Громадські ідеали: У всякому розвивається суспільстві є свої ідеали. Людина живе не\nУ всякому розвивається суспільстві є свої ідеали. Людина живе не одним\nсправжнім днем; він простягає свої погляди на майбутнє, і притому не для себе\nодного, а й для потомства. Він належить до союзу, який має своє коріння\nв далекому минулому і багатовікове існування попереду. Він працює для цього\nсоюзу, і чим полум'яніше він йому відданий, тим дорожче для нього ідеали, здатні\nзвести отечество на висоту людського досконалості. Свідомість цих ідеалів\nі прагнення до їх досягнення складають вищу моральну красу життя.\nВони піднімають дух людини і дають йому моральні сили для плідної діяльності.\nЦі ідеали одушевляют і цілі народи або, принаймні, вищу, освіта\nїх частину. Суспільна свідомість цінується тими ідеалами, які в ньому розлиті.\nЧим вони вже й одностороннє, тим нижче розумовий і моральний рівень суспільства\nі тим бідніший плоди його діяльності. Навпаки, чим вище і ширше його ідеали,\nчим більше вони мають загальнолюдське значення, тим вище піднімається самий\nдух народний, і тим більш здібні він стає бути історичним діячем.\nУ християнських народів особливо суспільні ідеали необхідно носять\nзагальнолюдський характер, бо християнство, по суті своєму, є релігія\nзагальнолюдська; для неї ні Елліна, ні Іудея, а є тільки загальне братство\nлюдей, яким всім возвещается слово спокути. Тому, винятковість\nвіросповідальній точки зору, що заперечує все інше, завжди яляется применшенням\nхристиянського ідеалу, що тягнеться на все людство. Йому одно суперечать\nвладолюбство папства, нетерпимість вузького православ'я і обмеженість протестантських\nАле християнський ідеал є тільки ідеал моральний, а тому чисто\nособистий. Громадський же ідеал набагато ширше. У ньому до вільного впливу моральних\nпочав приєднується юридична, тобто примусове устрій суспільства,\nа разом з тим і розумова освіта та економічний преуспеяніе. Все це\nє плодом світського розвитку, совершающегося в аналітичні періоди,\nМи бачили, що воно складає сукупний справу нових народів. Вони спільними силами\nвиробляють суспільні ідеали. Жоден з них не може усунутися від цього\nпроцесу, що не прирікаючи себе на безсилля і безпліддя. Тільки долучаючись до загальних\nдля всіх ідеалам, народ стає історичним народом.\nАле підлягає розвитку, ідеали природно змінюються. Кожна нова ступінь\nприносить нові точки зору. Дослідження законів історичного розвитку показало\nнам, що не завжди ці точки зору ведуть до піднесення і очищенню ідеалів.\nІдеалізм підносить їх на висоту, іноді навіть надмірну; навпаки, реалізм\nїх принижує. У цьому відношенні, найважливішу роль відіграє філософія. Від точок\nзору, на які вона стає, від тих горизонтів, які вона відкриває\nдумки, від впливу її на уми залежить суспільний настрій, а з тим разом\nі висота тих ідеалів, які засвоюються суспільством і проводяться в життя.\nУ період живого філософського розвитку, могутній дух, веющий з вищих розумових\nсфер, охоплює все суспільство і захоплює його з нестримною силою, іноді в\nабсолютно односторонній напрямок. У такі епохи відбуваються великі справи;\nраптом займається боротьба нового зі старим; в суспільстві відбуваються глибокі перевороти,\nза якими слід реакція, тим більше законна, ніж одностороннє було колишнє\nНайвеличніший приклад такого захоплення односторонніми ідеями представляє\nХVIII-е століття. На ньому можна вивчити і силу і слабкість цих розумових течій.\nФілософія цього часу в усіх сферах думки прокладала нові шляхи. Вона сміливо\nвиявляла всю неспроможність порядку, успадкованого від середніх віків,\nпроголошувала свободу невід'ємним правом людини і відкривала йому перспективу\nнескінченного вдосконалення . Яке - то захоплення думки охопило всі народи\nЄвропи і навіть самі уряду. Всі схилялися перед всемогутнім авторитетом\nфранцузьких мислителів. Сучасні реалісти, як Тен, для яких сенс філософії,\nотже й історії, є закрита книга, бачать в цьому русі тільки\nдію помилкового класичного духу, що витає у відволіканні , замість того\nщоб досліджувати реальні умови життя. Але саме це метафізичне напрямок,\nпри всій своїй однобічності, дало наймогутніший поштовх суспільній свідомості.\nВиховані філософією ідеальні прагнення надали революційної Франції\nнезламну силу; вони дали їй можливість перемогти стару Європу і зробити\nпочала свободи і рівності істотними елементами всієї європейської життя.\nІ коли цей напрям, внаслідок своєї однобічності і крайнощі, пало\nвід внутрішнього розладу, а не від зовнішніх ворогів, вчинене ним справа не загинуло.\nНаполеон зневажав ідеологів, але він сам був служителем тієї ж ідеї і свідомо\nчи несвідомо сприяв її успіху. Той підйом духу, який виявився\nв Революції, був опорою і його перемог. І коли великий полководець, у свою чергу,\nупав внаслідок презирства до свободи і народності, той же філософський дух взяв\nв руки його спадщина, поставивши собі ідеалом вже не односторонее розвиток свободи,\nа поєднання її з порядком в системі розумно врівноважених установ.\nОднак, при всій своїй духовній мощі, при тій продуктивній силі,\nяку він виявляв в історії, відвернений ідеалізм безперестанку спотикається\nпро дійсність, часто зовсім не підготовлену до сприйняті його ідеалів.\nДля того щоб ідеї знайшли вдячний грунт і могли пустити міцне коріння,\nнеобхідно вивчення реальних умов їх здійснення. У цьому і полягає плідна\nзадача реалізму. Саме тому людський розум з ідеальної висоти спускається\nв низовину і приймається за вивчення фактичної сторони суспільного життя.\nАле тут його чекає інша небезпека. Поставлений в реальні умови місця\nі часу, ідеал неминуче принижується, а при односторонньому розвитку емпіризму\nвін навіть зовсім затьмарюється. Це і становить природний плід чисто реалістичного\nнапрямки науки і життя. Тоді уми осягає розчарування; в них поселяється\nнедовіру до ідеальних прагненням, а нарешті навіть байдужість до життя, позбавленої\nвищих почав, повідомляють їй красу. Песимізм стає панівним настроєм;\nа ті, які не хочуть відмовитися від ідеалів, надихаються ненавистю до\nіснуючого суспільного устрою і на місце його прагнуть поставити божевільний\nбред свого хворої уяви.\nТаке сучасне становище умів. Не дивлячись на відмінність напрямків,\nв обох галузях розумового і громадського реалізму виявляється та сама\nдуховна убогість, виникає від приниження духу, прикутого до ницої\nобласті реальних відносин.\nМоральний реалізм безсумнівно містить в собі більш духовної сили,\nніж реалізм демократичний. Про це свідчать його перемоги. Він зберіг\nв собі перекази колишнього ідеалістичного періоду, і це становить підставу\nйого могутності. Але спустившись на землю, втесненние у вузькі рамки національних\nінтересів, колишні ідеали втратили своє піднесене значення. Занурившись\nв емпіризм, дух науки, настільки високо стояв у Німеччині, знизився і опошляючи.\nОсобливо в суспільних науках всякі тверді точки опори зникли; оселилася\nзагальна хиткість умів, серед якої один соціалізм, як зловісна сила, висувається\nвперед, користуючись розумово слабкістю своїх суперників. У політичній же\nобласті, після нечуваних військових успіхів, виявилося повне безсилля впоратися\nз внутрішніми завданнями. Як протидія ліберальним прагненням середніх\nкласів, викликано було демократичний початок загальної подачі голосів; але воно\nпослужило тільки на користь соціалізму. З іншого боку, похід проти клерикалів\nскінчився повною поразкою. Хиткість на верху і хиткість внизу,-ось все, чого\nдосягла об'єднана і тріумфуюча Німеччина І, як зовнішня зв'язок цієї погано\nзлагодженої системи, над усім споруджується напружений до крайності мілітаризм,\nякого розвиток не може служити розрадою суспільству, котрий досяг високої\nступеня освіти і колись зі славою носівшему прапор загальнолюдських начал.\nЧи мудро, що в ньому нестримно поширюється песимізм?\nТаке ж розчарування спіткало Італію. Народний дух, в боротьбі з люду,\nпокликаний до захисту вітчизни, тимчасово піднімається до незвичайної висоти\nі може породжувати великі подвиги самовідданості; але для міцного розвитку\nпотрібно інший зміст. Свідомість державної сили і здобутих перемог недостатньо\nдля задоволення вищих потреб людини. Самий цей підйом духу, який\nстановить наслідок успішного напруги сил, нерідко веде до того, що\nнарод, затриманий у своєму розвитку, у боротьбі з ворогами, що стоять на вищої\nступеня культури, запозичує у останніх нові ідеали. Історії Наполеонівських\nвоєн являє того не один приклад. Державна сила, складова\nплід народної самосвідомості, є все-таки не мета, а засіб. Вона дає народу\nможливість грати всесвітньо-історичну роль, але для виконання цієї ролі\nпотрібно бути носієм всесвітньо-історичних ідей.\nЗ свого боку, демократичний реалізм з першого ж кроку ниспал з своєї\nідеальної висоти. Відірвавшись від минулого, він тут же наткнувся на реальні\nумови життя, що виявили повну непріготовленного маси до управління державою.\nЗамість свободи, він знайшов деспотизм. І якщо тимчасово свідомість військової слави\nмогло служити деяким винагородою за втрату інших, вищих почав, то\nостаточний, ганебний розгром цезаризму довів, що презирство до ідеалів\nніколи не обходиться людям задарма.\nНайменше народна маса, покликана до політичних прав, могла знайти\nу них задоволення своїх потреб. Участь у верховної влади не покращує\nекономічного побуту, якого умови не залежать від держави, а тим часом,\nсаме в цьому поліпшенні полягає вся мета пролетаріату. При неможливості\nїї досягнення в існуючому суспільному ладі, він хапається за самі крайні\nвчення і в ім'я їх прагне до руйнування встановленого порядку. Це ідеал\nсвого роду, але не розумний ідеал людського співжиття, а фантастичне\nуявлення, яке звертається в знаряддя самих низьких пристрастей.\nСоціалізм, по суті своєму, не може бути ідеалом людських суспільств.\nЛюдина, за природою, є істота вільне, і таким він залишається у всіх\nсоюзах, в які він вступає. Вільним він є і в цивільному порядку,\nде свобода і рівність суть основні початку, і в ставленні до моральним\nвимогам, які звертаються до його внутрішній волі, що не підлягає примусу,\nнарешті в державі, яка є союз вільних осіб в ім'я сукупних інтересів,\nа не машина, переважна всяку особисту самостійність. Тим часом, соціалізм\nзаперечує свободу в самому її корені; він перетворює людину на страдательное\nколесо всеохоплюючої машини, що підводить всіх до одного рівня. Той привид\nсвободи, який дається громадянину в державі участю в сукупних рішеннях,\nслужить лише до того, щоб придушити. особа деспотизмом більшості, яка не знає\nні стримувань, ні кордонів. Ідеалом людського співжиття може бути тільки вільне\nсуспільство у вільній державі, а ніяк не поневолення у всіх сферах його\nдіяльності. Чим більше в політичній області розширюється влада більшості,\nтим необходмости людині мати притулок в приватній сфері, де він залишається повним\nгосподарем. А саме тут йому відрізані всі шляхи-за висловом Иеринга, він стає\nв'ючною худобою суспільства. Такий результат соціалізму. У гонитві за матеріальними\nблагами знищує в людині те, що робить її людиною, - самостійну\nі самодіяльну особистість. Соціалізм не тому нездійсненний, що він для людської\nприроди дуже високий і тому, що він занадто низький.\nЦе-система придатна для\nробочої худоби, а не для людей.\nАле і помірна демократія не може бути ідеалом людських суспільств.