значить, нічого не пам'ятаєте, — сумно мовив Сергій.\n— Пам'ятаю, але не все, тільки половину…\n— Ого! — зрадів хлопець. — Половина — теж чимало! А є в ній слова про те, як навчитися плавати?\n— Звичайно, є! — кинув Діма. — Але річ у тім, що я пам'ятаю ліву половину книги, тобто всі чарівні слова, а от праву половину, де сказано, які слова для чого, — геть начисто забув!\n— А ви спробуйте, що вийде!\n— Е, ні, не підбивай! — відмахнувся Діма. — Скажу отак щось — і квартиру вам затопить. Ні, нізащо! Не хочу знову без ночівлі лишитися.\n— А що, коли нам до ліска гайнути? — раптом здогадався Сергій. — У нас тут поблизу є лісок із галявою. Давайте підемо туди й спробуємо ваші слова!\n— Лісок — це можна, — погодився Діма, — в ліску та ще й на галяві я спробував би, але ж не зараз. От вилікую нежить, відігріюсь, відісплюся гарненько, а завтра зранку, годині о п'ятій, і підемо.\n— Ура! — загукав Сергій, який згоден був на все, аби навчитися плавати. — Встаємо о п'ятій, я будильник заведу.\n— А тепер я подрімаю, — мовив Діма й відразу тихенько засопів.\nСергій нічого не мав проти: йому треба було ще підготуватися до зустрічі гостей. Неодмінно ж прийде друг його Олег, та й Вітка припхатися може.\nПри згадці про Вітку в Сергія аж у грудях похололо.\nВітка, або Вікторія Птурська, як і Олег, була однокласницею Сергія. Та якщо Олег був його найкращим другом, то Вітка навпаки — "найкращим" ворогом.\nДо всього ж вона була ще й сусідкою Сергія по під'їзду, тож через неї траплялися всякі неприємності не лише в школі, а й дома.\nВітка ненавиділа Сергія Кудлика хронічно. Чим це пояснити, ніхто не знав: чи то її вреднючою вдачею, як у більшості рудих і кирпатих, чи то просто злостивим характером — невідомо! Але, починаючи з першого класу, Вітка ніби приросла до Сергія — раз і назавжди!\nЗвичайно, він міг би надавати їй як слід, але його з дитинства вчили: дівчат зачіпати не можна. І він терпляче зносив ось уже третій рік підряд невичерпні знущання своєї рудої й кирпатої однокласниці й сусідки.\nЧого тільки Вітка не вигадувала, аби дошкулити Сергієві! Образи так і сипалися з неї, мов із дірявого мішка, набитого казна-якими капостями. Майже щодня Сергій знаходив у себе на парті то канцелярську кнопку, підкладену Вітчиною рукою, то свою домашню контрольну, геть усю заляпану чорнилом, а то й підручника з безжально розмальованими портретами. класиків. Фантазія Вітки, здавалося, не знала меж.\nЗрештою Сергій так-сяк навчився передбачати більшість Вітчиних капостей і жив би собі майже спокійно, коли б Вітка різко не змінила тактику.\nТепер вона підстроювала всякі штучки сама собі, а потім усе звертала на Сергія.\nПриміром, візьме заляпає собі спідницю маслом — та й ну галасувати, що це, мовляв, Кудлик пожбурив у неї бутербродом! А то на уроці сховає свою ручку — та й ну жалітися вчительці, що, мовляв, Кудлик у неї ручку поцупив і їй писати нічим.\nІ витворяла Вітка хтозна-що не лише в школі, а й дома. В цьому Сергій пересвідчився на власні очі, коли одного разу змушений був відвідати її.\nПтурська захворіла, і їй треба було занести домашнє завдання. І хоч як пручався Сергій, але вчителька доручила зробити це саме йому, бо вони сусіди. Після уроків Сергій, не заходячи навіть додому, аби швидше спекатись ненависного доручення, відразу заскочив до Вітки.\nПтурська лежала на канапі й розглядала стелю.\n— На, переписуй швидше, я поспішаю! — тицьнув їй свого щоденника Кудлик, тільки-но ввійшов.\nПоки Вітка переписувала завдання, Сергій роззирався навколо, погладжуючи симпатичного песика Птурських. Раптом він помітив над письмовим столом якийсь старанно розлінований аркуш. "Напевне, режим дня, — вирішив Сергій. — Ану, цікаво, як вона живе!.." І він підсунувся ближче.\nТе, що він побачив, вразило його до глибини душі. На аркуші у дві колонки були записані, немов у ресторанному меню, ліворуч — слова, праворуч — ціни. Сергій знав, як виглядає меню, бо колись із батьками тиждень обідав у ресторані: бабуся гостювала у своєї родички в селі, тож варити було нікому. Але Вітчине "меню" виглядало надто незрозуміле й називалося "Тариф". Виглядало воно приблизно так:\nПіти по хліб 15 коп.\nЗробити уроки 50 коп.\nПрогуляти собаку 20 коп.\nПрочитати книгу (1 стор.) 5 коп.\nП'ятірка 1 крб. 50 коп.\nЧетвірка 1 крб.\nТрійка 50 коп.\nІ ще багато інших дивних речей було записано в цьому "Тарифі".\nСергій настільки здивувався, що навіть забув про свій намір не розмовляти з Віткою, і звернувся до неї:\n— Що це в тебе за "Тариф"?\n— Бізнес! — реготнула Вітка.\n— Що-що? — не зрозумів Сергій.\n— Бізнес, кажу! — презирливо зиркнула Вітка на нього й поблажливо пояснила: — Грошики заробляю!\n— Як же ти їх заробляєш?\n— От пришелепкуватий! — шпигонула його Вітка. — Доходить, немов до жирафа! "Як, як"! У батьків, звичайно. Ось просять вони Бурчика на прогулянку вивести — платіть двадцять копійок, поведу! Або п'ятірочку отримаю — женіть руб п'ятдесят! Правда, поки що не довелося з них злупити стільки, але я на інших речах доганяю. Отак, тютя, бізнес робиться!\n— Ну й ну! — тільки й вимовив Сергій приголомшено, бо про такий "бізнес" чув уперше в житті. — І твої батьки справді платять тобі?\n— А то ні! — гигикнула Вітка. — Спробували б не заплатити! Я їм таку навпакинію влаштую — тільки держись: тиждень після неї валідол ковтатимуть!\n— Яку навпакинію? — не зрозумів Сергій.\n— А ти, я бачу, й справді трохи дурненький! — знову хихикнула Вітка. — Навпакинія — це така лінія поведінки: я починаю все навпаки робити. Скаже мама: "Не ходи по паркету в брудних черевиках", — так я ще й на килим залізу! Скаже тато: "Не вмикай телевізор, мені працювати треба", — я його так врубаю, аж посуд у серванті дзеленчить! А батечко в мене дисертацію пише. Ясна річ, яка вже там дисертація після цього! От і мчать вони за гаманцями та грошенята мені несуть, аби я свою навпакинію припинила. Бува, не те що по п'ять, а й по десять копійок за сторінку платять, щоб я хоч годинку почитала й посиділа тихо!\nНа цей раз Сергій Кудлик не спромігся навіть і нукнути. Він підскочив до Вітки, вихопив у неї свого щоденника — і тільки двері за ним грюкнули та бідолашний песик Бурчик злякано сховався під канапу.\nВітка залементувала, вона кричала йому навздогін щось про обов'язок допомагати хворому однокласникові, та Сергій нічого не чув і нісся вниз, перестрибуючи через три сходинки, наче тікав від скаженої собацюри.\nА вдома, коли трохи відійшов, Сергій сів за стіл і почав малювати на Вітку карикатуру. Спершу він намалював товстого дядька в окулярах, батька Птурської, потім — руду й кирпату Вітку, а коло неї купу цегли. "Вікторіє, не їж каміння", — казав батько до Вітки, а вона, — так намалював її Сергій, — накидалася на купу цегли й жадібно ковтала цеглину за цеглиною.\nСергій трохи посидів, розглядаючи свій витвір, а тоді ще підписав під малюнком віршик:\nКарикатуру він узяв до школи, на великій перерві приколов до дошки й відійшов, даючи дорогу третьокласникам, які з'юрмилися в нього за спиною.\nТретьокласники голосно реготали, хапаючись за животи, й насмішкувато зиркали на Вітку, яка незворушно сиділа за партою, їла яблуко й удавала, наче їй зовсім байдуже, чого вони там веселяться. Та ось її все-таки здолала цікавість: що ж там такого смішного утнув цей пришелепкуватий Кудлик? І вона гордою ходою підійшла до дошки.\nОчі її забігали по малюнку, і коли вона дочитала напис до кінця, — вся спалахнула, заверещала, наче кішка, якій наступили на хвіст, і кинулась на Сергія! І, мабуть, таки добряче пошкрябала б його, та однокласники заступили їй дорогу.\n— Ну, віршомазе! — гукнула вона до Сергія через їхні голови. — Тепер тремти! Війна не на життя, а на смерть!\nСаме після цього випадку й почала вона робити оті дошкульні капості Сергію, про які ви вже знаєте.\nОтакі складні стосунки були в Сергія Кудлика з Вікторією Птурською, однокласницею та сусідкою.\nПоки Діма дрімав, Сергій устиг зганяти в магазин, купити величезного "Київського" торта і тепер вертався додому.\nВін уже був узявся за ручку дверей під'їзду, аж раптом за спиною в нього щось просвистіло, гупнуло щосили в спину і ляпнуло на асфальт. Сергій озирнувся й побачив на тротуарі розірваний пакет від кефіру, що тим часом величезною білою плямою поволі розтікався по Сергієвій спині і всотувався в його нову вельветову куртку.\nСергій хутко зиркнув угору і встиг помітити, як зачинилися балконні двері Вітчиної квартири.\nПершою думкою Сергія було вхопити каменюку й пожбурити Вітці у вікно. Він навіть рвучко нахилився до землі, але уявив собі, скільки здійметься галасу, і, спересердя плюнувши, побрів додому.\n"Чорт із нею, — вирішив Сергій, — не псуватиму собі день народження. Але помщусь обов'язково — іншим разом".\nДвері йому відчинила бабуся: вона вже повернулася з базару й готувала обід. Тільки-но Сергій зібрався повідати їй про Вітчину підступність, як бабуся замахала на нього руками й приклала до рота палець.\n— Тсс! — прошепотіла вона. — Тихенько, Діма ще спить.\nСергій навшпиньки пройшов за бабусею на кухню і вже там розказав про Вітку.\n— Не звертай уваги, — заспокоїла його бабуся. — Знімай швиденько куртку, я зараз відмию! — І вона з курточкою в руках поспішила до ванної.\nТут хтось подзвонив у двері, і Сергій кинувся відчиняти.\nНа порозі стояв Олег.\n— Тсс! — просичав до нього Сергій так само, як і бабуся. — Проходь на кухню, тільки тихо.\nВони вмостилися за кухонним столом, Олег вручив другові свій подарунок — прекрасно видану книгу казок — і поцікавився:\n— А чого ви шепочете всі, хто там у вас?\n— Ходім, побачиш, — запропонував Сергій, і вони тихцем заглянули до нього в кімнату.\nТам у кріслі безтурботно спав Діма. Олег відразу побачив його, — це страшенно порадувало Сергія!\n— Непогана лялька! Мабуть, закордонна.\n— Сам ти лялька! — образився за Діму Сергій. — Він справжній.\n— Кажи! — не повірив Олег, і не встиг Сергій перепинити його, як той підскочив до крісла і смикнув Діму за бороду.