Розвиток природно-заповідних територій з радянських часів по сьогоднішній день (реферат) - Екологія - Архів якісних рефератів\nРозвиток природно-заповідних територій з радянських часів по сьогоднішній день (реферат)\n1. Особливості формування природно-заповідної мережі в Україні в 1920-1930-их pоках.\n2. Проблема розвитку заповідних територій з радянських часів по сьогоднішній день\nСучасна мережа природних заповідників України сформувалася внаслідок праці багатьох поколінь природоохоронців. Заснування нових заповідних територій в усі часи було справою непростою. Інколи, залежно від суспільно-політичних обставин, організатори заповідників навіть важили власним життям, йдучи всупереч партійно-державній лінії. Саме такими складними були 1920-1930-ті рр. Розвиток заповідної справи в цей період частково висвітлювали деякі автори (Борейко, 1998, 2001а, 20016; Вайнер, 1991 та ін.). Однак, розглядаючи зазначену тему в широкому контексті інших проблем, вони не мали змоги детальніше зупинитися саме на подіях 1920-1930-х рр.\nСтворення заповідних територій на теренах України відбувалося в процесі творчого осмислення уже напрацьованого міжнародного досвіду. На початок XX ст. у світі чітко визначилися "американський" та "західноєвропейський" шляхи заповідання природи. Значний внесок у розвиток теоретичного підгрунтя заповідної справи зробили російські вчені: І.П. Бородін, Д.М. Анучин, В.В. Докучаєв, Г.О. Кожевніков та ін. Зокрема, В.В. Докучаєв пояснював мету заповідання степів: "... щоб зберегти цей оригінальний степовий світ нащадкам назавжди; щоб спасти його для науки (а частково і практики); щоб не дати безповоротно загинути у боротьбі з людиною цілому ряду найхарактерніших степових рослинних і тваринних форм, держава мусила б заповісти ... більшу або меншу ділянку первісного степу і надати його у виключне користування первісним степовим мешканцям, якими є вищезазначені, нині вимираючі організми..." (Докучаев, 1951).\nУ 1894 р. в луганських степах біля р. Деркул В.В. Докучаєв заснував перший в царській Росії науковий заповідник площею 35 десятин (Талиев, 1915). Цей приклад спонукав до створення приватних заповідних територій (Асканія-Нова Фальц-Фейна, ліси графа Кочубея та ін.).\nВ період української національної революції (1917-1920 рр.) ініціаторами заповідання природи стали члени Українського Наукового Товариства. Центральна Рада підтримувала природоохоронні ініціативи вчених. За пропозицією археолога М.Ф. Біляшівського на початку 1918 р. при Секретарстві Земельних Справ було створено Відділ охорони пам'яток природи, при якому діяла Постійна комісія під головуванням проф. П.А. Тутковського. Особлива увага приділялася розробці проектів цілинних заповідників, готувалася інвентаризація цікавих ландшафтів та законопроект по їх охороні. П.А. Тутковський склав анкету для обліку пам'яток природи. Проте, діяльність комісії гальмували військові дії і розруха.\nВперше широко обговорювалися концепції заповідання природи на нараді природників України в серпні 1918 р. Зокрема, професор В.І. Талієв, проаналізувавши світові тенденції в заповідній справі, відзначив, що "американський напрямок має широченний масштаб і скоріше б'є ... на широкий розмах, ніж на глибокий зміст розвитку справи охорони природи..." Вчений зробив висновок, що Україні більш підходить німецький напрямок, пристосований до умов заселеної Європи. Цю думку підтримали інші учасники зібрання. У постанові наради по доповіді В.І. Талієва планувалося прийняти закон про охорону природи і створення національних парків (заповідних ділянок), а при виробленні законів про землю, ліси, мисливство і рибальство враховувати інтереси наукової охорони природи.\nУчасники наради вказували на природні об'єкти, що потребували негайної охорони. Зокрема, В.