\nВстановлено панування чисельної більшості, вона тим самим довіряє верховну\nвлада найменш освіченої частини суспільства, а таке ставлення громадських\nсил не може бути вищою метою людського розвитку. Тут ми маємо справу\nв тими властивостями людини, які залежать від умов його земного існування.\nЯк фізична істота, людина може жити на землі, тільки підкоряючи природу\nсвоїм цілям, Для цього потрібна маса фізичної праці, який і складає\nпостійне покликання величезної більшості людей. Але фізична праця не дає\nтого високого розвитку, яке дає праця розумова, що становить покликання\nутвореного меншини. На найвищих щаблях розвитку цей закон залишається\nнезмінним. Уявляти, що коли б то не було робоча маса може стояти\nна одному рівні з освіченими класами, є абсолютно дозвільна мрія.\nМи маємо тут лежить в самій природі речей відношення кількості до якості,\nабо екстенсивності до інтенсивності. у всіх сферах буття, у фізичній природі,\nтакож як і в людині, чим вище якість, тим воно рідше. Кількісна перевага\nє властивість посередності. Якість полягає саме в тому, що в ньому зливається\nу об'єднані те, що в кількості неуважно багато в чому. Але саме тому, воно,\nа не кількість, має панувати в нормальному стані людських\nтовариств. Панування числа може бути тільки перехідною формою, нижчому щаблі\nрозвитку, що над ним повинен спорудити, вищий порядок.\nОднак демократія має і свою ідеальну сторону. Не тільки лежаче\nпідставі її початок свободи становить суттєвий елемент всякого істинно\nлюдського союзу, але є область, в якій свобода, рівна для всіх,\nдійсно є ідеалом гуртожитку. Ця область є громадянське суспільство.\nМи бачили, що загальногромадянський порядок, заснований на свободі та рівності,\nпредставляється завершенням юридичного розвитку суспільства. Індивідуалізм становить\nкорінне початок громадянського союзу, на відміну від держави, яке засноване\nна понятті про єдність цілого. Тому, далі цих норм у цивільній галузі\nйти неможливо. Встановленням ладу, заснованого на свободу і рівність,\nАле твердженням правильного юридичного порядку в цивільній галузі\nне закінчується розвиток людських суспільств, Навпаки, воно становить тільки\nпочаток нового, вищого розвитку. Формальний юридичний лад є не більше\nяк грунт, на якій виявляються інші, вищі сили. Ми бачили, що свобода\nприродно а неминуче веде до нерівності. На попередніх щаблях, в\nродовому і становому порядку, нерівність установляет штучними заходами,\nвнаслідок чого воно далеко не завжди відповідало природному відношенню\nсил. З водвореніем загальногромадянського ладу, всі штучні перепони падають\nі природне перевагу одних сил над іншими виступає вже безперешкодно.\nВоно виявляється у всіх сферах, і в економічній, і в розумової. Вища\nрозвиток суспільства, звільненого від старих аут, полягає саме в тому, що\nці вищі сили отримують в ньому належне значення. Це і є те відродження\nаристократії, про який говорено вище, як про істотне вимозі сучасної\nжиття і необхідному результаті законів розвитку людства.\nМи бачили, що аристократія розпадається на три головні галузі родову,\nабо поземельну, грошову і розумову. Перші дві представляють два протилежних,\nале обидва одно необхідних і восполняющих один одного елемента економічної,\nсуспільного і політичного життя народів: елемент стійкості і елемент\nпрогресу. Родова аристократія, по суті своєму, є зберігач переказів\nі умерітель руху; це-стан політичне по перевазі. Там, де\nвона усвідомлює своє значення і займає належне їй місце в суспільному організмі,\nтам політичне життя становить найбільшу фортецю і сталість, при\nнеухильному збереженні свободи. Римська аристократія і англійська представляють\nнайбільші в історії приклади політичної мудрості. Навпаки, родова аристократія,\nщо не розуміє свого покликання і позбавлена ??політичного значення, аристократія,\nпереслідує свої приватні цілі замість громадських, становить найбільшу\nперешкоду всякому вдосконалення. З свого боку, грошова аристократія носителька\nкапіталу, не тільки є природним керівником промислового світу,\nале і в політичній області вона представляє початок руху і прогресу.\nМи бачили, що весь розвиток людства полягає в накопиченні матеріального\nі розумового капіталу переданого від покоління поколінню. Земля залишається\nвсе та ж, вона не збільшується і не зменшується, не змінює своєї форми,\nа підлягає тільки більш-менш розумного користування. Капітал, навпаки,\nмножиться безмежно і приймає найрізноманітніші форми, складаючи слухняне\nзнаряддя винахідливості людини. Тому, власник капіталу є головний\nносій прогресу. Силою капіталу здійснюються ті чудеса промислового розвитку,\nякі підкорюють природу цілям людини і дають йому невідомі доти знаряддя\nвдосконалення. Але і тут слід зауважити, що ця сила представляє зброю\nдвосічне. Звернене виключно на матеріальні блага, воно збуджує\nсамі низинні прагнення і замість піднесення, сприяє приниженню людства.\nОчевидно, що ці дві протилежні одна одній аристократії тоді тільки\nв стані виконати своє суспільне призначення, коли вони стоять на висоті\nсучасного освіти; а для цього необхідна зв'язок їх з аристократією\nрозумово. Остання не становить власне політичного елементу. Мрії\nПлатона про володарювання філософів, мрії, які поділялися деякими новітніми\nсоціологами, якось Сен-Симоном і Огюстом Контом, суперечать природі речей.\nПокликання розумової аристократий не практичною, а теоретичне. Вельми\nрідкісні приклади людей однаково сильних і в наукових дослідженнях і в управлінні\nпрактичними справами. Але теоретичне покликання розумової аристократії робить\nїї керівницею розумового руху. Вона досліджує закони громадської\nжиття; вона вказує і розробляє суспільні ідеали. Вона ж служить зв'язком\nміж аристократією пологів і денежною. Тільки живий союз цих трьох елементів\nздатний дати суспільству ту стрункість життя і те всебічне в гармонійне\nрозвиток, які становлять для нього вищу мету. Це ті незалежні громадські\nсили, які служать першим і головною запорукою, як внутрішнього порядку, так\nі суспільної свободи. Де немає незалежних сил, здатних стояти на власних\nногах і не піддаються всякому течією, там суспільство, позбавлене устоїв і не\nскріплене всередині себе, носиться по волі вітру і хвиль; воно не являє\nніякої перешкоди ні деспотизму зверху, ні деспотизму знизу. Там неможливі\nні міцна свобода, ні правильний розвиток. Ці-то сили і складають аристократичний\nелемент суспільства. Де їх немає, або де вони розхиталися, там необхідно їх створити\nАле для того, щоб аристократія могла бути дійсно громадською\nсилою, треба, щоб вона не відокремлювалася від суспільства, а була з ним у живий\nі постійного зв'язку. Колишні громадські порядки, родової і становий, грішили\nсаме тим, що вони ставили штучні межі, які заважали вільному\nпересуванню елементів. І це було неминуче, поки середні класи, що зв'язують\nвищі суспільні щаблі з нижчими, не отримали належного розвитку. Тільки\nв новий час, внаслідок свободи промислового праці, цей сполучний елемент\nсуспільного життя розрісся в усі сторони і зайняв належне йому місце в\nсуспільному організмі. Загальногромадянський порядок становить плід і вираз\nтого початку особистої свободи, на якому грунтується вся діяльність я все значення\nцих класів. У них полягає запорука і всього майбутнього розвитку людства,\nбо вони становлять не тільки опору, але й головне джерело аристократичних\nелементів. Із середніх класів виходить, як грошова, так і розумова аристократія.\nСама родова аристократія не в змозі триматися, якщо вона не оновлюється\nпостійно припливом свіжих сил з середніх класів.\nПочаток рівної для всіх свободи, панівне в загальногромадянський порядку,\nне означає однак, що і в політичному ладі аристократичним елементам\nне повинно бути надано жодних переваг. Навпаки, якщо в суспільстві\nвони фактично отримали переважне значення, то безперечно, що і в державі\nїм має бути надано відповідне їх положенню місце. Держава\nне їсти тільки вільне ставлення одиничних сил, як громадянське суспільство.\nВоно дає одним владу над іншими. Очевидно, що в ім'я загального блага, влада\nповинна бути надана тим, які найбільш здатні нею користуватися.\nЯкщо у вільному суспільстві ніхто не повинен бути виключений з політичних прав,\nто встановлення прав однаковий для всіх суперечить вимозі здібності.\nВручити верховну владу в державі чисельній більшості, тобто найменш\nосвіченої частини суспільства, означає йти наперекір всім вищим вимогам\nдержавного життя і людського розвитку. Якщо в галузі цивільної\nдемократичний лад подається вищим ідеалом, то в області політичної\nвін може бути тільки перехідним ступенем. Сила сучасної демократії полягає\nголовний чином у слабкості її суперників. У Франції, яка є головним\nпредставником цього начала в Європі, монархічні партії мають свій ідеал\nв минулому; нічого не забуваючи і нічому не навчившись, вони вперто тримаються принципу,\nдавно віджилого свій вік і похованого під руїнами історії. Клерикальна\nпартія йде ще далі назад; її ідеал лежить в середніх віках. У тих і інших\nвиявляється повне нерозуміння сучасного життя та її умов. З своєї\nбоку, радикалізм точно також має свій ідеал у минулому, тільки не в міцному\nпорядку, а в хвилинних потребах революційної боротьби. Деспотизм маси,\nяка не знає стримувань і керованої демагогами, представляється їм нормальним\nстаном людського співжиття. Нарешті, і соціалізм запозичує всі свої\nідеали у віджилого свій вік утопічного ідеалізму, який звертається на знаряддя\nруйнування. Перед усіма цими представниками пережитих моментів людського\nрозвитку сучасна врівноважена демократія має незаперечні переваги.\nВона стоїть на твердому грунті справжнього загальногромадянського ладу і укладає в\nсобі і запорука майбутнього розвитку. З надр пануючих в ній середніх класів\nможуть і повинні виробитися ті аристократичні елементи, яким належить\nпершість у майбутньому. Але панування їх може встановитися не шляхом насильницьких\nпереворотів і не підігріванням почав, віджилих свій вік, а визнанням в політичній\nобласті того фактичного переваги, яке виробляється вільним\nдією громадських сил.\nМи не раз вже вказували на те, що громадянська свобода природно і\nнеминуче веде до фактичного нерівності положень та впливів. Ця нерівність\nстановить підставу ідеального політичного устрою, в якому всі суспільні\nелементи отримують належне їм місце і значення в цілому. Як було пояснено\nу Загальних Державному Праві, в цивільній галузі має панувати\nрівність числівник, в області політичної рівність пропорційне.\nЦим способом вищі вимоги державного життя зв'язуються з демократичним\nпорядком, панівним в цивільній галузі. Але поки це фактичне перевагу\nутворених елементів не отримало належного розвитку і визнання, демократія\nстановить нормальний порядок політичного ладу. Марно тлумачити про монархічне\nпочатку, поки не виробилася аристократія, особливо розумова, якій\nналежить верховне керівництво в області ідеалів.\nПоки уми занурені в\nемпіризм, нема чого говорити про вищі засадах життя. Тільки розумовий розвиток\nможе прокладе шлях розвитку суспільного.\nПотреба цього подальшого розвитку полягає в нестійкості демократії,\nяк політичної сили. Поставлена ??