\n— Ой! — вереснув дідок і, мов на пружинах, підлетів у кріслі, сонно лупаючи своїми зеленавими оченятами. — Ти чого причепився? Зараз я-ак вріжу! — І він замахнувся на Олега своїм маленьким, сухим кулачком.\nОлег аж за боки схопився.\n— Оце так штука. Диви, навіть стрибає й говорити може! — Він намірився був удруге шарпонути Діму за бороду, але дідок щосили ляснув його по руці.\n— Ой! — зойкнув на цей раз уже не Діма, а Олег і від несподіванки сів на підлогу. — Таки, здається, справжній!\n— "Справжній, справжній"! — перекривив його Діма. — А то ж який іще?! От лясну ще разочок, знатимеш тоді, хуліган!\n— Він зовсім не хуліган! — заступився Сергій за друга. — Це він так, від несподіванки. А взагалі він дуже хороший. Навіть вас бачить. А ви ж самі казали, що погані люди вас не бачать, лише хороші!\n— А може, він — виключення? — Діма тицьнув пальцем в Олега, який розгублено сидів на тому ж місці, де сів, і лише кліпав очима.\n— Вибачте його, будь ласка! — пробелькотів Сергій. — Він справді хороший.\n— Гаразд уже, — полагіднішав Діма, — вибачаю!\nВін зліз із крісла й підійшов до Олега.\n— Давай знайомитись: Діма!\n— Олег!.. — відказав той, ледь приходячи до тями. — Олег Пчілка! — повторив він і ще тремтячою рукою потис ручку Діми.\n— От і все, — зрадів Сергій, — мир і дружба!\n— Ох, і здорово, що ви завітали до нас! — вигукнув Олег, коли Сергій розповів йому все про Діму. — А можна й мені завтра з вами до лісу? — несміливо поспитав він.\n— Як устанеш о п'ятій — можна! — поблажливо згодився Діма.\n— Ура! — зрадів Олег. — Обов'язково встану! Я тата попрошу — він розбудить.\n— Їсти ще не схотілося? — зазирнула до кімнати весела бабуся. — Обід, між іншим, уже готовий! Так що вперед! Та й курточка твоя, онучку, — знов як новенька!\nБабуся хотіла ще щось проказати, та тут знову хтось подзвонив. "Невже Вітка? — скривився Сергій. — Невже ця нахаба після всього насмілиться припертися?!"\nНа превеликий жаль, Сергій не помилився: на порозі стояла Птурська власною персоною і єхидно шкірила зуби.\n— Здрасть, іменинничку! — солодким голосочком проспівала вона, ніби годину тому хтось інший, а не третьокласниця Птурська пожбурила з четвертого поверху пакет кефіру в Сергія. — З днем народження, відмінничок майбутній! А от і подарунок.\nІ Вітка простягла отетерілому Сергію якусь поіржавілу залізяку.\n— Що це? — здивувався Кудлик.\n— А хто його зна! — хихикнула Вітка. — Я у дворі знайшла. А ти бери, як дають. Головне — увага, а не подарунок, нечемо!\nСергій неохоче взяв із рук Вітки "подарунок" і запросив її до кімнати. Він, як ви знаєте, був дуже вихованим хлопчиком і не міг лишити гостя на порозі, ким би той не був!\n— О, дружечок-пиріжечок уже тут! — пирснула Вітка на Олега, заходячи в кімнату. — Моє вітаннячко!..\nПтурська клацнула пальцями перед Олеговим носом і гордо посунула до крісла, де мовчки сидів Діма. Як ви вже, напевне, здогадалися, Вітка його не бачила!\nВона хотіла вже гепнутись у крісло, та Олег одним стрибком підскочив до неї і відштовхнув геть.\n— Не сідай! — скрикнув він. — Крісло поламане!\n— Подумаєш! — скривила губи Вітка. — Я взагалі не збираюся з вами сидіти, моя місія закінчена! — посміхнулась вона й докинула: — Ти думаєш, чого я зайшла? Дружечка твого поздоровити? Дулю з маком! Я зайшла настрій йому зіпсувати! Отак!\nВона показала сторопілому Олегові язика, крутнулася на місці й, задерши носа, попрямувала до дверей.\n— Чао, іменинничку, чемпіончик із плавання, — кинула вона Сергієві і, вже вийшовши на східці, додала: — Попий за моє здоров'ячко кефірчику, дурникам дуже корисно! — І її сандалі зацокотіли по сходинках.\n— Ну й дівчисько! — пробурмотів Діма, який мовчки спостерігав за всією сценою. — Та начхай ти на неї, чого носа повісив?\n— Неприємно все-таки, — з досадою зітхнув Сергій.\nТут у кімнату знов заглянула бабуся:\n— То ви передумали обідати?\n— Ні в якому разі! — заметушився Діма, мабуть, боячись зостатися без обіду. — Ми вже йдемо!\nЩо й казати — обід був знаменитий! На столі парувала тушкована капуста з м'ясом, лоскотав ніздрі духмяний запах борщу, світилася тонко нарізана шинка, смажена качка так і танула в роті, а пиріжки з картоплею були наче пух! Всі пили лимонад, виголошували тости на честь іменинника й багато сміялися. І все було так чудово, що Сергій і думати забув про вреднючу Вітку.\nА після обіду всі, трохи розморені, перейшли в Сергієву кімнату. Сергій вручив Олегові марки з батьківської посилки й показав кокосові горіхи. Олег від щастя не знав навіть, на що спершу дивитися: на марки чи на горіхи! І тут Діма запропонував усім прочитати розділ з його мемуарів. Звичайно, всі з радістю погодились, повмощувалися де хто, а Діма поліз на крісло й… раптом підскочив, немов ужалений!\n— Де?! — несамовито зойкнув він, обмацуючи себе й своє крісло. — Де _вони_?! Куди вони поділися?\n— Хто? — не зрозумів Олег.\n— Мої мемуари! Я поклав їх отут, — Діма ляснув по кріслу, — а тепер їх нема! Ой, горенько! Ой, нещасний я!\n— Не бідкайтесь так, — спробувала заспокоїти його бабуся. — Давайте пошукаємо. Може, вони десь в іншому місці?\nІ всі заходились нишпорити по кутках і закутках.\nАле мемуарів ніде не було! Мов корова язиком злизала.\n— Здається, я здогадуюсь, де вони! — раптом ляснув себе по лобі Діма. — їх поцупило оте руде дівчисько!\n— Точно! — підтримав Діму Олег. — Вона така…\n— Що ж, — кинув Діма з погрозою в голосі, — коли так — я відправлю її у країну Навпакинію!\n— Куди?! — вихопилося в Сергія.\n— У країну Навпакинію, от куди! — повторив Діма сердито й пояснив: — Є така країна, де все-все навпаки. А ми, Діми, засилаємо туди найвреднючих дітей. Я не так давно кількох послав, тому потрібні чарівні слова ще добре пам'ятаю.\nБабуся, Олег та Сергій з недовірою дивилися на Діму.\n— Не вірите? — ображено кинув той. — І не треба…\nІ раптом Діма почав зникати.\nВін прозорішав просто на очах — ніби танув у повітрі.\n— Ой, — перелякався Сергій, — що з вами?!\n— Нічого, — буркнув Діма. — Просто для тих, хто мені не вірить, я зникаю — назавжди!\n— Ми віримо вам! — вигукнули всі хором. — Віримо! Тільки не зникайте, будь ласка!\n— Тоді інша річ, — посміхнувся задоволене Діма і відразу ж набув попереднього вигляду. — А тепер приступимо!\nДіма приставив до рота долоні, наче рупор, і вигукнув у стелю:\nГей, країно, краща в світі,\nЗабирай-но Птурську Віту!\nТа іще — маленький плюмс!..\n— Все, вона — там! — упевнено сказав Діма. — Тепер і відпочити можна. — І він полегшено плюхнувся у крісло.\n— Ой, що це?! — у ту ж мить вигукнув дідок і… витяг зі щілини між спинкою та сидінням крісла загальний зошит у пошарпаній жовтій обкладинці.\n— Мемуари! — здивувався Сергій.\n— Вони, ріднесенькі! — зрадів Діма й притиснув зошит до серця. — Що ж, давайте тоді почитаю, я ж обіцяв.\n— А як же Птурська? — перебив його раптом Сергій. — Виходить, ви її даремно в Навпакинію вирядили?\n— Нічого не даремно, — буркнув Діма. — Вона й так заслужила.\n— Але ж батьки збожеволіють! — сплеснула руками бабуся. — Треба її негайно повернути!\n— Нічого з батьками не станеться! — пхикнув Діма. — Я зробив так, ніби вона до своєї бабусі ночувати поїхала. Хай трохи побідкається, а завтра вранці поверну її. Ну, слухайте! — Діма розкрив зошита, прокашлявся й урочисто почав: — Розділ перший. Я і закон всесвітнього тяжіння. Одного серпневого дня я прогулювався яблуневим садом в Англії. Сонечко припікало добряче, й мені закортіло пити. Води поблизу не було, тож я здерся на першу-ліпшу яблуню й заходився смакувати соковитими, рум'яними яблуками. Раптом під моє дерево прийшов якийсь чоловік і вмостився під ним. Я його відразу впізнав: це був відомий фізик, астроном і математик Ісаак Ньютон. Він сидів і паличкою писав щось на землі. Потім зламав її, пожбурив у траву, а все написане витер ногою. У цю мить мені страшенно залоскотало в носі, я не втримався й так голосно чхнув, що з дерева, на якому я сидів, посипались яблука, й одне, найбільше, щосили буцнуло фізика по маківці. Раптом він зірвався з місця і стрімголов кинувся геть… Лиш через двадцять років я дізнався, що це моє яблуко допомогло Ньютонові відкрити закон всесвітнього тяжіння!.. Звичайно, моя природжена скромність не дозволила мені на той час розповісти вченому світові про свою роль у цьому відкритті… Але нащадки мене згадають!\nНа цьому Діма закінчив і гордо глянув на всіх: ну як, мовляв, сподобалось?!\n— Неймовірно! — вигукнула захоплено бабуся. — Тепер я знатиму, хто допоміг Ньютонові. Але, пробачте мене, стареньку, як ви опинилися в Англії?\nДіма чомусь трохи почервонів і неохоче буркнув:\n— Наукове відрядження.\nНіхто не наважився розпитувати його, що ж то було за "наукове відрядження", бо він, мабуть, украй образився б, а то й зникнув би…\nТому Сергій і собі вигукнув:\nДіма гордо всміхнувся й мовив:\n— Ну, коли вам подобається, то завтра я ще розділ прочитаю: про мене та про Робінзона Крузо!\n— Про кого?! — аж підскочив Олег.\n— Про Робінзона Крузо! — кинув Діма. — Невже не зрозуміло?..\nВсі знову ледь не розреготалися, але стримались. І тут бабуся глянула на годинника й вигукнула:\n— Та вже десята година! Ану, швиденько спати!\nОлег з усіма попрощався й пообіцяв, що завтра о п'ятій заскочить.\nКоли він пішов, бабуся, як обіцяла, натерла цибулі, вичавила з неї сік і закапала Дімі в носа. Він увесь час совався, голосно сміявся й вигукував:\n— Ой, не можу! Ой, лоскотно!\nНа цьому недільний день 18 травня закінчився, і всі полягали спати.\nКажуть, понеділок — день важкий. Це вповні відчув на собі Сергій Кудлик.\nРівно о п'ятій ранку голосно задзвенів у його кімнаті будильник, і майже водночас із ким у двері подзвонив Олег.\nСергій, ще сонний, сів на ліжку й почав терти очі, які так не хотіли розтулятися.\n— Давай, давай! — почув він раптом і побачив Діму, який у довжелезних трусах з квіточками підскакував на одному місці, закинувши бороду за плече. — Зарядочку — раз-раз! — і де той сон!\nСергій нарешті переборов себе, зіскочив з ліжка, покрутив перед собою руками, кілька разів присів — і помчав відчиняти Олегові.