Ф. Ніколаєв запропонував оголосити національними парками або ж природними заповідниками у Полтавській губернії степи у Струківській та Карлівській економіях Костантинопольського повіту та ліси князя В.С. Кочубея; взяти під охорону держави рідкісні сфагнові болота біля села Коржі Переяславського повіту та вздовж рік Супою і Удаю. П.А. Тутковський звернув увагу на охорону геологічних пам'яток (Протоколи..., 1918).\nУ постанові по доповіді К. Залєського "Сучасне становище Асканії-Нова" цей приватний заповідник визнали "дорогоцінним пам'ятником природи України" і рекомендували терміново перетворити у "національний степовий заповідник України". Необхідно відзначити, що у 1920-х рр. ще не було чіткого розмежування понять: національний парк, заповідник, пам'ятка (тоді "пам'ятник") природи, дуже часто ці слова мали один і той же зміст.\nУчасники наради звернулися до Ради Міністрів з пропозицією негайно оголосити Асканію-Нову на Херсонщині, Святі Гори на Харківщині, Струківський степ та Диканьські ліси на Полтавщині "національними парками"(Полтавские новости, 1918).\nЗаповідання природи відбувалося поетапно. Спочатку планувалися заповідні території для збереження окремих видів тварин. Так, 4 жовтня 1918 р. Лісокультурний відділ Лісового департаменту Міністерства Земельних Справ звернувся до Управління хліборобства та державного майна з проханням зібрати дані про місцезнаходження бобра, щоб узяти ці місця під охорону держави. Важливо, що при виявленні поселень бобра допускалася можливість вилучення приватних земель із державною компенсацією, щоб створити там заповідник (Чорна, 2007).\n20 листопада 1918 р. Лісокультурний відділ повідомляв Департамент держмайна про території, які слід рахувати заповідниками "на весь час їх існування": Солоно-Озерна дача Олешківського лісництва площею 1999, 53 дес. та Чорноліська дача площею 75 дес.\nВелась робота по збереженню приватного заповідника Асканія-Нова. Після доповідної записки генералмайора П.К. Козлова 29 листопада на засіданні Фізико-математичного відділенні УАН вирішили видати заповіднику Асканія-Нова "охоронний лист" від Академії.\nНеобхідно підкреслити, що, незважаючи на політичні розходження, всі українські національні уряди підтримували природоохоронні ініціативи учених. Велике значення мало утворення Української Академії наук, Сільськогосподарського Вченого Комітету Міністерства Земельних Справ, які на державному рівні займалися заповіданням природи. Однак, через війну і часту зміну влади, не вдалося до кінця здійснити аграрну реформу, з якою пов'язувалися ключові проблеми створення заповідників.\nІз встановлення більшовицької влади в Україні не припинилася природоохоронна діяльність Сільськогосподарського Наукового Комітету України, який продовжив роботу у складі Народного Комісаріату Земельних Справ УСРР. Про вплив і потенціал СГНКУ свідчить те, що у 1919 р. націоналізовані колишні монастирські та царські володіння поблизу Києва (лісовий масив із озерами Конча і Заспа) було передано у підпорядкування СГНКУ для збереження цінних місць нересту дніпровської риби.\nВідповідно до декретів Раднаркому України, колишній маєток Ф.Е. Фальц-Фейна Асканія-Нова спочатку був проголошений "Першим народним заповідним парком України" (1919 р.), а з 8 лютого 1921 р. став Державним заповідником Асканія-Нова, на який покладалося завдання збереження та вивчення цілинного степу та його природи (Зб. узаконень..., 1919).\nПриродно-заповідна діяльність вчених проходила на тлі переважної неосвіченості населення. Необхідно було пояснити широкому загалу необхідність вилучення земель із господарського вжитку. У 1918-1919 рр. вийшла низка брошур, де із патріотичної, меркантильної та наукової точок зору пояснювалася необхідність охорони окремих ділянок природи. Зокрема, В.