між двома напрямками, з яких\nодне прямо їй вороже, а інше намагається збити її з правильного шляху, вона\nтримається тільки схиляючись поперемінно то на ту, то на іншу сторону. Панівні\nв ній середні класи не мають в собі ні міцною внутрішнього зв'язку, ні твердих\nпочав, на які б вони могли спиратися. Це розпливаються маса, яка\nслужить посередництвом стихією, склейка суспільних елементів, але сама потребує\nу вищому керівництві. Вона то готова з переляку кинутися в обійми деспотизму,\nто схильна робити поступки нерозумним вимогам народних мас. Останні\nж, поставлені на висоту, абсолютно невідповідну їх внутрішньому змісту\nі їх здібностям, з одного боку піддаються впливу клерикалізму, який\nодин дає їм моральні засади життя, з іншого боку захоплюються проповіддю\nсоціалізму, який говорить їх пристрастям. Останній є найнебезпечнішим\nворогом демократії; штовхаючи її на хибний шлях, він готує їй падіння. Демократія\nможе бути більш-менш міцна там, де соціалізм не має коренів; але як\nскоро він посилюється, кінець її представляється лише питанням часу. Він може\nбути прискорений соціальними переворотами, які, погрожуючи руйнуванням всьому громадському\nстрою, змусять всі здорові елементи суспільства згуртуватися проти буйних сил,\nвиступаючих з безглуздими вимогами. Але міцна перемога кращих елементів\nможе бути підготовлена ??і забезпечена тільки вищим розумовим розвитком, викривальним\nвсю безглуздість соціалістичних прагнень, а разом і неспроможність такого\nпорядку речей, який нижчі сили ставить нагорі і вручає верховну владу\nкласам найменш здатним нею користуватися. Не в громадських порядках, а\nв хаотичному стані умов полягає виразка сучасного життя. Вилікувати\nїї може тільки вищий розвиток науки.\nТільки розумовим розвитком може бути підготовлено і те царство Духа,\nяке представляється вінцем і завершенням всього історичного процесу.\nВисловлюючи це очікування, ми повинні запитати себе: чи не несемося Чи ми,\nв свою чергу, в область утопій? Стоячи на науковому грунті, можна говорити про\nсучасних ідеалах людства, бо ці ідеали існують; можна обговорювати\nі більшу чи меншу можливість їх здійснення; але намагатися визначити\nтой порядок речей, який має бути кінцевою метою всього людського\nрозвитку, чи не буде занадто сміливо? Чи не є це теж дозвільна мрія, позбавлена\nвсякої реального грунту?\nЦе здивування дозволяється тим, що вказана мета людського розвитку\nстановить логічно необхідний висновок з чисто наукового дослідження законів\nісторичного процесу. Історія засвідчує нас, що розкривається в ній\nдух не є тільки мрія уяви, а реальна сила, що діє в дійсному\nсвіті, за законами, що випливають з її природи. Фактичний хід ідей і подій\nдає нам можливість визначити ці закони, а разом з тим і ті кінцеві цілі,\nдо яких хилиться весь процес. Щоб прийти в цьому відношенні до зовсім\nточним висновкам, потрібно тільки звести до загального підсумку все сказане досі. Повторимо,\nщо дух не є тільки збірне ім'я для позначення відомої групи\nодиниць. Це не є також слово, яким позначається загальний напрямок, що випливає\nз їх взаімнодействія. Дух є загальна сутність, що зв'язує одиничні розумні\nособини в одне живе, розвивається ціле. В області людських відносин\nця сутність не існує крім особин, а живе і діє в них і через\nних. Свідомість і воля належать тільки одиничним істотам, які є\nорганами і носіями керівних историею ідей. Тим не менш, це загальне початок\nне просте фікція, а реальна сила, що виражається в явищах. Людська\nдійсність, в її історичному розвитку та сучасному положенні, являє\nтому незаперечні докази.\nВ історії ми знаходимо двоякого роду духовну сутність: приватну і загальну,\nнародність і людство.\nУ народності ми можемо наочно дослідити ставлення одиничних істот\nдо живе в них загальної духовної субстанції. Народ явно не є просте\nзбори одиниць, що знаходяться під взаімнодействіі. Він утворює єдину духовну\nособистість, котра має свої спеціальні властивості, розсіяну в просторі і розвивається\nв часі, як одинична особина, зсередини себе, при постійному взаімнодействіі\nз іншими. Як одинична особина, народ має свої віки: своє дитяче\nстан і свій період повного розвитку сил; багато мають і свою старість.\nЯк одинична особина, він вступає у відносини до інших і грає роль в історії.\nНа цій реальної духовній основі грунтується вся державна життя. Держава\nтому є особа, яка має права та обов'язки, що воно є представником\nцієї загальної духовної сутності, що діє в реальному світі і на історичному\nтерені. Але народність ширше держави. Вона обіймає області духу, які\nне піддаються державного зв'язку: такі наука і мистецтво. Вона існує\nі там, де зовсім немає політичної зв'язку або де вона перестала існувати.\nІталійці усвідомлювали себе єдиним народом, перш ніж встановилося у них\nдержавну єдність; останнє витекло саме з цієї свідомості. Євреї\nпродовжують усвідомлювати себе єдиним народом, хоча вони в перебігу понад півтора\nтисячі років розсіяні по всій землі і не пов'язані ніякої юридичної зв'язком.\nАле утворюючи єдину духовну особистість, яка живе і розвивається на протязі\nтисячоліть, народність таки не має інших органів свідомості, крім окремих,\nминущих одиниць, які є носіями цього духу, передаючи його від\nпокоління поколінню. А з іншого боку, свідомістю і виразом цієї загальної\nнародної суті не вичерпується зміст особистості. Будучи членом єдиного\nцілого, носієм загальних ідей та інтересів, людина залишається самостійним\nі вільною істотою. Тільки такі істоти і можуть бути органами духу.\nТому, він загальну духовну сутність видозмінює згідно з своїми особистими\nвластивостями. Він сприймає з неї те, що йому доводиться. Він може примикати\nн не примикають до загального руху, який охоплює суспільство у відомі часи.\nВ силу своєї свободи, він може навіть зовсім відірватися від своєї народності\nі прилучитися до іншої, або палив сприйнявши чужі початку, намагатися внести їх\nв народне життя. Одним словом, якщо народність незрівнянно ширше особи, бо\nвона обіймає багато осіб і покоління, то, з іншого боку, особа, в силу вільного\nсамовизначення, ширше народності: воно належить всьому людству. Це\nживе взаімнодействіе між общею духовні вірші і особистим початком становить\nістота духовного процесу, який відбувається шляхом свідомості і волі.\nУ людстві це відношення видозмінюється тим, що органами його є\nне тільки окремі особи, а й цілі народи, які грають кожен свою роль\nв сукупному розвитку. Тому, отрешаясь від свого народу, особа не може\nвідмовитися від людства, яке містить в собі всю повноту доступних\nлюдині почав і властивого йому розвитку. Воно являє дух в тому досконало,\nяку покладається кордонами земного буття. Виведені вище закони історичного\nрозвитку розкривають природу цього духу, як єдиної сутності, що розвивається\nзсередини себе і излагающей насправді всю повноту своїх визначень.\nВід первісної неподільності розвиток йде до положення протилежностей,\nі потім ці протилежності воно зводить знову до вищої єдності. Перша\nполовина процесу полягає в тому, що окремі області духу виділяються з\nзагальної основи, отримують самостійність і розвивають кожна свій власний\nсвіт, на підставі власних, властивих їм почав. Друга половина процесу\nполягає в тому, що ці самостійні сфери, перебуваючи в взаімнодействіі,\nпоступово приводяться до вищого угодою. Перший є шлях розкладання, другий\nє шлях складання. Останній здійснюється за тими ж сходами, як і перший,\nтільки у зворотному порядку, але результат його не їсти просте повернення до\nточці результату. Окремі сфери зберігають свою відносну самостійність,\nпідкоряючись тільки вищої єдності; а так як вищі з цих сфер, ті, які\nдають направлення іншим, не підлягають примусу, то і єдність їх повинно\nбути не примусове, а вільний, не зовнішнє, а внутрішнє. Досконалість\nє згода різноманіття; в ньому повнота розвитку повинна поєднуватися з вищою\nєдністю. В області духу ця згода може відбуватися тільки на грунти свободи,\nбо органами духу є не сліпі сили природи, а розумні і вільні\nістоти. Це і є те царство духу, яке представляється необхідним логічним\nрезультатом і завершенням всього історичного розвитку людства.\nАле ми бачили, що цей кінцевий синтез повинен бути синтезом релігійним.\nРелігія одна здатна зв'язати в одне живе, духовне ціле всю сукупність\nсил людського духу, підносячи їх до абсолютного початку всього сущого. Тому,\nми від людського духу повинні зійти вище, до абсолютного Духу, що становить\nвизначення Божества. Релігія людства, яку проповідував деякі\nмислителі, є ніщо інше як порожня фантазія, обличающая повне нерозуміння\nістоти і значення релігії. Ніщо відносне і минуще не може бути\nпредметом релігійного поклоніння, яке відноситься тільки до непорушного\nі вічного. Людський дух, пов'язаний умовами земної планети, що має початком\nпредвідящій свій кінець, може бути тільки окремим, минущим явищем Духа\nБожого, всюдисущого і всьому дає життя. Присутність Божого Духа в людстві\nі є те, що розуміється під керівництвом доль людських божественним\nПромислом. Воно вважає людського розвитку непорушні закони, які\nприхованим для нього шляхом ведуть його до кінцевого досконалості. Але наша земля,\nз існуючим на ній людством, є тільки піщинка у всесвіті. На\nнезліченних інших світах, існуючих, що існували і мають утворитися\nв майбутньому, без сумніву, діють такі ж духовні сили, які вчиняють свій\nшлях у просторі та часі і призводять поодинокі розумні істоти до вищого,\nможливому для них досконалості життя і свідомості Абсолютного. Всі ці незліченні\nсвіти зв'язуються притаманним їм єдиним Духом Божим, який складає кінцеву\nмета всього сущого і досконалість всякого буття. У Божество розлитий у світі\nДух, який у приватних своїх проявах зізнається тільки одиничними істотами,\nзнаходить вищий, абсолютний центр свідомості, без якого немає абсолютного і\nдосконалого буття. Таким є переконання, яке з чарівною силою випливає,\nяк з метафізичних почав людського мислення. так і з розвитку цих\nпочав в історії людства. Воно складає підставу тієї релігії Духа, яка\nпредставляється завершенням історичного процесу і заповненням релігії Сили,\nпізнаваною в природі, і релігії Слова, що відкривається в моральному світі.\nУ цьому полягає вища завдання майбутнього. Спираючись на минуле, ми можемо з упевненістю\nочікувати її дозволу.\nАле якщо Дух діє шляхом свободи, то яка ж у цьому процесі роль\nПокликання і способи дії держави у виконанні історичних цілей\nі в здійсненні народних і людських ідеалів належить до області Політики.\nДо неї ми тепер і переходимо.\nІнформація, релевантна "Громадські ідеали"\nсуспільні вади, ще ближче «просунувши» людське співтовариство до очікує його прірви. Суспільні катаклізми небаченою до того сили ХХ століття - найкраще тому свідчення. Незважаючи на вже доконане фіаско середньовічних педагогічних ідей, ТРАДИЦІЙНА педагогіка вперто продовжує отруювати ними свідомість поколінь майбутніх учителів у незліченних університетах. Де ж вихід з\nсуспільним ідеалом. Справедливу конституцію можна розглядати як формалізований критерій саморозвитку людини, суспільства, держави в їх постійному прагненні до суспільного ідеалу. Прагнення до суспільного ідеалу - рушійна сила соціального життя, яка змушує вести пошук найкращих способів її перебудови. Джерело, мета і критерій усього різноманіття форм прагнення до\nсуспільного життя. Дійсно вихований і класично освічена людина не представляється без знання відповідей на питання про природу людського суспільства, його структуру, системності, функціонуванні, спрямованості розвитку, критеріях еволюції суспільства, факторах і рушійних силах соціального розвитку. Соціологічні знання дозволяють людині сформувати соціально-політичний ідеал\nсуспільній свідомості людей у ??