\nКоли вони вмилися й нашвидкуруч поснідали, бабуся, яка вже була в курсі справи, сказала:\n— Ви ж дивіться, не довго, щоб у школу не спізнилися!\n— Не спізнимось! — відказав Сергій, і вони утрьох вискочили за двері.\n— Ану, хто перший! — гукнув Олег і зірвався з місця.\nЗа ним помчав Сергій, а позаду всіх залопотів, голосно посапуючи, Діма.\nКоли б хто бачив їх у цю мить! По дорозі до ліска бігли, немов лошата, два худорлявих, струнких хлопчики, а за ними, не відстаючи анітрохи, котився, мов колобок, малесенький дідуганчик, дзвінко ляскаючи по стежці величезними кедами!\nРанок тільки-но займався. Сонячні промені ледь торкали верхівки дерев, на траві ще поблискувала нічна роса, але птахи вже зняли дзвінкоголосий щебет.\nНебавом трійця вибігла на лісову галяву.\nПісля неділі вона мала жалюгідний вигляд: всюди куди не глянь валялися порожні бляшанки від консервів, биті пляшки, шмаття газетного паперу, якісь недоїдки.\n— От так-так! — похитав головою Діма, уважно роздивившись навколо. — Руки б за те поодбивати!\nХлопці погодилися з ним і вирішили хоч трохи прибрати. Не плавати ж серед цього мотлоху!\nКоли вони знесли сміття докупи й так-сяк прикидали землею, Сергій звернувся до Діми:\n— То як, спробуємо?\n— Ну що ж, — не дуже охоче згодився Діма, — коли вже прийшли. — Він сів посеред галяви, попросив хлопчаків відійти подалі — про всяк випадок! — і почав, щось бурмотіти собі під носа та розмахувати руками, раз по раз позираючи в небо.\nСергій з Олегом стояли осторонь і з нетерпінням поглядали навколо: чи не сталося вже якої дивовижі?\nРаптом невідомо звідки — адже був такий тихий, сонячний ранок — налетів дужий вітер, і за якусь хвильку сонце закрила величезна чорна хмара.\nДіма підвівся з трави:\n— Не виходить! Бачите, он і сонце вже закрив, а слів про плавання ніяк не згадаю. Ну, спробую, останній раз! — попередив він, вигукнув щось зовсім незрозуміле й замахав руками на хмару.\nІ тут із хмари вдарила довжелезна сліпуча блискавка, за нею пролунав такий грім, що аж земля задвигтіла під ногами, й відразу ж уперіщила злива!\n— Тікайте! — зойкнув Діма і перший кинувся геть.\nХлопці, не менш налякані, помчали слідом! Вони бігли назад утричі швидше, ніж до лісу, і вже за кілька хвилин, ущент мокрі й захекані, дзвонили у двері квартири Кудликів.\n— Вимокли, експериментатори! — зустріла їх бабуся. — Швидше перевдягайтесь, а то застудитесь! Ось і вам, — простягла бабуся свою кофту Дімі. — Ще ж тільки вчора нежить був.\n— Я сам винуватий, — промимрив Діма, знімаючи мокру одежину і влазячи в бабусину кофту, що діставала йому до п'ят.\n— Чому ви? — здивувалася бабуся. — Вчора в останніх вістях казали, що ранком можлива короткочасна гроза. А я, стара, забула вас попередити. Та он, до речі, уже все й кінчилося! — І бабуся кивнула за вікно, де й справді знову сяяло сонце.\n— До чого тут останні вісті! — знизав плечима Сергій. — Це Діма грозу зробив!\n— Он воно що! — усміхнулась бабуся. — Ну, тоді інша річ. А тепер давайте гаряченького чайку — і до школи.\nПеревдягнений Сергій, Діма у бабусиній кофтині та Олег в Сергієвих штанцях і сорочці посідали до столу.\n— А знаєш, — раптом звернувся до Сергія Діма, — я таки пригадав потрібні слова.\n— Та ну! — ледь не захлинувся гарячим чаєм Сергій.\n— Плавання у вас сьогодні? — хитрувато усміхнувся Діма.\n— Ну от, — пояснив Діма, — коли зайдеш у басейн, — тільки спершу заходь, де неглибоко! — лягай відразу на воду й пливи! Але при цьому весь час повторюй подумки:\nГей, працюйте, ноги й руки!\nЯ пливу, неначе щука!\n— І все? — здивувався Сергій.\n— І все, — кивнув Діма.\n— Неодмінно так і зроблю! — радісно засяяв Сергій. — Величезне вам спасибі!\n— Нема за що, — кинув Діма, — дрібниці.\nХлопці хутко поковтали чай, Сергій вихопив із холодильника торт для класу — й вони заспішили до школи: адже по дорозі треба було ще заскочити до Олега за його портфелем.\nА Діма подякував бабусі за чай, повернувся в кімнату, зручно вмостився в кріслі й заглибився у читання своїх мемуарів.\nУ клас хлопці заскочили майже водночас із дзвоником.\nЛедь перевівши дух, Сергій відразу помітив порожнє місце Птурської, і серце його покотилося десь аж у п'яти.\n"Як же я забув! — із розпачем подумав він. — Та й Діма не згадав. А обіцяв сьогодні повернути її!"\nІ він відчув, як це не дивно, що йому страшенно не вистачає Вітки з усіма її жартами, шпильками й стусанами.\nПісля третього уроку до Сергія підійшла вчителька і спитала:\n— Кудлик, ти, часом, не знаєш, чому Птурської сьогодні немає у школі?\nСергієві аж дух перехопило, Але зрештою він якось пересилив себе й вичавив:\n— Мабуть, захворіла… Вона вчора, здається, кашляла.\nЙого відповідь ніби задовольнила вчительку. В усякому разі, вона більше ні про що не розпитувала, тільки попрохала Сергія знову занести Птурській домашнє завдання.\n— А я після уроків сама їй подзвоню й узнаю, що з нею, — додала вчителька й пішла собі.\nА Кудлик так і вкляк на місці! Це ж коли вчителька подзвонить, все стане відомо: і те, що Вітки не було в школі, й те, що й у бабусі вона не ночувала.\nУ повному розпачі відсидів Сергій так-сяк до кінця уроків. На щастя, його не викликали.\nТа лише скінчився четвертий урок і клас почав збиратись у басейн, як Сергій згадав Дімину пораду й почав повторювати про себе чарівні слова.\nІ що ви думаєте! Він таки поплив!\nКоли всі третьокласники перевдяглися в купальні костюми і вчитель фізкультури дав команду: "У воду!" — Сергій Кудлик чи не найпершим стрибнув у басейн. Він відразу ж зашепотів: "Гей, працюйте, ноги й руки! Я пливу, неначе щука!" — і сміливо відштовхнувся ногами від дна.\n— Молодчина! — поплескав його по мокрій спині вчитель, коли Сергій, натомлений, але вкрай щасливий — він проплив аж десять метрів! — вибрався з води. — Коли так і далі піде, я й п'ятірки не пошкодую!\nВсі однокласники теж поздоровляли Сергія, ляскали кого по спині, яка аж червоною зробилася, та казали, що тепер для нього й океан не страшний!\n— Ну, олімпієць, — підійшов до нього Олег, — бачиш, допоміг-таки Дімин віршик! От жаль лише, що Птурська не бачила.\nОлегові слова знов нагадали Сергієві, що Діма й досі не повернув Птурську додому, і Кудлик заходився швиденько перевдягатися.\n— Я помчав додому, — кинув уже вдягнений Сергій Олегові. Він летів, мов на крилах, — так не терпілося йому поділитися радістю з бабусею.\n— Я вмію плавати! — крикнув він відразу на весь будинок, тільки-но бабуся відкрила двері.\n— Нарешті! — сплеснула в долоні щаслива бабуся, — Ну, заходь швиденько, порадуй Діму.\n— Я вже чув, — вийшов назустріч дідок. — От бачиш, головне — повірити в себе й нічого не боятися!\n— Але ж коли б не ваші слова… — почав був Сергій, та Діма перебив його:\n— До чого тут слова! Їх я просто вигадав, бо справжні чарівні слова забув.\n— Як — вигадали?! — ошелешено глянув на нього Сергій. — Виходить, цей віршик — не чарівний? А коли б я потонув?!\n— Ну, перелякався! — засміялася бабуся. — Ти не міг потонути, бо дуже хотів навчитися плавати.\n— Не розумію, — закліпав очима Сергій.\n— Згодом зрозумієш, — обняла його бабуся. — А зараз мий руки та їстимемо.\nВже за обідом Сергій звернувся до дідка:\n— А чому ви досі не повернули назад Вітку? Ви ж обіцяли…\n— Склероз! — ляснув себе Діма по лобі. — Забув начисто. Ну, нічого, зараз доїм і поверну.\nВони хутко дообідали й перейшли в Сергієву кімнату.\n— Так, так, так, — заходив із кутка в куток Діма, заклавши ручки за спину. — Як же там говориться в таких випадках? — Видно було, що він силкується пригадати потрібні слова. — Слухай, — звернувся раптом Діма до хлопця, — може, нехай вона ще трохи там побуде? Їй тільки на користь.\n— Ой, що ви! — злякався Сергій. — Вона там уже й так майже добу. А коли з нею щось трапиться?!\n— З такими нічого не трапляється, — невдоволено буркнув Діма. — Ну, добре, помовч — я ще подумаю. — І знову закрокував по кімнаті.\n— Ні! — спинився нарешті він. — Хоч убий — не можу пригадати!\n— Що ж робити?! — не на жарт переполошився Сергій. — Може, відправте й мене в Навпакинію? Я розшукаю там Птурську, а вдвох якось уже порятуємось.\n— Нізащо в світі! — відмахнувся від хлопця Діма. — Ще чого не вистачало! А що бабуся твоя скаже? Ні, і не проси!\nІ тут хтось подзвонив у двері. На порозі стояв Олег.\n— Чого в тебе такий вигляд, наче топитися зібрався? — поцікавився він, глянувши на друга.\n— Майже вгадав… — похнюплено відказав Сергій і розповів Олегові про Дімину промашку.\n— Отакої! — вигукнув Олег. — Та я б за оту капосну Птурську й волосинки не дав, а ти визволяти її поспішаєш.\nВін хотів був додати щось іще, але зиркнув на Сергія — і замовк: друг дивився на нього сумними очима.\n— Стривай, я знаю, що робити! Треба негайно бігти до мого батька — він неодмінно допоможе!\nРіч у тім, що Олегів батько, лейтенант Пчілка, працював слідчим: розплутувати всякі загадки та розшукувати всілякі пропажі було його професією. Зрозуміло, що відшукати якесь там дівчисько для нього було раз чхнути!\nА що ж насправді сталося з Віткою?..\nТільки-но вона вийшла зі свого будинку, — а був уже початок на сьому вечора! — як раптом їй в обличчя дмухнув різкий вітер. Вікторія зіщулилась, а коли знов розплющила очі — тільки ойкнула: вона була в якомусь незнайомому місці!\nВітка стояла на широкому проспекті, якого досі ніколи в житті не бачила. Та найбільше вразило її те, що діялось навколо.\nВсі машини чомусь їхали задом наперед, зупинялися перед світлофором тоді, коли на ньому спалахувало зелене світло, і зривалися, коли загорялось червоне. Через дорогу то там, то тут, лавіруючи між машинами, перебігали люди. Машини гальмували, наскакували одна на одну, розбивалися, але, як не дивно, міліціонер не звертав на порушників ніякої уваги!\n"Чи не сплю я?" — подумала Вітка й ущипнула себе за руку. Їй аж запекло, й вона зрозуміла, що не спить!\n"Спитаю у міліціонера, що це за проспект!" — вирішила Птурська й побігла до переходу. Та тільки вона ступила на білі смуги, намальовані по асфальту, як пролунав міліцейський свисток. Вітка озирнулася — кому це він? — але побачила, що люди, як і раніше, перебігають через дорогу де завгодно, а міліціонер махав рукою їй: іди, мовляв, сюди.