процесі історії, як і всякі інші значення. Але в сфері індивідуальних смислів обов'язки і права можуть набувати ключові позиції для життєвих орієнтації людини. Свого часу Ч.Дарвин писав: «Людина - суспільна тварина. Кожен погодиться з тим, що людина - суспільна тварина. Ми бачимо це в його нелюбові до самоти і в його прагненні до\nсуспільного розвитку підвищується інтерес і увагу до духовних витоків життя. Особливо це актуально для російських народів, завжди високо цінували духовність, і лише протягом XX століття двічі вимушених проводити коригування цінностей, ідеалів, норм. В умовах системної кризи суспільного буття філософія по праву розглядалася і розглядається в якості одного з духовних стрижнів\nсуспільної взаємодії індивідів і груп. Розрізняють юридичні, моральні, логічні та інші норми. Норми випливають з прийнятих у суспільствах, державах, націях, регіонах, в окремих людей уявленнях про цінності. Цінність - це поняття, що означає, по-перше, значимість якого об'єкта на відміну від його екзистенціальних і якісних характеристик (предметні,\nгромадських відносин, результат історичного розвинений ия. Головною особливістю особистості виступає наявність в ній автономності, що виражається в деякій мірі незалежності від суспільства, здатності відстоювати в ньому своп ідеали. Особистість володіє собою, що стає свідченням її високої внутрішньої самоорганізації, що виникла завдяки розважливості, адекватної самооцінки і\nсуспільній свідомості і діяльності людей, але проголошуються на словах, в порожніх деклараціях і демагогічних заявах (як політичними лідерами перед населенням, так і простими вихователями та вчителями перед дітьми та юнацтвом). Цінності та ідеали «виростають» спонтанно, формуються самим життям, усіма оточуючими обставинами, і роль суб'єктивного фактора, цілеспрямованої\nсуспільних протиріч, є підстава стверджувати: правові явища в своїй сукупності виступають як якщо не джерела, то своєрідного потужного каталізатора формування громадянського суспільства. 2. Важливе значення для нормального функціонування суспільства в демократичному режимі, реалізації гуманістичних принципів та ідеалів, вільного розвитку особистості має система


Хімія — Список Елементів 0.0.2 - IT поради та новини\nдодому Перекладачі Офіс Хімія — Список Елементів 0.0.2\nХімія — одна з найцінніших наук, яка служить одним з основних предметів у школах, коледжах та університетах.\nДодаток являє собою простий список елементів, який впорядкований в порядку зростання атомних номерів з можливістю сортування і пошуку по іншим параметрам.\nУ списку наводяться назва Хімічного елемента, який використовується для його позначення символ(визнаний Міжнародним союзом теоретичної і прикладної Хімії); а також атомна маса, електронна оболонка і ступеня окиснення елемента, підсвічування символу елемента відповідає за сімейство елемента, до якого він належить.\n— 118 елементів\n— 10 основних сімейств елементів\n— При натисканні на елемент, Вам буде доступна вся доступна інформація про елементі яка міститься в додатку\n— Додаток має потужний пошук, за допомогою якого ви зможете знайти будь-який елемент, просто введіть її назву, атомну масу або навіть рік відкриття\n— Інтуїтивно зрозумілий інтерфейс\n— Зручне розташування елементів\n— Немає реклами\n— Додаток має можливість відсортувати усі елементи за домами елементів, елементи обраного сімейства будуть показані в основному списку:\n• Лужноземельні метали\n• Інші неметали\n• Лужні метали\n• Перехідні метали\n• Інертні гази\n• Постпереходные метали\n— Додаток має 14 основних мов:\n• Японський і багато інші\nнаступна статтяПелюстки 3D живі шпалери 2.1.7\nРозробники з команди Djinnworks GmbH випустили нову гру про всім відомого Стикмена. В цей раз чорному людині належить виконувати складні трюки під час польоту з даху якого-небудь споруди, будь то Ейфелева вежа або нью-йоркський хмарочос.\nСейбер із серії fate прикрасить ростер melty blood: type lumina


Компанія "Директ Офіс Сервіс" пропонує Вам якісну доставку та повний комплект документів у зручний для Вас час і місце.\nМінімальна сума замовлення для безкоштовної доставки - 1000* грн. для філій у містах Дніпро і Киів, та 750* грн. у місті Львів.\nНаші розподільчі центри розташовані в містах: Київ, Дніпро, Львів, що дозволяє забезпечувати оперативну доставку Ваших замовлень по всій території України. Наша компанія також обслуговує Донецьку і Луганську область на підконтрольній Україні території.\nКиїв, Дніпро - при замовленні товарів на суму від 1000* грн доставка безкоштовна.\nЛьвів - при замовленні товарів на суму від 750* грн доставка безкоштовна.\nУ інші міста, умови доставки обговорюються з менеджером компанії.\nВсі замовлення на суму менше 750 грн. для Львова та менше 1000 грн. для Київа та Дніпра доставляються транспортною компанією за рахунок замовника або самовивозом зі складу постачальника.\n* якщо в замовленні немає габаритних товарів (меблі, техніка, тощо), а також якщо частка форматного паперу в замовленні не перевищує 70%. Вартість доставки таких замовлень оговорюється з менеджером додатково.\nАдреси складів для самовивозу:\nКиївська обл., м.Бориспіль, вул. Індустріальна, 5\nДніпро: пр-т. Слобожанський, 20\nТерміни і правила доставки:\nДоставка здійснюється з понеділка по п'ятницю з 9-00 до 18-00.\n- при розміщенні замовлення до 15-00 доставка виконується впродовж 24 годин*,\n* ця умова діє у разі надходження грошових коштів на р/р "Директ Офіс Сервіс" до 16.00 (або надання клієнтом платіжного доручення) ** ця умова виконується у тому випадку, якщо в замовленні відсутні товари із статусом "під замовлення" або з відміткою "в обмеженій кількості" на складі. Якщо в замовленні є присутніми вказані види товарів - терміни доставки Вам повідомить наш менеджер.\nІнші міста (у тому числі Львів, Запоріжжя)\n- доставка здійснюється впродовж 48 годин за умови узгодження і повної комплектації замовлення.\nДля замовлень, сплачених за безготівковим розрахунком, при собі необхідно мати оригінал доручення на отримання товарно-матеріальних цінностей.\nУсі побажання і пропозиції відносно доставки Ви можете озвучити менеджеру під час узгодження умов співпраці.\nПри доставці товару кур'єрськими службами (Міст Експрес, Нова Пошта), приймаючи товар від представників транспортних компаній, обов'язково перевіряйте наявність усього товару в замовленні, а також його зовнішній вигляд! У разі ушкодження товару, при неповній комплектації замовлення або ушкодженні вантажного місця (коробки, палети) необхідно відмовитися від прийому товару до надання Акту (претензії). Акт зобов'язаний скласти представник транспортної компанії.\nУ тому випадку, якщо ця ситуація виникла при доставці товару - обов'язково повідомите до Департаменту Логістики ТОВ "Директ Офіс Сервіс" за телефоном (067) 355-69-50.


Біологія » Нижчі рослини\nАвтор: admin | Розділ: Нижчі рослини | 12-10-2012\nВивчення вищих рослин починається з мохоподібних. На відміну від нижчих рослин вегетативне тіло вищих рослин представлене окремими органами (коренем, стеблом, листками), а клітини диференційовані на тканини. Органи розмноження вищих рослин (гаметангії і спорангії) багатоклітинні. До вищих рослин крім мохоподібних належать папоротеподібні, голонасінні і покритонасінні рослини.\nУ сучасній флорі світу налічується 35 тис. видів мохів, поширених на всій земній кулі, проте найбільша видова різноманітність їх зосереджена в місцевостях з холодним і помірним кліматом-Ростуть мохи в лісах, на болотах, на поверхні грунту, стовбурах дерев, дахах.\nСеред мохів є рослини з більш примітивною будовою, тіло яких представлене нерозчленованим таломом, і більш організовані, у яких тіло розчленоване на органи. Проте коренів вони не мають, їх функцію виконують ризоїди — вирости поверхневих клітин тіла, які відрізняються від коренів як будовою, так і походженням. Завдяки наявності жіночого статевого органа (архегонія), мохоподібні разом з папоротеподібними і голонасінними утворюють групу так званих архегоніальних рослин. У циклі розвитку цих рослин відбувається закономірна зміна двох поколінь — безстатевого диплоїдного (спорофіту) і статевого гаплоїдного (гаметофіту). Характерною особливістю мохоподібних є переважання гаметофіту над спорофітом, тому мохоподібні становлять гаметофітну сліпу гілку еволюції рослинного світу. Гаметофіт мохів може бути одно- чи дводомним і несе архегонії і чоловічі статеві органи —-антеридії. Архегонії — це багатоклітинні утворення колбоподібної форми з одношаровою стінкою. Розширена частина її має назву черевця, а звужена — шийки. У черевці утворюється яйцеклітина, а в шийці містяться канальцеві клітини. Антеридії мають овальну або кулясту форму, містять сперматогенну тканину, з якої утворюються рухомі дводжгутикові сперматозоїди. При наявності води дводжгутикові сперматозоїди потрапляють у шийку архегонія і зливаються з яйцеклітиною, утворюючи зиготу. Із зиготи на зміну гаметофіту утворюється спорофіт, який у мохів називається споро-гоном. Він представлений коробочкою і ніжкою, яка сидить на гаметофіті. Коробочка має урночку, яка зверху прикрита кришечкою, а внизу переходить в апофізу. Всередині урночки є колонка, яка розділяє її на 2 спорові камери із спорами. Широкий утвір урночки зверху затягнутий тоненькою перетинкою — епіфрагмою. По краю урночки розташовані зубці з отворами, так званий перистом.\nУ коробочці утворюються однакові морфологічно і фізіологічно спори, які при приростанні утворюють протонему у вигляді нитчастого або пластинчастого утворення. Протонема розвивається в дорослу рослину — гаметофіту.\nВідділ Мохоподібні поділяється на 3 класи: Антоцеротові, Печіночні і Листяні мохи. Гаметофіт печіночних мохів представлений таломом з дорзовентральною внутрішньою будовою. Статеві органи розвиваються на спеціальних виростах — підставках. До класу Печіночних мохів належать 4 порядки, серед яких найбільш відомими є Маршанцієві та Юнгерманієві. Гаметофіт справжніх мохів розчленований на листки (філодії), стебло і ризоїди. Статеві органи розташовані на верхівці рослини. До класу Справжніх мохів належать 3 порядки, серед яких найбільш відомими є Зелені та Сфагнові мохи.\nНайбільш поширеними видами зелених мохів на Україні є роди: зозулин льон, мніум, плеуроціум, дикранум, хілокоміум, клімаціум, гіпнум.\nАвтор: admin | Розділ: Нижчі рослини | 10-03-2012\nЛишайники — своєрідної комплексної природи організми: вони складаються з гриба і водорості. Це багаторічні рослини, що мають слань різноманітної форми, розміру, забарвлення і будови.\nМорфологія лишайників. За формою слані розрізняють три основні морфологічні типи лишайників: кіркові (накипні), листуваті, кущисті. Слань кіркових, або накипних, лишайників має вигляд порошковидної, зернистої, горбкуватої або гладенької кірки, яка щільно зростається з субстратом. Кіркова слань буває поверхневою або заглибленою в субстрат. Накипні лишайники, слань яких заглиблена в кору дерева, називаються гіпофлеодними, а в каміння — ендолітними, а лишайники з поверхневими сланями відповідно поділяються на епіфлеодні і епілітні. Майже 80% лишайників належать до кіркових, які вважаються найпримітивнішими. Слань листуватих лишайників має вигляд дорзовентральної будови лусок або пластинок, прикріплених до субстрату за допомогою пучків грибних гіф — ридзин, і легко відокремлюється від субстрату.\nСлань кущистих лишайників має вигляд тонких ниткоподібних або стебельцеподібних, часто розгалужених кущиків, які до субстрату прикріплюються тільки своєю основою. «Гілочки» цих лишайників здебільшого мають радіальну будову. Між цими трьома основними морфологічними типами бувають численні перехідні форми. Часто основа кущистого лишайника складається з кількох лусок чи пластинок (первинна слань), від яких вже відходить розгалужена частина слані. Чимало лишайників мають слань у центрі накипну, а з периферії майже листувату. Забарвлення слані здебільшого буває сірувато-зелене, сіре, оливкове, коричнювате, білувате, жовте та ін. — до чорного. Розмір слані від кількох міліметрів (накипні лишайники) до кількох метрів завдовжки, а в середньому 3—20 см завдовжки (деякі кущисті лишайники досягають 50 см).\nАнатомія лишайників. За анатомічною будовою слані лишайники поділяються на гомеомерні і гетеромерні. Слань гомеомерних лишайників на поперечному розрізі не має шарів: клітини водорості (гонідії) більш-менш рівномірно розміщені між гіфами гриба. Слань гетеромерних лишайників складається з кількох шарів, найчастіше їх буває 3—4: коровий шар на верхній, а іноді й на нижній стороні листуватої слані складається з щільного плетива грибних гіф — плектенхіми (псевдопаренхіми); гонідіальний шар утворений гіфами гриба і численними клітинами водоростей; серцевина утворена рихло розташованими гіфами гриба, без клітин водоростей. Гонідіальний шар порівняно з серцевиною має більшу інтенсивність дихання, більший вміст азоту, більш ефективні механізми вбирання поживних речовин; серцевина є місцем відкладання запасних поживних речовин, вона утримує більше води.\nКомпоненти лишайника. Переважна більшість грибів, які входять до складу лишайників, належить до сумчастих, до груп порядків піреноміцетів і дискоміцєтів. Зустрічаються лишайники (переважно в тропіках), до складу яких входять базидіальні гриби, зокрема телефора, офаліна. Гриби лишайників втратили здатність до самостійного життя і без водоростей швидко гинуть.\nВодорості лишайників здебільшого належать до зелених, рідше — до синьо-зелених. Із зелених водоростей найчастіше зустрічаються одноклітинні види, із протококових — цистокок, плеврокок, хлорокок, хлорела та ін. , зрідка види трентеполії і кладофори. Синьо-зелені водорості представлені в лишайниках ностоком, рідше хроококом, глеокапсою. Лишайники з синьо-зеленоводоростевим компонентом часто утворюють слизуваті гомеомерні слані і називаються слизуватими.\nПостійність водоростевих гонідій у видів лишайників досить велика. Певний вид лишайників майже завжди має в своєму складі відповідний вид водорості.\nРозмноження. Розмножуються лишайники переважно частинами слані, соредіями, ізидіями. Кусочки слані кіркових лишайників звичайно відриваються разом з кусочками субстрату. Соредії утворюються у великій кількості всередині слані вгонідіальному шарі і являють собою пилуваті частинки, що складаються з однієї чи кількох клітин водоростей, оточених гіфами гриба. Під тиском скупчення соредій коровий шар слані розривається і назовні утворюються порошковидні купки, так звані соралі. Форма і розташування соралей є ознакою спадковою і має таксономічне значення. Соредії розвиваються в зрілих сланях і переважно у видів, які не утворюють спороношень. Вони розносяться за допомогою вітру або води і в нових місцях проростають у слань лишайника. Ізидії є зовнішніми виростами слані і мають подібну до неї будову. Вони вкриті коровим шаром, містять гіфи гриба й клітини водорості. Із збільшенням слані ці вирости відламуються і розповсюджуються вітром чи водою. Соредії й ізидії є досконалими способами розмноження лишайників, оскільки вони мають в собі обидва компоненти лишайника. Деякі дослідники вважають, що ізидії є фотоморфозами, тобто утворами, які формуються як пристосування до умов яскравого освітлення, бо сприяють збереженню вологи. Соредії частіше утворюються у тих лишайників, які ростуть в умовах розсіяного світла і більш вологого повітря (полог лісу, печери тощо). Водорості лишайника розмножуються простим поділом або автоспорами. Вони не втратили своєї самостійності, і після звільнення з лишайника відновлюють розмноження, за допомогою зооспор і гамет, нормально ростуть і розвиваються. Гриби лишайників утворюють характерне для них спороношення. Статевими спороношеннями аскових грибів лишайників є аскоспори, що утворюються в сумках, а останні розміщені в апотеціях чи перитеціях. Перед утворенням сумчастого спороношення відбувається статевий процес у вигляді запліднення аскогона спермаціями через трихогіну. Спермації або пікноспори утворюються в особливих замкнених вмістищах — спермогоніях або пікнідх. У багатьох грибів лишайників типовий статевий процес редукований, але завжди відбувається дикаріонізація міцелію і каріогамія. В міру достигання спори з апотеціїв і перитеціїв звільняються і переносяться, повітряними течіями. Спори бувають дуже різноманітними за будовою і забарвленням. При наявності поруч відповідної водорості із спори розвивається новий лишайник.\nАвтор: admin | Розділ: Нижчі рослини | 08-03-2012\nПісля квіткових рослин гриби — найбільш численна група рослин. Нараховують понад 100 000 видів грибів. Переважно наземні рослини, рідше водяні, одноклітинні, багатоклітинні, мікроскопічні й макроскопічні. При величезній різноманітності форм їх об’єднують спільні риси — особливості будови тіла і клітини, розмноження, фізіологічні функції.\nБудова вегетативного тіла і клітини. У більшості грибів вегетативне тіло має гіфальну будову, тобто складається з нитчастих утворів — гіф («гіфе» — по-грецьки тканина). Гіфи ростуть верхівкою, бувають нерозгалуженими і розгалуженими, довгими і дуже коротенькими. Сукупність гіф утворює міцелій, або грибницю, гриба. Гіфи гриба скупчуються і розповсюджуються здебільшого в грунті у вигляді більш або менш нещільного плетива. Міцелій багатьох паразитичних грибів розвивається в тканинах тіла рослини чи тварини (ендогенний міцелій). Міцелій має загалом велику поверхню і осмотично, за допомогою ферментів, засвоює із субстрату органічні та мінеральні речовини.\nМіцелій буває двох типів: неклітинний (несептований) і багатоклітинний (септований). Неклітинний міцелій властивий для нижчих грибів. Він позбавлений внутрішніх перегородок, містить багатоядерний живий вміст. У вищих грибів міцелій розділений поперечними перегородками на численні клітини. У багатьох низько організованих грибів міцелію немає, а їх вегетативне тіло має вигляд грудочки голої або вкритої оболонкою цитоплазми. У деяких з них розвивається лише зачатковий міцелій — ризоміцелій. Найбільше безміцелярних грибів є серед внутрішньоклітинних паразитів.\nУ багатьох вищих грибів розвинулись спеціалізовані (видозмінені) форми міцелію. Найбільш поширені такі форми спеціалізованого міцелія, як міцеліальні тяжі, ризоморфи, склероції.\nМіцеліальні тяжі являють собою пучки паралельно розташованих гіф з ущільненим периферичним шаром, просто складених чи склеєних внаслідок ослизнення зовнішніх шарів оболонки або зрослих. Вони бувають дуже довгими і сприяють поширенню гриба та пересуванню поживних речовин. Ця видозміна міцелію добре розвинена у домового гриба. Міцеліальні тяжі відходять також від основи ніжки багатьох шапкових грибів.\nРизоморфи мають вигляд масивних пучків гіф з темнозабарвленою поверхнею, зовні подібних до коріння вищих рослин. Вони зустрічаються у багатьох грибів з великими плодовими тілами. Типово представлені в опенька: простягаються в грунті та під корою уражених дерев. По ризоморфах пересуваються поживні речовини, завдяки ризоморфам гриби зберігаються у несприятливих умовах, поширюються.\nСклероції мають вигляд компактного, здебільшого зовні темного тіла, яке утворюється внаслідок щільного переплетення і зростання вегетативних гіф. У стані склероція гриби добре переносять несприятливі умови. Щільні переплетіння гіф у грибів часто схожі на тканини, проте в них немає плазмодесм, і утворилися вони не від поділу клітин, як звичайно утворюються тканини, а тому називаються несправжніми тканинами, або плектенхімою.\nКлітинні оболонки тільки у деяких містять целюлозу, у більшості складаються з інших полісахаридів (фунгін, метацелюлоза), із пектинів, у деяких — із значною домішкою хітину.\nРечовини клітинної оболонки ускладнюються від нижчих до вищих грибів. У перших вони близькі до целюлози. Оболонки клітин грибів часто просочуються різними речовинами, які надають їм міцності.\nБагатьом грибам властива багатоядерність клітин: очевидно, це мало прогресивне значення в еволюції грибів. Клітинні ядра мають малі розміри (2—3 мк). Ядра більшого розміру (до 10 мк і більше) бувають в органах статевого розмноження. Цитоплазма має зернисту будову, яка обумовлена наявністю різних внутрішньоклітинних утворів — мітохондрій, центросом, кристалів білка, зерняток запасних поживних речовин. Запасними речовинами клітин є глікоген, волютин, олія. Крохмаль ніколи не утворюється. У клітинах грибів добре помітні вакуолі з клітинним соком, який містить розчинні цукри (глюкозу, мікозу), часто дубильні речовини, барвники тощо.\nКлітини грибів бувають різноманітно забарвлені. Барвні речовини розташовані в оболонках гіф, у клітинному соку, іноді виділяються назовні. У грибів знайдені такі пігменти, як жовтий каротин, жовтий монаскофлавін, червоний монаскорубрин, мускаруфін, телефорова кислота, цитронін, цитроміцетин, зелений ксиліндеїн та ін. Досить характерною фізіологічною особливістю грибів є утворення такого проміжного продукту білкового обміну, як сечовина.\nСпільною фізіологічною рисою всіх гибів є відсутність у них хлорофілу та інших фотосинтезуючих пігментів, а тому гриби не здатні до автотрофного живлення і живляться гетеротрофно, засвоюючи вуглець з органічних речовин.\nЗа способами гетеротрофного живлення гриби бувають: обов’язковими (облігатними) сапрофітами, обов’язковими (облігатними) паразитами, факультативними сапрофітами, факультативними паразитами, симбіонтами. Облігатні сапрофіти живляться тільки за рахунок мертвого органічного матеріалу. Облігатні паразити повністю пристосувались до паразитичного живлення і не можуть існувати в інших умовах. Факультативні паразити існують нормально як сапрофіти, проте в певних умовах переходять до паразитичного живлення. Факультативні сапрофіти живуть переважно як паразити, але частину свого життя проводять у сапрофітних умовах. Гриби-симбіонти в своєму живленні зв’язані з відповідним компонентом співжиття, переважно з вищими рослинами. Сапрофітизм серед грибів поширений значно більше, ніж паразитизм. Не менше 3/4 всіх грибів є сапрофітами, а паразитами — близько 10 000 видів.\nРозмноження грибів. Розмножуються гриби вегетативним, нестатевим і статевим способами.\nВегетативне розмноження відбувається частинами (обривками) міцелію, брунькуванням, склероціями, оідіями, хламідоспорами, гемами. Оідії — це клітини з тонкою оболонкою, що виникають і відокремлюються на кінцях грибних гіф під час поділу останніх численними перегородками. Хламідоспори мають товсті темні оболонки і значний запас поживних речовин. Вони виникають внаслідок стягання окремих ділянок неклітинного чи розпадання багатоклітинного міцелію на окремі ділянки. Хламідоспори дуже стійкі і є спорами спокою. Геми — клітини або ділянки міцелія із згущеним вмістом і товстою оболонкою, чим схожі на хламідоспор, але не мають певної форми і розмірів. Часто виникають при несприятливих умовах і мають значення для збереження виду.\nНестатеве розмноження має у багатьох грибів основне значення і відбувається за допомогою різних типів спор. За способом утворення спори нестатевого розмноження бувають ендогенними і екзогенними.