\nВона підійшла до постового й відразу напосілася на нього:\n— Не маєте права! Я переходом ішла! Он їх краще ловіть! — І показала на інших перехожих.\n— Ен юімузор! — відповів міліціонер і додав: — Мав — фартш!\nВітка аж присіла на місці! На якій мові він говорить? Невже вона опинилася в якійсь іноземній країні?!\n— Ун, ешдивш! — невдоволено мовив постовий і поліз у свою планшетку.\nІ раптом Вітка догадалася: та він же говорить слова навпаки! Вона сама колись так грала, тому й здогадалася досить швидко.\nІ Птурська знову все повторила постовому, але вже говорила так, як і він… А щоб вам далі було легше слідкувати за розмовами у країні Навпакинії, я буду переписувати їхні слова правильно…\n— Я нічого не порушувала, — пояснила Вікторія. — Я йшла через перехід!\n— Хе, — зрозумів її тепер постовий, — оце й є порушення! Вам — штраф!\nВін витяг із планшетки плитку шоколаду й простяг здивованій Вітці.\n— Що це? — не зрозуміла вона.\n— Як — штраф?\n— Ви повинні тут же, на місці, з'їсти цей шоколад!\n— Нічого не розумію… — прошепотіла вражена Птурська, але вхопила шоколад і вп'ялася в нього зубами.\nТа тільки вона відкусила перший шматок, як обличчя їй скривилося, а з очей потекли сльози. Шоколад був гіркий, наче справжній перець, а то й гіркіший!\nВітка, хапаючи ротом повітря, змахнула сльози й заторохтіла:\n— Це зовсім не шоколад! Ви, мабуть, помилилися!\n— Шоколад! — кивнув головою постовий. — І ти мусиш його зараз же з'їсти, а то ще оштрафую! — І він видобув із планшетки цукрового півника на паличці.\n"Коли в нього такий шоколад, то можна уявити, що це за півник!" — жахнулася подумки Вітка й замахала руками:\n— Ні, ні! Я з'їм, ось, уже!\nІ вона заходилась відламувати чималі шматки шоколаду й, не розжовуючи, ковтати їх.\nЗрештою вона так-сяк упоралася з плиткою. Доївши останній шматок, Вітка відчула в роті страшну гіркоту, язик їй прилип до піднебіння. Вона ковтнула густу, наче клей, слину і з зусиллям вичавила із себе:\n— Де… я?..\n— В Навпакиграді, славнозвісній столиці прекрасної країни Навпакинії! — відказав гордо міліціонер, який, певно, мав Вітку за іноземну туристку.\nВона вдячно кивнула постовому й подумала: "Ну й занесло! Треба хоч роздивитися гарненько. Коли тут усе, як цей штраф, то хоч топися!.." Вітка пересмикнула плечима при згадці про з'їдений штраф і побрела широким проспектом…\nЩо не кажіть, а цікавість таки переборола Вітчин острах. Ще б пак! Вона й не мріяла опинитись у країні, що схожа була на її власну Навпакинію.\nА в тому, що Навпакинія ця таки справжня, Птурська пересвідчувалась на кожному кроці.\nВже помітно звечоріло, й на вулицях побільшало людей. Ось посеред проспекту зупинився тролейбус. Чималий натовп кинувся до нього, але двері не відчинилися. "Як у нас, — подумала Вітка, — в години пік!" Але вона помилилася. Замість дверей почали відчинятися вікна — і звідти посипались на дорогу пасажири. А ті, що чекали, теж відразу кинулися дертись у вікна тролейбуса. Якась бабуся з кошиком застряла у вікні. В цей час тролейбус рушив, і Вітка побачила, як бабуся відчайдушне замахала у вікні ногами!\n"Ну й країнка!" — весело подумала Птурська й пішла далі…\nАле тут вона просто перед собою побачила великий будинок із широким подвір'ям і прочитала табличку "АЛОКШ". "Школа!" — здогадалася Вітка й вирішила зайти.\nНа подвір'ї вона побачила гурт хлопців, які у вечорових сутінках, мов скажені, ганяли м'яча. Вітка спинилася. Хлопці зовсім не галасували, як наші хлопці під час гри у футбол. Вони купою гасали за м'ячем, штовхалися, давали один одному стусани. Воріт Вікторія ніде не побачила… Аж ось білявому здорованю вдалося відірватись від гурту, й він щосили загамселив по м'ячу. М'яч свиснув і, наче куля, з розгону врізався у вікно!\n"Зараз тобі, голубчику, буде!" — зловтішне подумала Вітка.\nАле із розбитого вщент вікна висунувся дядечко — може, вчитель фізкультури — й весело гукнув:\n— Молодець! Удар чудовий, ставлю п'ять!\nПтурська тільки знизала плечима й зайшла в приміщення школи. Саме в цю мить пролунав дзвінок — і школярі розбіглися по класах.\nВітка почала сходами підніматись на другий поверх. Раптом вона почула розбіяцький свист, поглянула вгору й побачила: по поруччях сходів на неї мчить сивий поважний дядечко й голосно свистить! Вітка ледь устигла відскочити вбік, а дядечко порівнявся з нею, пригальмував і зіскочив з поруччя.\n— Е-ее! — показав він ошелешеній Вітці язика.\n— Ви чого? — злякалася вона не на жарт.\n— Не чого, а хто! — знову показав язика дядечко. — Я — директор цієї школи, Полікарп Полікарпович. А от ти чого?\n— А що я? — відказала вкрай здивована Вітка.\n— "Що, що"! — передражнив директор. — Чого ходиш тихенько?\n— Так уроки ж…\n— Правильно, уроки! А тому ти повинна, як і кожен порядний учень Навпакиградської школи, бігати, галасувати, буцати ногами у двері класів, битися!\n— Щось я вас не розумію!..\n— А, — здогадався нарешті директор. — Так ти, бачу, новенька! Що ж, ходім тоді до мене в кабінет, я розкажу тобі про нашу школу.\nВони піднялися на четвертий поверх і зайшли до зовсім порожньої кімнати.\n— Оце мій кабінет! — гордо проказав Полікарп Полікарпович. — Прошу сідати!\n— Куди?! — озирнулася кругом Вітка.\n— Зрозуміло, сюди, — плюхнувся директор просто на підлогу.\nПтурській не лишилося нічого іншого, як теж опуститись на підлогу, забувши про своє нове плаття, яке вона сьогодні надягла вперше, аби побільше роздратувати Сергія.\n— Ти як потрапила до нас? — поцікавився директор.\n— Навіть не знаю, — зітхнула Вітка. — Заплющила-розплюшила очі — і вже тут!\n— Ага, — кивнув директор, — значить, тебе Діма прислав.\n— Байдуже, — махнув рукою Полікарп Полікарпович і почав розповідати Птурській про навпакинські школи.\nВиявляється, і в школах тут усе було навпаки.\nВчилися учні лише раз на тиждень, як сьогодні, а всі інші шість днів тижня були вихідні. Урок тривав десять хвилин, зате перерва — сорок п'ять!\nЯкщо учня викликали на уроці й він анічогісінько не знав, йому ставили п'ятірку. А коли раптом хоч щось відповідав, то відразу схоплював двійку, й до школи викликали його батьків: хай слідкують дома, щоб нічого не вчив!..\nНа уроках учні кричали, штовхалися, плювались і взагалі робили казна-що, а не слухали вчителя. Коли ж хтось хоч на хвильку припиняв бешкетувати, його посилали до директора, і Полікарп Полікарпович примушував винуватця їсти морозиво: таким було покарання!\nСпали та харчувалися учні тут же, у школі.\nОдне слово, чимало дивних речей почула Птурська. І тільки-но директор закінчив розповідати, як вона схопилася з підлоги й вигукнула:\n— Я хочу зостатись у вас!\n— Ти певна в цьому? — пильно глянув на неї директор.\n— Що ж, лишайся. Підеш у третій "Б".\nВітка крутнулася, мов дзиґа, і стрімголов кинулась шукати свій новий клас. Дорогою вона думала: "Оце так пощастило! Не життя, а розкіш. Поживу тут, погуляю досхочу!"\nНарешті вона знайшла 3-Б і сміливо штовхнула двері.\nЛейтенант Пчілка сидів у своєму службовому кабінеті за масивним письмовим столом, заставленим телефонами, та уважно перечитував матеріали останньої справи про крадіжку бузкового куща зі скверика на розі вулиць Толстого й Горького. Ось він дочитав останню, сімсот двадцять третю сторінку вісімнадцятого тому, гучно закрив його й задоволено чхнув — чи то від приємної згадки про те, як він лише за якихось чотири місяці розплутав цю, на думку начальства, безнадійну справу, чи то від куряви, яка вилетіла густою хмаркою з-поміж сторінок фоліанта.\nУ ту ж саму мить двері кабінету розчинилися, й на порозі виструнчився сержант Сухоручко:\n— Дозвольте доповісти, товаришу лейтенант!\n— Доповідайте! — кинув трохи невдоволено слідчий, бо його відірвали від приємних спогадів.\n— До вас в особистій справі громадяни Кудлик і Пчілка!\n— Просіть! — кивнув лейтенант, устаючи з-за столу.\n— Заходьте! — гукнув у двері сержант Сухоручко і пропустив до кабінету обох друзів.\n— Що сталося? — відразу перейшов до справи слідчий після того, як міцно потис руки Сергієві та своєму синові.\n— Розумієте!.. — в один голос почали друзі.\n— Не розумію! — перебив їх лейтенант Пчілка. — Коли будете говорити удвох — не розумію. Давайте хтось один. Ось ти, приміром, — тицьнув пальцем в Олега, — ти вмієш говорити коротко й по суті, а в мене кожна хвилина на рахунку.\nСергій зовсім не образився на слідчого, що той вибрав свого сина, бо чудово знав: Олег таки справді вміє говорити стисло й про головне. Те, про що Сергій розказував би з годину, його друг викладав за хвилини три-чотири.\nТак було й на цей раз. Через три хвилини сорок одну секунду Олег уже закінчив свою розповідь про Вітку, Діму та Навпакинію.\nЛейтенант Пчілка уважно вислухав сина і тільки похитав головою:\n— Ох, і любите ж ви, хлопці, казками голови забивати!\n— Це не казки, — заперечив Сергій.\n— Ну, добре, добре, я подумаю, — заспокоїв його лейтенант і хотів щось додати, та за дверима почулися звуки якоїсь упертої боротьби, крики: "Пустіть!" — "Не пущу!" — і раптом двері з гуркотом розчинилися, й на килим, що вів до столу лейтенанта, впали сержант Сухоручко і — хто б ви думали? — батько Вітки!\n— Це що таке?! — громовим голосом запитав лейтенант.\nСержант Сухоручко хутко підскочив, обсмикнув форму і злякано відказав:\n— Ось… громадянин… Я кажу: "Не можна, зайняті", а він: "Все одно пройду!"\n— Ви що, порядку не знаєте? — грізно глянув лейтенант Пчілка на Птурського, який теж уже встав і поправляв тремтячими пальцями галстук. Лейтенант, звичайно ж, упізнав батька Олегової однокласниці.\n— Я все знаю! — злякано пробубонів Птурський. — Але в мене трагедія! Рятуйте!.. — І він важко впав на стілець, який своєчасно встиг підставити сержант Сухоручко.\n— Бережіть нерви! — холодно кинув йому лейтенант. — І спокійно розкажіть, що сталося.\n— Моя дочка зникла! — ледь вичавив із себе Птурський і раптом знепритомнів.\nСергій та Олег знітилися на своїх стільцях, а лейтенант Пчілка налив у склянку води з кришталевого, ручної роботи, графина, подарованого йому на честь успішного вступу на юридичний факультет, і простяг її Птурському:\n— Ось, випийте й розповідайте нарешті!