\nЕндогенні спори утворюються всередині спеціальних клітин — спорангіїв і бувають рухомими (зооспори) або нерухомими (спорангіоспори). Зооспори являють собою голі грудочки цитоплазми, здебільшого з одним ядром і джгутиками. Вони властиві нижчим водяним грибам. Спорангіоспори вкриті оболонкою, позбавлені органів руху і переважно багатоядерні. Вони бувають у багатьох наземних нижчих грибів. Ендогенні спори після дозрівання виходять назовні крізь розрив або після ослизнення стінок спорангія і поширюються водою (зооспори) або вітром (спорангіоспори). Екзогенні спори, або конідії, розвиваються на поверхні особливих відгалужень міцелію — конідієносців. Конідії грибів одно- або багатоклітинні, одягнені оболонкою. Вони відчленовуються від конідієносця і поширюються вітром або комахами. Конідієносці бувають прості або розгалужені і по-різному розташовані на міцелії. Будова конідієносців, тип їх галуження характерні для певних видів грибів. Конідійне спороношення властиве більшості вищих грибів і деяких нижчих. Нестатеве розмноження грибів за допомогою конідій виникло у грибів як пристосування до повітряних умов існування. Енергія розмноження грибів за допомогою спор надзвичайно велика.\nСтатеве розмноження грибів неоднакове в різних групах. Можна виділити чотири типи статевої копуляції у грибів:\nЗлиття двох одноядерних клітин, диференційованих на гамети. Цей тип зустрічається у нижчих грибів і має форму ізогамії, гетерогамії чи оогамії.\nЗлиття недиференційованих на гамети клітин. Зустрічається у найпростіших нижчих грибів у формі гологамії, у деяких нижчих наземних — зигогамії. У багатьох вищих грибів відбулося згасання типового статевого процесу, і він набрав форми злиття протопластів вегетативних клітин — соматогамії (сингамії) або попарного злиття в клітині ядер — автогамії.\nСперматизація. Злиття чоловічої нерухомої гамети—спермація з жіночим статевим органом буває у деяких вищих грибів.\nЗлиття різних за виглядом статевих органів — гаментагіїв. Ця форма статевого процесу називається гаметангієгамією і зустрічається у деяких вищих грибів.\nУ більш примітивних грибів статевий процес здійснюється на основі гомоталізму, а у більш організованих — на основі гетероталізму.\nЗигота у всіх нижчих грибів деякий час перебуває в стані спокою, тому її ще називають ооспорою або зигоспорою. Під час проростання зиготи або перед ним відбувається редукційний поділ ядра. Зигота дає зооспори або коротку гіфу з зооспорангієм, спорангієм чи конідією. У циклі розвитку нижчих грибів переважає гаплоїдна фаза, диплоїдною є тільки зигота. В цілому статевий процес у нижчих грибів дуже нагадує такий процес у зелених водоростей.\nОсобливістю статевого процесу у вищих грибів є те, що при статевому злитті клітин спочатку зливаються тільки цитоплазми, тобто відбувається плазмогамія, а ядра зближуються попарно, утворюючи так звані дикаріони. Злиття ядер — каріогамія — відбувається пізніше. Проміжок часу від плазмогамії до каріогамії буває більшим чи меншим, на протязі його ядра дикаріона діляться синхронно, збільшуючи кількість ядер і дикаріонів. Внаслідок каріогамії утворюється диплоїдне ядро, яке без періоду спокою ділиться редукційно, дає гаплоїдні ядра, що стають центрами утворення спор. В циклі розвитку вищого гриба чергуються три ядерні фази: гаплоїдна, дикаріонтична і диплоїдна. Спори, які утворюються внаслідок статевого процесу у грибів, називаються спорами статевого розмноження, або статевим спороношенням. Статеві спороношення, як і нестатеві, мають багато своєрідних рис у різних систематичних груп грибів. У нижчих грибів вони беруть початок безпосередньо від статевих органів, являють собою здебільшого спори спокою — ооспори або зигоспори і проростають у зародковий спорангій. У вищих грибів, на відміну від нижчих, продукт злиття не перетворюється в спочиваючу спору, а попередньо розростається і наприкінці розвитку утворює статеві спороношення, які тут представлені сумкою (аском) чи базидією. В сумках ендогенно розвиваються сумко-спори (аскоспори), а на базидіях — екзогенно базидіоспори. Сумки і базидії беруть свій початок з клітини, що має дикаріон. При формуванні сумок і базидій відбувається каріогамія, редукційний поділ копуляційного ядра. Деталі розвитку, будови і розташування сумок та базидій характеризують різні систематичні групи вищих грибів. В циклі розвитку багатьох грибів є зміна різних форм нестатевих і статевих спороношень.\nКласифікація грибів. Сучасні системи грибів побудовані на таких ознаках, як будова вегетативного тіла, міцелію, характер нестатевого і статевого споронсшення, спосіб розвитку і формування органів розмноження та ін.\nВідділ гриби поділяють на 4 класи:\nАрхіміцети — найбільш примітивні і давні гриби; міцелію не мають або він зачатковий.\nФікоміцети — міцелій розвинутий, неклітинний, багатоядерний.\nАскоміцети, або сумчасті гриби, міцелій багатоклітинний, статеві спори — сумкоспори (аскоспори) розвиваються в сумках (асках).\nБазидіоміцети мають багатоклітинний міцелій, статеві спори — базидіоспори — розвиваються на базидіях екзогенно.\nКрім того, у межах відділу виділяють штучну групу неповних, або незавершених грибів, що характеризуються багатоклітинним міцелієм і розвиненим нестатевим конідійним спороношенням. Статеве відтворення у цих грибів невідоме.\nКласи архіміцетів і фікоміцетів зараховують до нижчих грибів, а класи аскоміцетів, базидіоміцетів і групу незавершених грибів — до вищих.\nВідділ міксоміцети, або слизовики\nАвтор: admin | Розділ: Нижчі рослини | 06-03-2012\nВідділ об’єднує дуже своєрідну природну групу гетеротрофних безхлорофілових організмів. Більшість з них є сапрофітами, а окремі види паразитують на вищих рослинах. Тіло слизовиків у вегетативному стані має вигляд плазмодію — цитоплазматичних багатоядерних скупчень. Плазмодій (вегетативне тіло) слизовика поселяється на пнях, залишках рослин, живиться за рахунок їх речовин. Клітинні оболонки утворюються тільки на органах спороношення. Плазмодію властивий активний рух — негативний фототаксис і позитивний гідротаксис, а тому він рухається проти течії води і уникає освітлених місць. Пересувається плазмодій завдяки цитоплазматичним течіям у його тяжах.\nУ період спороношення різко змінюються таксичні реакції плазмодію, він стає позитивно фототаксичним і негативно гідротаксичним і виходить на поверхню.\nПлазмодій безбарвний або забарвлений у різний колір, мінливої форми, іноді досить великий (до 1 м в поперечнику).\nЦикл розвитку типових слизовиків складний і має кілька стадій (рис. 43). На стадії спороношення на поверхні плазмодію утворюються спорангії. Вони бувають різної форми і забарвлення, здебільшого кулясті чи овальні, часто сидять на ніжках, мають оболонку — перидій. Живий багатоядерний вміст спорангія поділяється редукційно і утворює велику кількість гаплоїдних спор. Крім спор в спарангії можуть утворюватися особливі нитки — капіліцій, здатні до гігроскопічних рухів. Спора вкрита одношаровою оболонкою, має цитоплазму, ядро і запасну речовину — глікоген. У вологому середовищі вона проростає. Найчастіше її вміст при цьому поділяється на 2 або більше клітин, які, амебовидно рухаючись, виходять назовні. Потім ці клітини відтворюють по два джгутики (один дуже короткий) і перетворюються в зооспори. Зооспори іноді формуються безпосередньо із вмісту спори, а у деяких видів — із плазмодію (физаріум, стемонітис і ін.). Зооспори можуть розмножуватися поділом, а згодом втрачати джгутики і перетворюватися в амебоїдні клітини, які називаються міксамебами. Мік-самебам також властиве розмноження поділом. Через деякий час гаплоїдні міксамеби копулюють між собою, утворюючи диплоїдні міксамеби. Очевидно, копулюють різні за знаком статі (+) і (—). Злиття ядер (каріогамія) наступає слідом за плазмогамією. Копуляція гаплоїдних міксамеб є по суті своєрідний статевий процес. Міксамеби після кількох поділів стають гаметами, які зливаються попарно і утворюють зиготу. Статевий процес (плазмогамія, або сингамія) у різних груп відбувається неоднаково. В одних видів зооспори приблизно через 30 год дають міксамеби, а останні через 3—5 днів перетворюються у гамети. У інших спостерігається копуляція клітин, схожих на зооспори, а утворена зигота деякий час зберігає один довгий джгутик. У деяких видів зооспори перетворюються в гамети через 3—8 днів, а зигота несе два довгих джгутики. Зигота, як правило, позбавляється від джгутиків після каріогамії. Диплоїдні міксамеби потім сповзаються, утворюючи плазмодій.\nУ різних груп слизовиків процес утворення плазмодію з диплоїдних міксамеб дещо відмінний. Після Деякого періоду вегетативного життя плазмодію, протягом якого диплоїдні ядра можуть поділятися, на ньому знову розвиваються спорангії. У представників, які ведуть паразитичний спосіб життя, як правило, спорангії не розвиваються. У циклі розвитку слизовиків переважає диплоїдна фаза, гаплоїдними є лише спори, зооспори і міксамеби до плазмогамії. Плазмодій слизовика, а також зооспори та міксамеби живляться двояко: осмотично і захоплюванням твердих часток.\nПри несприятливих умовах існування зооспори і міксамеби здатні утворювати оболонку і переходити в стан спокою, перетворюючись у так звані мікроцисти. Це явище вперше описав російський ботанік Л. С. Ценковський. Мікроцисти пізніше при проростанні дають зооспори. Плазмодій за цих умов розпадається на окремі частини, так звані макроцисти, або склероції, які стають твердими і дуже стійкими. Макроцисти роками можуть перебувати в стані спокою, не втрачаючи життєздатності. Спори багатьох представників проростають лише після більш-менш тривалого періоду спокою. Відомі випадки проростання спор після 32 років з час\_ їх збирання (види фуліго, стемонітис та ін.).\nРізні види і групи слизовиків дуже відмінні за будовою спорангіїв, утворенням і будовою спор, їх проростанням, утворенням і поведінкою зооспор, утворенням плазмодію.\nЗапасними поживними речовинами у міксоміцетів є олії, глікоген, білки.\nПоділ міксоміцетів на класи та менші таксономічні одиниці утруднюється багатьма обставинами. Слизовики мають деякі риси грибів (зовнішній вигляд спороношень, безхлорофільність і гетеротрофне живлення тощо). До половини XIX ст. велику кількість представників міксоміцетів зараховували до грибів, та й тепер місце в системі деяких видів слизовиків ще не з’ясоване.\nВелике значення для виділення цих нижчих рослин у самостійний відділ мали праці А. де Барі (1859), Л. С. Ценковського (1863), Ростафинського (1875) та інших.\nДосить поширеними сапрофітними представниками слизовиків є лі-когала, стемонітис, фуліго. Лікогала має плазмодій червоного кольору, який розвивається на трухлявій деревині. В пору спороношення утворюються круглі сіро-бурі плодові тіла — еталії. Капіліцій має вигляд зрослих і переплетених трубок, з поверхні бородавчастий. Спори сітчасті або щетинисті.\nУ стемонітиса циліндричні щільно зближені спорангії, розташовані на ніжках, які продовжені у стовпчик в спорангії. Капіліцій несправжній має вигляд густої сітки. Плазмодій білий або жовтуватий. Спори кулясті, фіолетові, коричневі чи сіруваті. На Україні дуже поширений стемонітис іржаво-бурий.\nУ фуліго еталії подушкоподібні, вкриті спільною червоно-коричнювато-жовтуватою або білою ламкою оболонкою. Нитки капіліція безбарвні, розгалужені, з розширеними вузлами. Спори фіолетові. У нас часто зустрічається фуліго перегородчастий.