\nЧи то владний тон слідчого так подіяв на непритомного, чи він просто прикидався, але Птурський відразу розклепив очі, вихилив зі склянки воду, цокаючи зубами, й почав:\n— Моя донечка, учениця третього класу Вікторія Птурська, учора сказала, що йде ночувати до бабусі — матері моєї дружини, тобто тещі. А сьогодні вдень я подзвонив до тещі й узнав, що Віта до неї навіть не приходила! Та й учителька дзвонила, сказала, що й у школі її не було. Отже, її хтось украв! — І Птурський схопився за серце.\n— Спокійно! — зупинив його лейтенант. — Не варто хвилюватися. Це для нас — дрібниця!\n— Для вас, може, й дрібниця, — аж підскочив Птурський, — а для мене — _дочка_!\n— Ви мене не зрозуміли, — зауважив слідчий. — Я мав на увазі, що ми дуже легко розшукаємо вашу дочку.\n— То ви її знайдіть, благаю вас! — знову підскочив Птурський і зробив спробу впасти на коліна перед слідчим, але лейтенант Пчілка дужою рукою тренованого спортсмена підхопив його під пахви й виволік за двері.\n— Додому! — наказав він Птурському. — Чекайте!\n"Невже хлопці таки правду сказали про Навпакинію? — подумав слідчий, повертаючись до свого столу. — Доведеться перевірити!"\nВін глянув на сержанта Сухоручка, який непорушно стояв посеред кабінету, й коротко кинув:\n— Мою машину!\nСержант кулею вилетів за двері, а лейтенант Пчілка звернувся до Сергія:\n— Зараз їдемо до тебе, поговоримо з Дімою!\n— А ви у казки вірите? — обережно спитав його Сергій.\n— Зрозуміло, ні! — усміхнувся слідчий. — Моя професія не дозволяє вірити казкам, а то їх стільки наплетуть, що не виплутаєшся.\n— Так ви ж тоді не побачите Діму!\n— Побачу! — впевнено відказав лейтенант. — У мене така професія: я мушу бачити все! Ну, поїхали.\nІ вони втрьох вискочили на вулицю, де на них уже чекала службова машина.\nБабуся, яка відчинила двері, побачивши на порозі Олега та свого онука, а поруч з ними лейтенанта міліції, не на жарт перелякалась. Але, впізнавши Олегового батька, відразу заспокоїлась і привітно запросила всіх до квартири.\nІ хоча Сергій сумнівався, та лейтенант Пчілка таки побачив Діму!\n— То як це сталося, що ви відправили дівчину хтозна-куди, — звернувся до дідка слідчий, відразу приступивши до виконання свого службового обов'язку, — а самі й забули, як її повернути?\n— Старість… — тремтячим голосом прошепотів Діма, лячно позираючи на міліцейську форму. — Склероз…\n— Не годиться так, громадянине Дімо! — похитав головою лейтенант і раптом прошепотів дідкові у самісіньке вухо: — А взагалі правильно зробили, нехай покрутиться трішки… — І вже голосно додав: — Але ми її знайдемо, обов'язково!\nДіма відразу заспокоївся і вже зовсім сміливо проказав:\n— Здається, я пам'ятаю, як дістатися в Навпакинію!\n— Кажіть! — коротко кинув слідчий діловим тоном і видобув з лівої бокової кишені кітеля авторучку й записник.\n— Зараз, щоб точно… — наморщив лоба Діма. — Ага! Ось: переїхати місточок — та й на той бережечок, потім прямо до ставочка, від ставочка — по лісочку аж до самого кінця: там і є країна ця!\nЛейтенант Пчілка видобув із правої бокової кишені атлас автомобільних доріг СРСР і щось відмітив у ньому.\n— Все ясно! — сказав він, коли Діма скінчив. — "Місточок на той бережечок" — це, звичайно, міст метро через Дніпро, що веде на Русанівку. Далі, "ставочок" — це в радгоспі "Броварський", де карасів розводять. І останнє — "лісочок": це ліс коло Броварів!.. Отже — в дорогу!\nЛейтенант із хлопцями рушили до виходу, але Діма зупинив їх:\n— А я? А мене? Я теж хочу з вами: може, я дещо забув, а дорогою пригадаю?\n— В цьому щось є! — погодився лейтенант Пчілка. — Ходімте!\nІ вони вчотирьох — слідчий, Діма, Олег і Сергій — вийшли з будинку, сіли в машину, і тільки-но гуркнув мотор, як просто під колеса, невідомо звідки, стрибнув маленький пухнастий цуцик.\n— Геть з дороги! — владно гримнув лейтенант, але цуцик замість того, щоб утекти, вскочив у машину через відкрите вікно.\nСлідчий Пчілка, вражений таким зухвальством, хотів викинути неслуха, та Сергій закричав:\n— Це Бурчик, Вітчин песик! Нехай з нами їде, поможе хазяйку шукати.\n— Непогана думка, — погодився слідчий, — нехай лишається. Вперед!\nМашина гарикнула, голосно чхнула й помчала на розшуки Птурської…\nПтурська штовхнула двері з написом 3-Б — й остовпіла на порозі!\nВ класі стояв жахливий гамір, але нікого не було видно. Та ось із-під першої парти вигулькнула скуйовджена голова якогось хлопчика, і він заверещав:\nІ в ту ж мить, наче гриби після дощу, з-попід парт почали вистромлюватись голови.\n— Новенька? — спитала вчителька, яка сиділа на підвіконні.\n— Еге ж, — кивнула Вітка.\n— Лізь під четверту парту в середньому ряду, й продовжимо наш урок, — наказала вчителька і знов відвернулася до вікна, щось мугикаючи собі під ніс.\nА Вітка, якій сподобався цей незвичайний урок, весело застрибала до своєї парти й хутко заповзла під неї.\nЇї сусідом виявився товстий здоровань. Він щось жував і водночас гамселив чималим кулаком по лаві, не звертаючи на Птурську ніякої уваги. Це трохи образило її, і вона ліктем стусонула пузаня.\n— Гей, ти! Давай знайомитись!\nХлопець скоса глянув на Вітку, кивнув, не перестаючи жувати, витяг зі свого портфеля півметрову лінійку, розмахнувся — і з усієї сили ляснув Птурську по лобі.\n— Вова Бабинець, — сказав він ошелешеній Вітці, яка обома руками трималася за лоба й відчувала, як у неї під пальцями росте величезна ґуля.\nЗвідки ж було їй знати, що в навпакинських школах така звичка знайомитися: замість того, щоб потиснути руку, в Навпакинії правила хорошої поведінки вимагають якомога дужче вдарити, штурхонути чи тицьнути нового знайомого. Всього цього Птурська, звісно, не знала, тож страшенно образилась на пузаня й заволала на весь клас:\n— Рятуйте! Вбивають!\nАле ніхто, навіть учителька, не звернув уваги на її вереск. Адже, як ви пам'ятаєте, на уроках і треба було галасувати, штовхатися, битися й гоготіти… Поверещавши даремно ще трохи, Вітка замовкла.\n— Ага! — тої ж миті підскочила до неї вчителька. — Хуліганиш? Марш до директора!\nЦього тільки й треба було Вітці! Вона згадала, що для покарання в навпакинських школах змушують їсти морозиво, кулею вилетіла за двері й помчала в директорський кабінет.\n— Мене вигнали з класу! — гордо й радісно повідомила Птурська Полікарпові Полікарповичу. — Давайте морозиво!\nДиректор чомусь сумно глянув на Птурську й мовчки повів її в сусідню кімнату. Там він відчинив холодильник і поставив перед дівчинкою літрову банку з морозивом:\n— А ложка? — спитала Вітка.\n— Яка ще ложка?! У нас руками їдять!\n— А де їх можна помити? — не дуже здивувалася Вітка, бо вдома не раз їла сама руками.\n— Ану, покажи? — директор глянув на її бруднющі руки, — під партою підлогу не мили, мабуть, рік, — і зареготав: — Помити! Ну й вигадниця! Такими саме їсти! — І він показав Птурській на табличку, що висіла над холодильником.\nТам був намальований брудний хлопчисько, а внизу великими літерами написано:\nНЕ МИЙТЕ РУК ПЕРЕД ВЖИВАННЯМ ЇЖІ!\n— Зрозуміла? — спитав директор в ошелешеної Вітки.\n— Тоді — їж!\n— Не хочу! — аж здригнулася від огиди Вітка.\n— Що-о?! — розсердився раптом директор. — Ану, їж негайно!\nВітка так налякалася, що обома руками почала запихати морозиво в рот… Але, ковтнувши, зойкнула і ледь не впустила банку: морозиво виявилось не лише солоним, а й гарячим, як окріп. Вона враз пригадала навпакинський шоколад і пожалкувала, що поспішила накинутись на морозиво.\n— Не можу!.. — благальне глянула вона на директора.\nІ директор так блиснув очима, що Птурська знов схопилася за банку.\n— Все… — нарешті хрипко просичала вона, ковтаючи останній шматок і відчуваючи, ще в неї наскрізь просолилися і язик, і живіт.\n— Тепер — на уроки! — наказав директор і повернувся у свій кабінет.\nВітка, весь час спльовуючи, посунула до класу. Тепер вона вирішила галасувати без угаву: досить з неї того клятого морозива! Але язик у неї так розпух, що ледь ворушився в роті. Тоді вона руками й ногами почала грюкати по парті й по підлозі і до кінця уроків так вибилась із сил, що ледь виповзла з-під парти, коли пролунав останній дзвоник.\n— Снідати! Снідати! — заверещали її нові однокласники, хоч за вікнами вже спускалася ніч, і щодуху помчали до їдальні.\nНа цей раз Птурська, хоч і зголодніла вкрай, вирішила більше нічого не їсти в цій ненормальній країні.\n"Краще голодною бути!" — подумала вона й пішла до спальні.\nАле у спальні не було жодного ліжка: сама гола підлога, а замість подушок черговий видавав кожному учневі грубезну дубову колоду…\n"Збожеволіти можна! — жахнулася Птурська. — Треба до завтра якось перетерпіти. А завтра, казав директор, почнуться аж шість вихідних. Ото вже погуляю!"\nВітка забилася в якийсь темний закапелок під сходами, скулилась на купі ганчір'я, що валялося там, і заснула.\nТільки-но перші промені сонця зазирнули до вікон школи, Птурська прокинулась. Язик усе ще був солоний, ґулю на лобі не можна було торкнути, але Вітка почувала себе досить бадьорою.\nСподіваючись на шестиденний відпочинок, вона вибралася зі своєї схованки в коридор і пішла до виходу. Але на дверях її перепинили двоє хлопців із чорними пов'язками на руках — напевне, чергові.\n— Ти куди зібралася? — єхидно поцікавився старший.\n— Як — куди? — здивувалася Птурська. — Гуляти! Відсьогодні ж — вихідні.\n— О-хо-хо! — зареготали чергові. — Ой, держіть, бо луснемо зо сміху!\n— Ач, яка спритна! — нарешті вгамувався старший. — Гуляти, щоб ти знала, можна тільки у дні уроків, а у вихідні треба сидіти в школі.\n— Новенька, мабуть! — презирливо хмикнув молодший. Вони підхопили Вітку під руки і, хоч як вона опиралася, потягли до директорського кабінету.\n— Ось, — мовив старший Полікарпові Полікарповичу, вказуючи на Птурську, — гуляти надумала: вихідні, бачте!\nДиректор теж розреготався, а тоді наказав черговим:\n— Посадіть її в комірчину зі старими партами та не забудьте замкнути, а то ще втече з незвички.\nЗа хвилину Вітка вже сиділа в тісній комірчині, захаращеній уламками парт і якимось іншим непотребом. З жахом позирала вона на вологі брудні стіни, де виплітали мудре павутиння здоровецькі бридкі павуки.\nМайже під стелею було невеличке незасклене віконечко, а в ньому даленів голубий шматочок дзвінкого травневого неба.\nІ зробилося Птурській так боляче й гірко на душі, що вона заплакала. Вона пригадала своїх однокласників, тата й маму, песика Бурчика. Потім згадала, як дошкуляла Сергієві, як знущалася з батьків… Схлипуючи й розмазуючи по брудних щоках сльози, Вітка дала собі слово більше ніколи в житті не завдавати нікому прикрощів, — аби тільки вибратись із цієї страшнючої Навпакинії!\nВона підхопилася на рівні ноги й вирішила спробувати вилізти крізь віконечко. Але дістатися до нього було не так і просто. Вітка побудувала з уламків парт піраміду й почала дертися на неї. Та піраміда раптом захиталася — і зі страшним гуркотом розвалилась!\nВітка ледь вилізла з-під уламків. Руки й ноги її були геть подряпані, під оком світився чималий синець, а нове плаття подерлося на ганчірки. Та Птурська знову й знову заходилась будувати піраміду — і нарешті добулася до вікна…\nЗа хвилину Вітка вже була надворі. Вона глянула навкруг, помітила неподалік від школи лісок — і щодуху побігла до нього. Коли б хто засік час, за який Птурська подолала чималу відстань до ліска, то, напевне, в таблицю світових рекордів з бігу треба було б занести поправку. Та Вітка про рекорди не думала, а раділа, що ніхто не бачить її. Вона трохи перевела дух, присівши на траву, а тоді знову, боячись погоні, побігла далі, у глибину лісу.\nБігла Вітка доти, доки вистачило сил, а тоді впала непритомною під якийсь кущ.\nВ цей час машина лейтенанта Пчілки звернула з Броварського шосе в ліс. Вона підскакувала на вибоїнах, пасажири буцались головами об дах, але шофер не зменшував швидкості. Ось машина вискочила на узлісся, і тільки-но передні колеса виткнулися на галявину, як пролунав гучний вибух! Машину кинуло вбік, і вона завмерла на місці.\n— Колесо! — розпачливо скрикнув шофер, і всі повистрибували з машини.\nТаки справді, ліве переднє колесо наїхало на розбиту пляшку, покинуту недбалим туристом, й осіло.\n— Хвилин двадцять згаємо, — невдоволено пробурмотів шофер і заходився поратися з інструментом.\nВсі посідали на м'яку молоденьку травичку, а песик Бурчик, помітивши якусь живність, погнався за нею в гущавину.\n— Може, поки міняють колесо, — озвався Діма, — я мемуари вам почитаю?\n— А чого, — підтримав його лейтенант, — почитайте! Швидше час промайне.\nДіма відразу витяг свого зошита, розгорнув на потрібній сторінці й урочисто проказав:\n— Розділ сьомий: Робінзон Крузо та я! — Трохи покахикав у кулачок і продовжував: — Це було у 1704 році. Я зі своїм другом, капітаном Томасом Страдлінгом, мандрував на кораблі "П'ять портів" через океан до Південної Америки. Мандрівки — моя давня пристрасть, а в океані я ще не був, от і скористався нагодою. Коли ми вже підходили до континенту, у нас кінчилася вода. Тож корабель зупинився коло якогось безлюдного острова, щоб поновити запаси.\nПоки моряки поралися на острові, я куняв собі з затишному сундучку штурмана нашого корабля. Скільки я проспав — невідомо. Мене розбудили зойки, Я визирнув із сундучка й побачив, що він стоїть на березі острова, а берегом понад водою бігає штурман, несамовито кричить і вимахує руками. Наш корабель "П'ять портів" на повних парусах віддалявся від острова.\nЯк я довідався згодом, капітан і штурман, поки я спав, устигли посваритися. Штурман заявив, що більше не ступить на корабель, і капітан висадив його, вивантажив речі — разом із сундучком! — і покинув на безлюдному острові.\nСкільки пригод трапилося зі мною та штурманом Селькирком, я оповідати не буду. Скажу лише, що прожили ми на цьому острові чимало років? поки нарешті одного дня нас не зняв з нього інший корабель.\nДорогою додому, минаючи Англію, я вирішив навідалися до свого давнього приятеля — письменника Даніеля Дефо. Ми провели з ним кілька веселих днів, і я розповів йому про свої пригоди на острові. Даніель так захопився ними, що захотів написати про них книгу.\n— Що ж, — погодився я, — пиши, але тільки не треба згадувати про мене, та й прізвище штурмана краще якось поміняти: ще прочитає про себе та розсердиться!\nІ от у 1719 році я отримав поштою від Даніеля Дефо книгу, що називалася "Життя й незвичайні пригоди Робінзона Крузо, моряка з Йорку. Написано ним самим".\nЯк бачите, Даніель дотримав свого слова: не назвав мене, змінив прізвище Селькирка та й свого прізвища теж не поставив на обкладинці, бо був таким же скромним, як і я.\nГоді й казати, яку популярність відразу здобула ця книга, її читають із захопленням і досі, хоча майже ніхто не знає, що ця книга з'явилася завдяки мені. Та колись усе з'ясується, і мої заслуги перед літературою визнають нащадки!..\nДідок закінчив читати, згорнув зошита й засунув його за ремінець.\n— Блискуче! — захоплено вигукнув слідчий, а Сергій з Олегом щосили зааплодували.\nДіма зашарівся від такого щирого захоплення слухачів і пробурмотів:\n— Це — що! Це так, дрібничка. От послухайте ще, як я піратів переміг, — і розгорнув був зошит ізнову, та в цю мить шофер гукнув від машини:\n— Товаришу лейтенант! Можна рушати!\n— По конях! — скомандував лейтенант Пчілка — і всі побігли до машини. Та раптом із лісу з пронизливим скавучанням вискочив Бурчик, про якого всі навіть і думати забули, й почав смикати лейтенанта за штани.\n— Чого тобі? — здивувався слідчий. — Злякав хто?\nЦуцик не відставав. Він крутив хвостом і тягнув лейтенанта в ліс. І тут слідчого осяяв здогад: напевне, цуцик щось знайшов!\n— За мною! — скомандував лейтенант Пчілка. — Вперед! — і перший припустив за Бурчиком, котрий стрілою мчав попереду, все далі й далі в хащі.\nАж ось він стрибнув під розлогий ліщиновий кущ — і заскавчав.\nТам, на пружному зеленому мохові, лежала обідрана, розпатлана й украй знесилена Вікторія Птурська!\n— Віто! — перший кинувся до неї Сергій. — Що з тобою?!\nВітка повільно розтулила очі й, побачивши над собою знайоме обличчя Кудлика, щасливо посміхнулась:\n— Я вдома!..\nЛейтенант Пчілка підняв слабеньку Віту на руки й відніс у машину. Там дав їй ковтнути води з фляги й, коли Віта зовсім оговталася, спитав:\n— Як ти сюди потрапила?\nПтурська, голосно схлипуючи та здригаючись усім тілом, розповіла їм про свої пригоди.\nСлухаючи її, Діма винувато кліпав очима й голосно шморгав носом, хоч від його нежитю не зосталося й сліду. А коли Віта скінчила, він зітхнув і промовив:\n— Вибач мені, це я відправив тебе в Навпакинію…\nВіта звела на нього великі очі, здивовано оглянула маленького дідка, якого досі не помічала, і раптом усміхнулась:\n— Що ж, дякую вам за це! Тепер я зовсім-зовсім інша!\nОлегові й Сергію подих перехопило від подиву: Вітка _бачила_ Діму! І взагалі, як відзначив для себе Сергій, вона й справді стала зовсім іншою: тихою, лагідною, усміхненою. А ще він помітив, що Віта зовсім не руда, а золотоволоса, що її кирпатий носик насправді страшенно симпатичний і що в неї такі великі й сині-сині очі!\n— Ну, хлопці, час додому! — звелів лейтенант Пчілка. Машина розвернулася й помчала назад.\nКоли виїхали на шосе, Діма чомусь почав крутити навсібіч головою, соватись на місці й раптом попросив зупинитися.\n— Для чого? — здивувався лейтенант.\n— Розумієте, — пояснив Діма, — я впізнав ці місця. Звідси до Броварів лише півтора кілометра, а мені туди й треба, до двоюрідного брата. Зупиніть, будь ласка, я вискочу!\n— Як?! — вигукнули Сергій з Олегом, не вірячи, що Діма покидає їх.\n— Треба, — винувато хитнув головою дідок. — Я й так уже затримався у вас.\nЛейтенант наказав шоферові спинитись, і всі пасажири вийшли з машини.\n— Бувайте! — простягнув слідчий дідкові руку й міцно потис його маленьку суху долоньку.\n— Прощавайте! — ледь не плачучи, прошепотіли хлопці. — Повертайтеся до нас!\n— Постараюсь, — пообіцяв Діма. — Кланяйтесь бабусі, я дуже полюбив її.\nВін помахав усім на прощання ручкою — і закрокував по узбіччю шосе.\n— Дімо! — раптом вигукнув йому навздогін Сергій. — А як же мемуари? Ви ж обіцяли прочитати ще про піратів!..\n— Іншим разом! — крикнув у відповідь Діма. — Я обов'язково повернусь до вас!\nІ його маленька постать зникла за поворотом.\nВсі знову сіли в машину і вже до самого Києва мовчали.\nКоло будинку Сергія нервово походжав батько Птурський. Коли він побачив службову машину лейтенанта Пчілки, а в ній свою дочку, він так кинувся назустріч, що ледь не втрапив під колеса!\n— Донечко, ріднесенька! — повторював Птурський, витягаючи Вітку з машини. — Жива, голубонько моя! — Він так гаряче цілував її й притискав до грудей, що навіть у лейтенанта, з його залізною силою волі, чомусь на очі навернулися сльози.\n— Не знаю, як вам і дякувати за Вітуню! — оговтався нарешті Птурський.\n— Пусте, — відмахнувся лейтенант. — Я тільки виконав свій службовий обов'язок!\nВін потиснув руку щасливому батькові і скочив у машину, яка тут же зірвалася з місця.\n— Можна, я забіжу до тебе, коли вмиюся й трохи відпочину? — тихо спитала в Сергія Віта.\n— Звичайно, можна! — зрадів Кудлик. — Чого питаєш! Заходь, я чекатиму…\n— Ну от, — усміхнувся Олег, — почалося!..\nЩо він мав на увазі, Сергій не зрозумів, але відчув: таки й справді сьогодні для нього почалося щось зовсім-зовсім нове і дуже-дуже приємне!\n— А Діма де? — здивувалася бабуся, коли побачила Сергія самого.\n— Привіт передавав тобі, кланявся, — сумно зітхнув Сергій. — Він пішов до брата.\n— Ну, не сумуй, — погладила його бабуся по голові. — Може, він іще повернеться.\n— Обіцяв! — з надією сказав Сергій і пішов до себе в кімнату.\nТам він сів за стіл і, щоб якось розвіятись від безлічі думок, узяв книгу, яку зараз тримаєте й ви, і почав читати.\nКоли Сергій перегорнув останню сторінку, хтось подзвонив у двері. "Все — як насправді!" — подумав Кудлик про казки і рвучко підхопився з місця, бо серце підказало йому: це дзвонить його однокласниця й сусідка Вікторія Птурська — найкраща дівчинка в світі!