\nПаразитичні слизовики спричинюють захворювання вищих рослин — пухлини чи гали на коренях. Плазмодій у них мікроскопічний і розвивається в окремих клітинах рослини-хазяїна, ніколи не утворює власної оболонки, а також спорангіїв і еталіїв, а розпадається на велику кількість спор, що звільняються після згнивання уражених органів рослини. До паразитичних форм належить плазмодіофора капустяна, яка паразитує на коренях капусти та інших видів родини хрестоцвітих.\nБіологію плазмодіофори, її цикл розвитку вивчив у 70-х роках минулого століття російський учений М. С. Вороній. Паразит уражає коріння капусти, яке розростається у великі пухлини і швидко загниває; рослина при цьому припиняє ріст і гине. Ця хвороба дістала назву кила капусти. Цикл розвитку збудника хвороби різні вчені описують по-різному. У загальних рисах його можна уявити так (рис. 44): у вологому грунті спори паразита дають дводжгутикові зооспори, які можуть перетворюватися на міксамеби. Можливо, відбувається попарна копуляція зооспор або міксамеб, після чого відбувається зараження рослин. Голі протопласти плазмодіофори проникають у кореневий волосок або в клітини епіблеми, а далі у клітини кори, де кожний протопласт стає багатоядерним. Мікроскопічний плазмодій може розпадатися на окремі частинки і амебовидним рухом проникати в сусідні клітини. Уражені тканини розростаються, стінки клітин руйнуються, живий вміст і поживні речовини клітин використовуються паразитом. Як тільки настають несприятливі умови, плазмодій вкривається товстостінною оболонкою і переходить у стан цисти. Після деякого періоду дозрівання плазмодії утворюють численні спори. Перед утворенням спор відбувається редукційний поділ ядер. Спори потрапляють у грунт після загнивання коренів або разом з їх залишками, де перезимовують, а навесні проростають. Спори плазмодіофори дуже стійкі і можуть зберігатися у грунті кілька років. Як запобіжні заходи боротьби з цим захворюванням капусти застосовують овочеві сівозміни, а також вапнування грунту.\nДругий паразит — спонгоспора є збудником хвороби порошистої парші картоплі. Хвороба проявляється у вигляді невеликих виразок на поверхні бульб, з яких висипається коричневий порошок спор паразита; нерідко бульби деформуються. Цикл розвитку цього паразита схожий на цикл розвитку плазмодіофори. Спонгоспора — об’єкт суворого зовнішнього і внутрішнього карантину.\nМісце в системі паразитичних представників міксоміцетів (плазмодіофора, спонгоспора) ще остаточно не встановлено. Часто їх зараховують до нижчих грибів — архіміцетів.\nФілогенетично міксоміцети, очевидно, розвинулись із безбарвних амебоїдних чи джгутикових організмів. Доказом цього є наявність амебоїдних і джгутикових стадій у розвитку міксоміцетів. Утворення постійних плазмодіїв, спорангіїв, нерухливих спор пов’язане з пристосуванням міксоміцетів до наземних умов існування. Паразитичні форми мають вторинне походження. У зв’язку з внутрішньоклітинним паразитизмом вони втратили здатність утворювати спорангії та еталії. Деяка подібність слизовиків і нижчих грибів дає підставу для припущення про їх спільне походження від первісних безхлорофільних організмів.\nОрганізми цього відділу є космополітами, поширені по всій поверхні землі, всюди, де є гниючі залишки рослин. Проте найкраще міксоміцети розвиваються в лісах помірної зони.\nЗначення міксоміцетів у природі полягає в тому, що вони, як безхлорофільні гетеротрофні організми, беруть участь у руйнуванні рослинного відпаду в лісах, рослинних залишків у грунті. Паразитичні види, як збудники хвороб капусти, картоплі, завдають шкоди сільському господарству. Найбільш ефективними заходами боротьби з цими паразитами є запобіжні, зокрема агротехнічні (сівозміна, вапнування, дезинфекція грунту в парниках тощо).\nАвтор: admin | Розділ: Нижчі рослини | 04-03-2012\nВідділ об’єднує понад 2500 видів, які переважно мають багатоклітинну слань у вигляді простих або розгалужених ниток, кущиків, пластинок, іноді багатошарових, розчленованих на осьовий стовбур і бічні розгалужен і нитки. У високоорганізованих представників вона розчленована на стебловидні й листковидні частини і має складну тканинну будову. Периферійні шари такого талома складаються з дрібних корових клітин, багатих на хроматофори. Клітини внутрішніх шарів більші, хроматофорів не мають і виконують механічну, запасаючу, функцію проведення поживних речовин. Клітини тканин крізь пори з’єднуються плазмодесмами. Багатошарова слань у більшості видів утворюється внаслідок розгалуження і наступного зростання ниток. Взагалі всі типи анатомічних структур у червоних водоростей можуть бути зведені до різних систем ниток, які зростаються і складно галузяться. Ріст слані переважно верхівковий. Талом прикріплюється до підводних предметів. Відомі види одноклітинні.\nОднією з характерних ознак червоних водоростей є своєрідне забарвлення, зумовлене наявністю в хроматофорах, крім хлорофілу а і в, каротину і ксантофілу, ще двох специфічних пігментів — червоного фікоеритрину і синього фікоціану. Слань буває забарвлена у різні кольори — жовтуватий, яскраво-малиновий, темно-червоний, темно-фіолетовий, оливково-зелений та ін.\nБудова клітини. Клітини червоних водоростей диференційовані на органели, мають цитоплазму, одне, рідше кілька ядер, хроматофори, вакуолі з клітинним соком. Цитоплазма пристінна, у ній в невеликій кількості зустрічаються білкові кристали, а також зерна багрянкового крохмалю. Хроматофори численні, у нижчих представників зірчасті, з піреноїдами, а у вищих—пластинчасті, дисковидні, без піреноїдів. Продукт асиміляції—олія і багрянковий крохмаль. Від йоду крохмаль багрянок не синіє, а червоніє. Клітинні ядра дрібні (їх діаметр близько 3 мк, у деяких видів 30—35 мк), з одним ядерцем.\nКлітинний сік містить різні органічні речовини — флоридозид (сполука галактози і гліцерину), маніт, у невеликій кількості прості цукри, дубильні речовини (у деяких видів) та ін.\nКлітинна оболонка целюлозна, із значною домішкою пектинових речовин у верхніх її шарах. Пектинові речовини часто ослизнюються і утворюють навколо слані суцільну драглисту масу різної консистенції. У деяких вона інкрустується солями кальцію, магнію, заліза і стає дуже твердою.\nРозмноження. Характерна риса червоних водоростей — відсутність у циклі розвитку рухливих джгутикових стадій. Розмноження у них нестатеве і статеве. Нестатеве розмноження відбувається нерухливими голими спорами — моноспорами, тетраспорами і поліспорами. Моноспори властиві нижчим представникам. Вони утворюються по одній у кожному спорангії. Вищі представники розмножуються тетраспорами, які розвиваються по чотири в кожному спорангії. Поліспори утворюються в спорангіях у великій кількості.\nУ різних видів і груп червоних водоростей тетраспорангії на слані розміщені неоднаково — рівномірно або скупченнями (сорусами) на коровій частині або на спеціальних виростах у деяких в особливих заглибленнях — концептакулах. Спори випадають із спорангіїв, осідають на дно, вкриваються оболонками і зразу проростають.\nСтатеве відтворення — своєрідна оогамія. Найчастіше на різних рослинах формуються статеві органи — антеридії (чоловічі) і карпогони (жіночі). Антеридії — маленькі безбарвні клітини, часто розміщені гронами на кінцях розгалужених ниткоподібних гілок. З антеридія утворюється одна гола, без джгутиків, статева клітина — спермацій, який після звільнення з антеридія пасивно переноситься водою до карпогона. Карпогон у представників класу бангієвих майже не відрізняється від звичайних вегетативних клітин (він трохи більшого розміру), а в представників класу флоридсвих має колбовидну форму і складається з розширеної черевної частини, в якій міститься хроматофор і ядро, і довгої ниткоподібної частини — трихогіни, заповненої безбарвною цитоплазмою.\nКарпогони розміщені на спеціальних карпогонних нитках або в концептакулах. В кожному карпогоні розвивається по одній яйцеклітині. Три-хогіна карпогона є органом уловлювання спермація. Спермацій прилипає до трихогіни, вкривається оболонкою, вміст його переливається у трихогіну і далі в черевну частину карпогона. Тут відбувається запліднення яйцеклітини, і зигота без проходження періоду спокою починає ділитися, дає особливі спори — карпоспори (іноді їх називають спорами статевого розмноження). У більшості видів карпоспори розміщені купками, які називають цистокарпіями; у деяких видів вони вкриті нитками слані. Карпоспори і цистокарпії у різних червоних водоростей розвиваються неоднаково. Можна виділити кілька способів утворення карпоспор і цистокарпіїв.\nОдна або кілька гаплоїдних карпоспор (2—32) розвиваються безпосередньо в черевній частині карпогона із заплідненої яйцеклітини. Цей найпростіший спосіб спостерігається у представників класу бангієвих.\nПісля запліднення з черевної частини карпогона виростають прості або розгалужені нитки — гонімобласти. В них утворюються поперечні перегородки», і в кінцевих клітинах ниток (карпоспорангіях) розвивається по одній гаплоїдній карпоспорі. Гонімобласти, звичайно, розташовані більш-менш щільно, утворюють клубочки цистокарпіїв. Такий спосіб формування цистокарпіїв властивий представникам нємаліонових водоростей.\nЯдро заплідненої яйцеклітини ділиться без редукції кількості хромосом і дає численні диплоїдні ядра. В цей же час із черевної частини карпогона виростають короткі або довгі нитки, які називаються ообластемними. В них переходять диплоїдні ядра разом з цитоплазмою. Ообластемні нитки ростуть уздовж тіла водорості і зливаються з деякими вегетативними клітинами, так званими допоміжними, або ауксилярними, клітинами. Злиття ядер тут не буває, а весь вміст допоміжних клітин йде на утворення цистокарпіїв з диплоїдними карпоспорами. В одних видів є тільки одна або дві ауксилярні клітини, розміщені поблизу карпогона, а в інших їх може бути декілька, розкиданих по талому безладно і на відстані від карпогона. В деяких видів ообластемна нитка після злиття з першою ауксилярною клітиною продовжує рости і досягає інших клітин, зливається з кожною, даючи кілька цистокарпіїв. Цей спосіб властивий більшості червоних водоростей.\nБіологічна суть ускладнення статевого процесу у вищих представників червоних водоростей (утворення ообластемних ниток, злиття їх з ауксилярними клітинами та ін.), очевидно, полягає в тому, що при цьому більше утворюється карпоспор, підвищується енергія розмноження водоростей. Обмежена кількість ауксилярних клітин (1—2), але в безпосередньому сусідстві з карпогоном більш надійно забезпечує утворення цистокарпіїв і вказує на більш високий рівень еволюційного розвитку тих водоростей, яким властиве це явище.\nДеякі ботаніки вважають, що такі структури, як гонімобласти, ообластемні нитки, є новим, особливим нестатевим поколінням — карпоспорофітом. Карпоспорофіт недовговічний, веде паразитичний спосіб життя, живиться за рахунок ауксилярних клітин чи материнської рослини. Розвиток карпоспорофітів та їх будова своєрідні у різних систематичних груп.\nЗ диплоїдних карпоспор утворюється спорофіт — особина, яка здатна розмножуватися тільки нестатево — тетраспорами. Тетраспори гаплоїдні і при проростанні утворюють статеву генерацію — гаметофіт. Правильне чергування поколінь, коли спорофіт і гаметофіт є окремими і морфологічно подібними рослинами, спостерігається тільки у вищих представників. У нижчих представників чергування поколінь немає; рослини гаплоїдні, диплоїдна лише зигота, яка ділиться редукційно, даючи гаплоїдні карпоспори.\nКласифікація. Червоні водорості класифікують на підставі таких ознак, як будова слані, особливості циклу розвитку, будова органів розмноження та ін. їх поділяють на два класи: бангієві і флоридові. Загальна кількість порядків—близько 11, родин — понад 50, родів — близько 400.