Рівненський «Верес» продовжує підготовку до сезону, тренуючись у Східниці на Львівщині | Газета 7 Днів\nРівненський «Верес» продовжує підготовку до сезону, тренуючись у Східниці на Львівщині\nОкрім занять із загальнофізичної підготовки, команда вже зіграла три товариські матчі, у яких здобула перемоги.\nСпочатку рівняни без надзусиль подолали аматорську команду «Стебники» – 5:0. Згодом, у більш напружених матчах, – львівські «Карпати U21» – 1:0 (відзначилися Сергій Борзенко та Руслан Степанюк) та «Рух» із Винників – 1:0 (Антон Котляр).\nТрадиційно (як для міжсезоння) на перегляді є чимало потенційних новачків, які також виходять на поле у складі Вереса». Однак наставники воліють їх не називати, а в повідомленнях інформслужб так і пишеться – «потенційний новачок».\nНа початку зборів пройшла інформація про двох італійців та африканця, які вирішили пошукати щастя у нашій команді. Однак зараз про них шось нічого не чути. Натомість стовідсотково поповнять склад «Вереса» Ярема Каваців, Валерій Лебедь та В’ячеслав Лухтанов. Принаймні наставник команди Володимир Мазяр залишився задоволеним їхньою грою з «Рухом».


У Чигирині билися, не знімаючи шкіряних рукавиць - vikka\nУ Чигирині билися, не знімаючи шкіряних рукавиць\n143 29 Січня 2010, 13:49\nЦими вихідними Чигирин перетворився на справжню боксерську арену. Там відбулися товариські матчі з боксу серед дорослих. Організували їх тренер Чигиринської ДЮСШ Андрій Мальований та депутат обласної ради Сергій Гура. На рингу за першість змагалися спортсмени не лише з Чигирина, а й Черкас, Кіровограда та Кременчука. Про їхні результати – у сюжеті далі.\nЦього дня на рингу – лише титуловані та сильні боксери не лише з Чигирина, а й Черкас, Кіровограда та Кременчука. Тренер чигиринських спортсменів – Андрій Мальований – у силах своїх підопічних не сумнівається. Вони неодноразово ставали призерами змагань усіх рівнів.\nРезультат самих змагань виправдав очікування тренера. Стабільно виступив, показавши високий темп бою, майстер спорту Олег Прудкий. Перемогу здобула донька та учениця Андрія Мальованого – Марина Мальована. Спортсмени з Кременчука вибороли перемогу в останніх двох боях. Впевнено виступив на рингу і представник черкаської школи – Павло Морозов.\nНайяскравіший бій цього дня – між вихованцем кременчуцької спортивної школи Станіславом Колісецьким та фіналістом Чемпіонату Європи 2007 року Володимиром Ющенком. Перемогу здобув останній.\nНа цьому подібні змагання, – говорить один із організаторів турніру Сергій Гура, – не завершаться. Наступні проведуть весною перед змаганнями на першість України.


ПЕРШИЙ КРОК У НАУКУ » Сумський медичний коледж - Офіційний сайт коледжу\nПереглядів: 521 Дата: 27-12-2016, 12:58\nЦього року традиційна конференція «Перший крок у науку» відбулася 11 грудня 2016 року в Сумському державному університеті увосьме. Серед близько 250 студентів і школярів третій рік поспіль участь у ній брали й студенти Сумського медичного коледжу, яких надихнула, спрямувала та підготувала викладач фізики та біофізики Захарова Вікторія Миколаївна.\nЗасідання конференції відбувалися у сімох секціях – технічних, гуманітарних, економічних, медичній. Наші учасники, а це: Керімова Катерина (група 2-Мг), Теницький Олександр (група 1-Фа), Клочко В. (група 2-Мг), Пильова Дар’я (група 2-Мг), Положій Олександр (група 1-Фб) своїми першими науковими здобутками мали змогу поділитися в секції «Біофізика».\nПідсумком заходу стало визначення найкращих. Усі доповіді наших студентів-медиків визнані такими, що заслуговують на відзнаки. А студент групи 1-Фб Положій Олександр посів перше місце, був нагороджений дипломом й отримав приз від університету за свої «перші кроки в науку».\nАдміністрація, викладацький колектив та студентсво Сумського медичного коледжу вітають наших студентів та сподіваються на майбутні перемоги на науковій ниві!\nстудентська загально-коледжна олімпіада з дисципліни "Основи медсестринст ...


Огляд Huawei MateBook X Pro: ноутбук для серйозних завдань\nНезважаючи на величезне різноманіття ноутбуків, знайти одночасно компактний і потужний пристрій не так просто, як здається на перший погляд. Звичайно, насамперед на розум завжди приходить компанія з фруктовим назвою, і все б нічого, але якщо потрібна Windows? На щастя, зі своїми рішеннями на ринку з’являються нові гравці, які успішно зарекомендували себе в інших сферах. Одна з таких компаній — Huawei, яка нещодавно представила ноутбук MateBook X Pro. Ось і подивимося, наскільки він компактний і могутній.\nТехнічні характеристики Huawei MateBook X Pro:\nЕкран: TFT IPS, 13,9″, 3000х2000, 260 ppi, сенсорний\nПроцесор: чотирьохядерний Intel Core i5-8250U 1,6 ГГц\nОперативна пам’ять: 8/16 ГБ LPDDR3 2133 МГц\nВбудована пам’ять: 256/512 ГБ PCIe SSD\nБездротові інтерфейси: Wi-Fi 802.11 a/b/g/n/ac, Bluetooth\nДатчики: відбитків пальців\nАкумулятор: 57 Втч, Li-Po, незнімний\nГабарити: 304x217x14,6 мм\nВага: 1330 грамів\nMateBook X Pro виявився трохи важче типових ультрабуків аналогічних габаритів, але його маса не перевищила критичну межу, при якому гаджет було б некомфортно носити з собою кожен день. До того ж, це повністю виправдовується загальної надійністю конструкції. Як тільки береш ноутбук в руки, відразу розумієш, що перед тобою якісний і дорогий пристрій. Апарат приковує увагу строгістю і простотою, а повністю металевий корпус та успішне проходження «тесту на MacBook» відразу видають в MateBook X Pro ноутбук бізнес-класу.\nАле найбільше вражає, звичайно, екран. У пристрої Huawei максимально тонкими зроблені рамки не тільки з боків дисплея, але і зверху і знизу: створюється повноцінне відчуття того, що кришка ноутбука складається з одного екрана, нічого більше.\nЯк вже було сказано, корпус новинки цілком виконаний з матового металу, за винятком, зрозуміло, дисплея, який покритим захисним склом Gorilla Glass. Єдиний глянцевий елемент корпусу — логотип виробника на кришці. На огляд приїхав ноутбук в кольорі «космічний сірий», але в продажу також є версія «містичне срібло».\nНа нижній панелі корпусу передбачені чотири протиковзкі ніжки, а також пара довгих і вузьких отворів для вентиляції. Тут же розміщені наклейки компаній-партнерів — приємно, що виробник не став візуально засмічувати робочу поверхню ноутбука, залишивши там тільки наклейку Intel.\nУ дусі останніх тенденцій клавіатура MateBook X Pro має малий хід, але великі розміри самих клавіш. Відгук кнопок виразний, але, якщо ви раніше подібними клавіатурами не користувалися, до неї потрібно невелике звикання. Завдяки збільшеним кнопок, практично не постраждало зручність використання як функціональних, так і навігаційних клавіш, чого часто бракує сучасних ноутбуків. Враження псує відсутність цілого ряду допоміжних: Print Screen, Insert, Page Up, Page Down, Home і End доступні тільки через Fn. Причому останні чотири ще й ніяк не підписані — про їх розміщення на кнопках зі стрілками можна тільки здогадатися. Само собою, клавіатура оснащена підсвічуванням. Світлодіоди білого кольору, мають два рівня яскравості і майже непомітні вдень, але м’яко і рівномірно підсвічують клавіші вночі.\nНе обійшлося без сюрпризів: між клавішами F6 і F7 розташована ще одна кнопка, натискання на яку висуває об’єктив веб-камери. Рішення цікаве: рамки навколо дисплея виробник зробив настільки тонкими, що розмістити камеру в більш звичному місці виявилося просто неможливо. Наслідок такої конструкції — доведеться змиритися з тим, що співрозмовник буде бачити ваш другий підборіддя, не кажучи вже про те, що відеодзвінки при розміщенні ноутбуках на колінах стають неможливими. З іншого боку, для тих, хто турбується про приватності, приховане розташування камери дає надійні гарантії від несанкціонованого доступу до неї. Не варто турбуватися і про те, що невчасно закрита кришка може зламати механізм: цю ситуацію виробник передбачив, камера просто опуститься вниз.\nКругла кнопка включення ноутбука розташована над клавішею Delete, причому в неї інтегрований сканер відбитків пальців. Робота з датчиком здійснюється через службу Windows Hello, а сам сканер відпрацьовує торкання швидко і точно.\nТачпад в MateBook X Pro чудовий. Сенсорна поверхня займає максимум корисної площі, і бажання підключити мишку в повсякденних завданнях просто немає. Панель дозволяє комфортно використовувати трьох — і четырехпальцевые жести в Windows 10. На деяких інших ноутбуках для цього не завжди вистачає місця. Відгук тачпада реалізований по-старому, механічно, з-за чого він натискається до клацання тільки в нижній половині.\nMateBook X Pro виявився підданий нещадній сучасній моді на мінімальну кількість роз’ємів. На лівій грані пристрою розташовані 3,5-мм аудіороз’єм і два порти USB Type-C, один з яких сумісний з Thunderbolt 3. На правій грані розміщений єдиний порт USB 3.0 Type-A. Але якщо мала кількість портів ще можна пояснити прагненням зробити корпус як можна тонше, то ось відсутність кардрідера виглядає зовсім вже дивно.