Що робити, якщо болить поперек на ранніх і пізніх термінах вагітності | Здоров'я\nЩо робити, якщо болить поперек на ранніх і пізніх термінах вагітності\nУ більшості жінок тягне поперек при вагітності на її різних термінах. Найчастіше (але не завжди) це відбувається в першому триместрі (12-13 тижнів). Майбутніх матусь хвилює, наскільки небезпечні ці болі, як з ними впоратися самостійно і чим може допомогти лікар.\nВсі ці питання досить актуальні, і чим більшою інформацією володіє жінка, тим успішніше вона справляється з цією напастю, тим спокійніше протікає її вагітність. Насправді приводів для серйозних хвилювань немає, і дане явище викликане цілком природними причинами.\nНавіть якщо поперек при вагітності болить дуже сильно, не варто впадати в паніку. Ці відчуття безпосередньо пов’язані з змінами, що відбуваються в організмі вагітної жінки. Просто потрібно зрозуміти їх природність і перестати їх боятися. Причинами найчастіше є:\nінфекційні, простудні захворювання (читайте: чим лікувати застуду під час вагітності), від яких вагітним жінкам потрібно обов’язково берегтися: якщо вам продуло поперек, це в 90% випадків тягне за собою біль і відчуття, що дане місце «тягне»;\nпід впливом гормонів, яких в організмі стало набагато більше порівняно з попереднім періодом, зв’язки, м’язи, суглоби розслабляються;\nпоступовий набір ваги змінює поставу і дає спині додаткове навантаження;\nтривала ходьба, довге сидіння, вимушене перебування в одноманітній позі також посилюють больові відчуття в спині;\nнавіть незначні тріщини від попередніх важких пологів або падінь до вагітності дадуть про себе знати з новою силою;\nсерйозні проблеми з шиєю, спиною, тазом, хребтом, які виникали ще до вагітності, тепер тільки посиляться: болем у попереку можуть нагадати про себе розтягнута колись кісточка, одного разу зміщений хребетний диск, а також багато інші травми з минулого.\nПрактично всі перераховані фактори пояснюють, чому болить поперек при вагітності на ранніх термінах: так організм пристосовується до свого нового дорогоцінному «вантажу». Але ж хворобливі відчуття в цьому місці виникають періодично на протязі всього терміну вагітності, особливо посилюючись перед самими пологами, коли термін складає вже 38-39 тижнів? Не варто лякатися і в цьому випадку: дитина в утробі зростає, його вага збільшується, тисне на прилеглі органи, чим і викликані простріли в попереку.\nЗ’ясувавши основні причини болю, переконавшись, що це не небезпечно, все-таки необхідно зробити певні дії для того, щоб нейтралізувати ці неприємні відчуття.\nБагато жінок, що потрапили в таке становище, цікавляться, що робити, якщо болить поперек при вагітності: чи можливо якось усунути ці неприємні відчуття. Адже їх причини природні, і від них нікуди не сховаєшся і не втечеш. Однак навіть в домашніх умовах можна впоратися з цією напастю. Всі дані нижче рекомендації можуть бути використані у якості профілактичних заходів, якщо є небезпека подібних болів.\nЯкщо в період вагітності вас почали турбувати болі в попереку, відтепер протягом всього терміну виношування малюка вам доведеться дуже уважно стежити за положенням власного тіла.\nКоли стоїте, не горбитесь: пряма постава — запорука здорової попереку.\nКожні 7-10 хвилин міняйте положення: лежите, сидите, стійте, ходите, але все це — поперемінно.\nЯкщо все-таки ситуація така, що ви змушені стояти вже тривалий час, обов’язково міняйте ногу опори, щоб вага розподілявся рівномірно.\nПід час лежання та сидіння підкладайте під поперек маленьку подушку.\nДуже акуратно вставайте з ліжка або дивана. Не робіть при цьому ніяких різких рухів. Спочатку обережно перекотіться на бік, після цього потихеньку сядьте, а потім вже вставайте.\nКупіть собі ортопедичний стілець, який, безсумнівно, знадобиться вам і після вагітності.\nЯк можна менше сидите за комп’ютером.\nЯкщо ви водите машину, відрегулюйте дзеркало заднього виду, щоб не доводилося неприродно крутити головою, щоб побачити, що відбувається позаду.\nДотримуйтеся вищенаведених порад, і біль відступить, а може, навіть більше ніколи не повернеться, якщо ви постійно будете застосовувати ці положення на практиці.\nВаги при вагітності не можна носити не тільки тому, що це може викликати викидень або передчасні пологи. Це дуже дієвий профілактичний захід для попередження болю в попереку.\nВ магазин за численними продуктами беріть когось з близьких: самі важкі сумки навіть не пробуйте піднімати.\nЯкщо у вас вже є малюк, не звикайте носити його на одному стегні: це забезпечить спину дуже серйозним навантаженням.\nЯкщо ви змушені одна вести домашнє господарство в період вагітності, найоптимальнішим варіантом буде найняти хатню робітницю, особливо на терміні 12-13 тижнів, коли найчастіше спостерігається загострення поперекових болів.\nІноді здається, що тазик з випраним білизною або сумка з придбаними продуктами легкі і нічого страшного від їх підйому не трапиться. Результат такого легкодумства — болі в попереку.\nЗ перших тижнів вагітності потрібно виконувати нескладні, прості вправи, які допоможуть спині витримати збільшені на неї навантаження.\nРозмірені піші прогулянки.\nФітнес для вагітних.\nЙога, релаксація — тільки з дозволу тренера і лікаря.\nПочніть ці заняття, якщо біль в попереку стала незмінним супутником вашої вагітності.\nМасаж — одне з найбільш дієвих заходів проти болю в попереку, але при вагітності цю справу можна довірити тільки професіоналові, попередньо розповівши йому про свою проблему, а також порадившись з лікарем.\nДумаєте, що зручний одяг у період вагітності потрібна тільки для того, щоб не здавлювати живіт, а разом з ним і виношуваного малюка? Одна з її головних функцій — зняти навантаження зі спини, так що до вибору одягу на цей період часу поставтеся серйозно: це допоможе уникнути болю в попереку.\nНосіть взуття за розміром, щоб нога в ній не відчувала себе обмеженої, але і не бовталася, не ковзала в ній. Широкий, але невисокий каблук і міцні, але не здавлюють ремінці — ось чим має відрізнятися взуття тих, хто бореться з болями в попереку.\nЗа розміром потрібно підбирати і бюстгальтер, у якого повинні бути широкі, зручні лямки: вони дозволять не перевантажувати грудну клітку і плечі.\nЯкщо болить поперек під час вагітності, терпіти не потрібно. Адже будь-який дискомфорт і неприємні почуття, які володіють жінкою в даний момент, негативно позначаються не лише на її загальному стані, але й на розвитку малюка в утробі. Обов’язково користуйтеся даними порадами, зупиняйте біль будь-якими методами, доступними вам у цьому положенні, але тільки не медикаментозними. Навіть лікар, який обов’язково повинен знати про цих болях, порадить вам тільки народні методи лікування і гімнастику — не більш того.\nІснують також нетрадиційні способи лікування болю в попереку (фітотерапія, голковколювання, рефлексологія, гомеопатія, ароматерапія, остеопатія тощо), але вони мають масу протипоказань, і не кожна вагітна ризикне скористатися такими методиками: у домашніх умовах лікування не дасть таких побічних ефектів, як вони.


«У Вінниці вперше», - у трамваях розказують історію міста | iVin новини\nДля аудіоекскурсії в громадському транспорті підібрали найяскравіші історичні факти.\nЦентр історії Вінниці підготував проект «Історична зупинка». Його впровадили з нагоди 655-річчя заснування міста у муніципальному громадському транспорті. Це – двадцять коротких історичних аудіорозповідей про те, що і коли вперше відбулося у Вінниці.\n– Ідея такого історичного проекту в такому форматі реалізується вперше в Україні. Ми підготували ряд подій, які відбулися у Вінниці вперше, записали їх. Звернулися до Вінницької транспортної компанії, аби між зупинками пасажирам повідомлялося про цікаві історичні факти. Наразі маємо багато схвальних відгуків щодо цього проекту, – розповів директор Центру історії Вінниці Олександр Федоришен.\nОтож, що і коли у Вінниці було вперше:\n1469 рік – перша згадка про студентa - уродженця Вінниці у спискaх Крaківського університету;\n1632 рік – почaв діяти перший укрaїнський нaвчaльний зaклaд – колегіум при прaвослaвному монaстирі;\n1737 рік – налагоджено перший регулярний поштовий зв'язок Вінниці з польським містом Рaдом;\n1814 рік – перша згадка про пожежну службу у Вінниці;\n1862 рік – розпочав роботу перший завод – броварня Вахнєвського;\n1906 рік – з’явився перший телефонний зв'язок;\n1907 рік – відкрито першу публічну бібліотеку (нині це книгозбірня ім.Тімірязєва);\n1910 рік – перше електричне освітлення вулиць міста;\n1911 рік – зіграно перший футбольний матч нa Бригaнтині;\n1911 рік – відкрито перший кінотеaтр «Aмбрось»;\n1912 рік – введенa в експлуaтaцію першa системa водопостaчaння;\n1913 рік – поява першого трамваю і, відповідно, громадського транспорту;\n1913 рік – встановлено перший ліфт у готелі «Сaвой»;\n1917 рік – перші демокрaтичні вибори до міської Думи;\n1918 рік – розпочав роботу перший музей Вінниці (нині – крaєзнaвчий);\n1954 рік – споруджено першу міжміську aвтобусну стaнцію;\n1961 рік – зведено першу телевізійну стaнцію з нaйвищою у Європі приймальною щоглою;\n1962 рік – здійснено перші рейси з aеропорту Вінниця;\n1963 рік – розпочала роботу першa тролейбуснa лінія;\n1970 рік – з’явилася перша дев’ятиповерхова споруда – будинок побуту «Ювілейний».\nНагадаємо, у Вінниці 18 на місці середньовічних Мурів знайдено скелет людини.


Опубліковано: 10 Червня о 10:00 14\nРоналду вп'яте поспіль став найкращим бомбардиром Ліги чемпіонів.\nРекорди Криштіану Роналду\n600 голів у кар’єрі, 105 голів у Лізі чемпіонів, голи в трьох фіналах (рекорд ЛЧ), 10 голів у п’яти останніх матчах ЛЧ — на найважливішому етапі турніру (1/4, 1/2 і фінал, теж рекорд ). Роналду вп’яте поспіль став найкращим бомбардиром Ліги чемпіонів (а всього у нього шість перемог у цьому заліку). Ви ще не втомилися від досягнень? Роналду точно не втомився. Він заявив, що збирається грати до 41-річного віку.\nЗідан: 2 кубки чемпіонів за 20 матчів\nТак, Зінедін Зідан провів лише 20 матчів у Лізі чемпіонів як тренер. І виграв турнір уже двічі. Це, звісно, рекорд. І є думка, що це досягнення Зідана надовго. До речі, дві перемоги поспіль — теж уперше в Лізі чемпіонів для тренера. Флорентіно Перес заявив, що Зідан «може залишитися тренером «Реала» до кінця життя».\nХамес Родрігес: самотність у ЛЧ\nУ Твіттері колумбійця — фотографії з Кубком чемпіонів, журналістам він заявив, що хоче залишитися в «Реалі». Але важко не помітити той факт, що Хамес не потрапив до заявки на головний матч сезону. Він, зрозуміло, був разом з командою, але всюдисущі іспанські репортери зняли, як він зі стадіону йде до клубного автобуса «Реала» — першим з футболістів і набагато раніше за всіх інших. Молодий Марко Асенсіо (який вартував три мільйони євро) потрібніший Зідану, ніж зірка вартістю 85 млн. євро.\nТретій Кубок чемпіонів Каземіро\nЗ чиєїсь подачі увійшло в моду називати Каземіро «недооціненим» і «непомітним» гравцем. Але ці визначення давно застаріли. Ну який він непомітний, якщо перед фіналом Массіміліано Аллегрі каже: «Найважливіший гравець у «Реалі» — Каземіро. Без нього руйнується командний баланс. Каземіро виконує на полі роботу, яку не зробить ніхто інший. Його гра має вирішальне значення». До речі, це допомогло. Каземіро не тільки забив переможний гол, а й зі своєю основною роботою впорався чудово — сім відборів за матч. І це вже нікого не дивує. Каземіро 25 років, він — чемпіон Іспанії, гравець збірної Бразилії і вже тричі переможець Ліги чемпіонів.\nГол Манджукича: немає слів\n«Немає слів, щоб описати це», — сказав про гол Манджукича «ножицями» Алан Ширер. І це справді так…\nЖах у Турині\nФан-зона в Турині перед початком фіналу Ліги чемпіонів мала вражаючий вигляд. На площі Сан-Карло зібралися тисячі людей різного віку. Але коли матч уже підходив до завершення, в натовпі щось розірвалося. Як з’ясувалося згодом, це була петарда, яку підірвали підлітки з криком «Бомба!» Почалася паніка: натовп кинувся бігти, але фан-зона являла собою простір, з трьох боків оточений будинками. Люди лізли практично одне на одного… За останніми даними, кількість постраждалих сягла 1527 осіб. У важкому стані семеро, в тому числі одна дитина. Скласти враження про те, що відбувалося на площі, допомагає… розкидане взуття. Під час тисняви з людей злітали туфлі і кросівки. Вони потім були розкладені на площі на випадок, якщо господарі повернуться.\n«Ювентус»: другий назавжди\nРекорд з шести поразок у фіналах побитий. Він також належав «Ювентусу». Все так погано, що авторитетна «Gazzetta dello Sport» вийшла з красномовним заголовком «Це прокляття» на титульній сторінці. Рівно 20 років тому вони програли «Боруссії» 1:3 і відтоді у фіналах незмінно поступаються. П’ять поразок у п’яти фіналах поспіль — це теж рекорд, чи, точніше, антирекорд.\nСклад «Реала»: 9 із 11-ти грали в минулому фіналі\nІско замість травмованого Гарета Бейла і Рафаель Варан замість Пепе, який залишає команду, — ось і всі зміни в «Реалі». Команда не тільки вперше в Лізі чемпіонів зберегла титул, а й зробила це без «свіжої крові». І Варан, і Іско були в команді й рік тому, проте оновлення «Реала» вже поруч. Марко Асенсіо, Матео Ковачич, Начо, Лукас Васкес уже довели свою користь у цьому сезоні. «Реал» виграв останній матч старою гвардією, але загалом за сезон Зідан застосував ротацію в безпрецедентному масштабі, тому до головної гри всі лідери підійшли в найкращій формі.\nПозначки: Ліга чемпіонів, факти, футбол


Чашка "Google" - Flex print\nГоловнаПосудЧашкиКласична біла чашкаЧашка “Google”\nКласична біла чашка, Чашки, Посуд\nЧашка “Google” виготовлена з якісної кераміки, має білу поверхню та ручку. Зовні нанесене зображення фотографічної якості. Чіткий, яскравий малюнок додає гарного настрою користувачеві посуду. І хоча чашка (кружка) є предметом повсякденного користування, з часом принт не змінює колір, не тьмяніє і не стирається.\nКатегорії: Класична біла чашка, Чашки, Посуд\nБудьте першим, хто залишив відгук на "Чашка “Google”" Скасувати відповідь