\nЗарядка ноутбука можлива через будь-який з портів USB Type-C, і будь-який з роз’ємів можна використовувати для підключення периферії і перехідників.\nHuawei MateBook X Pro оснастили LTPS-дисплеєм діагоналлю 13,9 дюйма і роздільною здатністю 3000х2000 пікселів, що дає вражаючу для ноутбука щільність 260 ppi. Співвідношення сторін матриці становило 3:2, що підкреслює «ділове» призначення пристрою. Незважаючи на те, що фільми на такому екрані будуть мати величезні чорні смуги, всі інші завдання зручніше виконувати саме при такому співвідношенні сторін. Неважливо, чи займаєтеся ви роботою з документами, програмуванням або навіть просто серфінгом — на дисплеї поміщається більше корисної інформації, і вам рідше доводиться користуватися прокруткою.\nДисплей ноутбука глянсовий і, зрозуміло, сенсорний. Якість екрану вище всяких похвал: картинка виглядає соковито і насичено (виробник заявляє 100% охоплення sRGB), вона не вицвітає ні при нахилах матриці, ні на вулиці. Яскравості підсвічування в 450 ніт вистачить навіть для роботи в яскравий сонячний день. У приміщенні максимальну яскравість немає сенсу використовувати навіть при гарному штучному освітленні, рівня 70-80% достатньо у більшості ситуацій. Вражає і мала товщина рамок: дисплей займає 91% площі внутрішньої сторони кришки, створюючи справжнє відчуття безрамочности.\nНезважаючи на великий розмір клавіатури, по боках від неї виробник знайшов місце і для динаміків. Завдяки цьому ноутбук буде однаково добре звучати як на столі, так і на колінах, і на дивані. Динаміки гучні та якісні, що для настільки компактного девайса просто дивно. Вони згодяться і для прослуховування музики, і для перегляду фільмів навіть в невеликій компанії.\nПрацює ноутбук під управлінням домашньої версії Windows 10. Серед встановлених додатків є ряд рекламних «плиткових» програм, які, як і скрізь, віддаляються в пару кліків.\nЄдине власне додаток виробника — PC Manager, який стежить за оновленнями драйверів, прошивки UEFI і загальним стан системи. Якщо у вас є смартфон Huawei, за допомогою програми ви зможете швидко підключатися з ноутбука до точки доступу Wi-Fi на телефоні і обмінюватися файлами.\nАпаратна платформа MateBook X Pro заснована на чотириядерних процесорах Intel восьмого покоління: в залежності від моделі це може бути Core i7-8550U або, як у нашому випадку, Core i5-8250U. Крім інтегрованого графічного прискорювача Intel UHD Graphics 620, апарат отримав дискретну відеокарту Nvidia GeForce MX150 з 2 ГБ пам’яті типу GDDR5. Оперативної пам’яті може бути 8 або 16 ГБ. Що трохи дивно для сучасного ноутбука бізнес-класу, вона має тип LPDDR3 і частоту 2133 МГц. Незважаючи на це, апарат показав дуже непогані результати як в синтетичних тестах, так і в реальних задачах. Не в останню чергу завдяки досить продуктивною дискретною графіку.\nРезультати бенчмарків PCMark і 3DMark (Time Spy і Fire Strike) представлені на скріншотах нижче.\nСправляється новий MateBook і з іграми. Не в рідному дозволі, звичайно: при рендерінгу картинки 3000х2000 точок гаджет видає не більше 25 fps в Metro Last Light, в той час як зниження дозволу до 1920х1200 збільшує результат мінімум в два рази при середніх налаштуваннях графіки. Якість картинки при цьому зовсім не страждає. Без проблем вдасться пограти навіть у Rise of The Tomb Rider, хоч і на низьких налаштуваннях графіки з відключеними ефектами: начинка забезпечує комфортний рівень 35-40 сек.\nВ якості внутрішнього сховища в новинці використовується NVMe SSD об’ємом 256 або 512 ГБ. У протестованої нами молодшої версії накопичувач був спочатку розбитий на два логічних розділу об’ємом 80 і 143 ГБ.\nЦілком очікувано, накопичувач виявився дуже швидким — результати бенчмарка Crystal Disk Mark наведені нижче.\nАкумулятор має типову для гарного ультрабука ємність 57 Втч. Цього цілком достатньо для виконання невимогливих завдань на зразок серфінгу або використання офісного пакета протягом 6-7 годин при середній яскравості дисплея. Якщо «викрутити» підсвічування на 100%, акумулятор буде розряджатися набагато швидше — не забуваємо про високої максимальної яскравості підсвічування. При перегляді фільмів в авиарежиме на середньої яскравості гаджет здатний протриматися близько 10 годин.\nВ даний час вже мається на увазі, що якісний ноутбук повинен підтримувати швидку зарядку. Підтримує її і новинка Huawei, і бути прикутим до розетки не доведеться навіть при використанні вимогливих програм: повна зарядка пристрою займає менше двох годин.\nЗ деякими тенденціями в сучасних ноутбуках «старомодним» людям на кшталт автора, схоже, доведеться змиритися. Мова і про стрімке скорочення набору роз’ємів (включаючи кардрідер), і про максимально спрощених клавіатурах. Цього не уникнув і ноут Huawei. З іншого боку, новинка може запропонувати приголомшливий дисплей і високу потужність, якої вистачить і для серйозних завдань (програмування, візуалізації, відео), і навіть для сучасних ігор.\nгідний звук динаміків.\nспірне розміщення web-камери;\nряд клавіш доступний тільки через Fn.\nПоделиться "Огляд Huawei MateBook X Pro: ноутбук для серйозних завдань"\nHuawei представила конкурентів MacBook і MacBook Pro\nThe upcoming Huawei Matebook E, X and D are completely different devices, posted their official images\n← Быть наивными и здоровее питаться. Чему можно поучиться у львовских ИТ-специалистов КЕЧівські дома могут остаться без света →


База для Dip-пудри M-in-M Dip Powder Base Gel купити недорого\nГоловна » Dip-пудра » Допоміжні рідини\nDip Powder Base Gel - база для Dip-пудри, 9 мл\nВи економите: 25.00 грн. (21%)\nБаза для Dip-пудри M-in-M Dip Powder Base Gel - базове покриття, використовується в порошковому манікюрі як перший, базовий шар.\nDip-пудра є аналогом гель-лаку, тому її іноді ще називають гель-пудра. Це ідеальний варіант довговічного манікюру без будь-якої шкоди для здоров'я нігтів. Переваги манікюру з діп-пудрою:\nБудь ласка, сформулюйте Ваші питання відносно Dip Powder Base Gel - база для Dip-пудри, 9 мл:


В УПЦ пояснили, чому Господь допускає біди та нещастя. Politeka\n19 листопада, 15:46\n«У житті кожної людини може статися якесь нещастя... і мимоволі людина може запитати себе: «Господи, за що?! Адже я правильно живу, намагаюся молитися, жити по правді, по-християнськи. Чому Ти відвідуєш мене випробуваннями та спокусами?». Через ці біди та нещастя, які можуть випасти у житті кожній людині, Бог випробовує нас на вірність Йому. Він випробовує те, наскільки ми будемо вірні Йому тоді, коли здається, що нам справді важко», - пояснив ієромонах Афанасій.\n«Ми звикли за все дякувати Богові тоді, коли нам добре. Ми звикли добре відгукуватися про людей, які нам особисто роблять щось хороше. Але саме у моменти випробувань, коли буває важко, коли спокуси і скорботи приходять не тільки від самих себе, а може, і від ближніх, перевіряється на міцність наша віра та любов до Бога. І, у першу чергу, в образі та подобі Бога на землі – до наших ближніх. Випробування, біди та нещастя приходять для того, щоб утвердити та зміцнити нашу віру», - наголосив священник.\n«Церква ніколи не залишає людину наодинці з її горем: вона молиться за хворих, про страждаючих, за тих, хто просить молитов. Труднощі та скорботи можуть випасти у житті кожної людини. Вони потрібні нам для того, щоб правильно йти до Царства Небесного», - підсумував ієромонах Афанасій (Стрельцов).


Здоровим бути модно!!!!! - Київський університет права\nЗдоровим бути модно!!!!!\nЗ 1 березня по 3 березня 2009 року в місті Ялта відбувся навчальний семінар з питань формування безпечної поведінки молоді, який організовував Фонд Народонаселення ООН.\nВ семінарі взяли участь представники студентський та громадських організацій, які проводять роботу в сфері покращення здоров’я і популяризації безпечної поведінки серед молоді, з різних куточків України.\nНа цьому семінарі Київський університет права НАН України представляла студентка IV курсу, радник ректора зі студентських питань Ольга Золотар.\nДля учасників семінару було підготовлено і проведено тренінг «Як правильно написати і представити проект», продемонстровано і обговорено фільм «Транзит».\nНезвичними були і ігри «льодоколи» - «Золоте яйце» та «Міст», які ще більше згуртували учасників в єдину команду.\nКожен з представників студентських та громадських організацій, перед від’їздом до Ялти, отримав завдання підготувати п’яти хвилинний міні – тренінг з питань формування безпечної поведінки молоді і провести його на семінарі.\nВ останній день семінару всі учасники отримали сертифікати про успішне закінчення курсу «Вдосконалення комунікативних навичок в галузі проведення навчальних семінарів з популяризації здорового способу життя та безпечної поведінки молоді».