І. Талієв підкреслював, що краса природи є "національним багатством на терені духовності" і не менш вартісна, ніж матеріальні чи культурні надбання (Талиев, 1914). Разом з тим, автор звертався до меркантильних інтересів читачів, показуючи саме на прикладі українських губерній яке "покарання" уже отримала людина від природи в зв'язку зі своєю непродуманою діяльністю (ріст ярів, наступ пісків тощо).\nЕдуард (Микола) Шарлемань на перший план ставив наукові аргументи. Флору і фауну він розглядав в історичному контексті (наводив списки зниклих тварин і рослин), звертався до досвіду Західної Європи та Америки по створенню природних охоронюваних територій, розповідав про існуючі приватні заповідники в Україні (Шарлемань, 1918).\nУ роботі Г.О. Бризгаліна (1919) "Охорона пам'яток природи на Україні" вперше в природоохоронній літературі подавався регіональний (Харківщина, Полтавщина, Київщина, Катеринославщина, Таврія, Херсонщина, Поділля, Волинь) перелік лісів, степів, скелястих утворень, що потребували державної охорони.\nПродовжувалося практичне втілення ідей заповідання природи. 29 грудня 1921 р. Колегія Наркомзему прийняла постанову про заснування поблизу Києва Державного рибного заповідника "Конча-Заспа", до якого ввійшло 250 дес. заплав, озер та луків. Спочатку державного фінансування не було. На початку 1920-х рр. заповідник існував виключно за рахунок продажу сіна ("від продуктів з лучних ужитків")(Чорна, 2004).\nДо природно-заповідної діяльності підключилася і створена 1921 р. Всеукраїнська Спілка Мисливців та Рибалок, яку очолив професор В.Г. Аверін. Вона не лише турбувалася про збереження промислових видів фауни, організацію мисливських заказників, але й обстоювала, пропагувала створення природних заповідників. Спілка ініціювала перед НКЗС заснування заповідників в районі поширення лосів, оленів, бобрів та вихухолів (Протокол V з'їзду..., 1925).\nЗ 1922 р. діяв Всеукраїнський Археологічний Комітет (ВУАК) Всеукраїнської Академії наук (ВУАН). Поряд з охороною пам'яток культури і мистецтв він займався обліком та охороною пам'яток природи. На місцях діяли уповноважені ВУАК, від активності яких багато залежало ставлення місцевої влади до природоохоронних проблем.\nУже в цей час розроблялися грандіозні плани по створенню цілої мережі природних заповідників, які б репрезентували різні географічні райони України. Комісія з охорони природи СГНКУ провела у 1923-1924 рр. інвентаризацію пам'яток природи, щоб "виділити з них найцінніші, що з них уклалася б планово сітка державних Заповідників України, яка б законодавчим шляхом була закріплена поруч із реальним забезпеченням забутків природи цієї сітки". Зокрема, Флористичне бюро (професор И. Пачоський) Ботанічної секції склало карту ботаніко-географічних районів України та ботаніко-географічний нарис української флори. Було обстежено флору цілин Кочинівського, Молчанівського, Краснопавлівського степів на Катеринославщині, Ракитнянського бору та луків на Харківщині. Збирався матеріал (в основному, М.В. Шарлеманем) для наукового обгрунтування заснування лісового Поліського заповідника на Житомирщині.\nСправу визначення нових заповідних територій неможливо було вирішити лише силами самих вчених. На основі добровільного і безплатного співробітництва залучалося широке коло кореспондентів (дописувачів). Селяни, вчителі, кооператори, студенти, агрономи надсилали відповіді на анкету СГНКУ "Про обслідування забутків [пам'яток] Української природи". Було розіслано 4000 анкет. Зверталась увага на ботанічні, зоологічні пам'ятки, мальовничі ландшафти, цікаві геологічні об'єкти (Коротке справоздання ..., 1924).\nНад обгрунтуванням необхідності заповідання працювали не лише ботаніки та зоологи, але й геологи, географи, метеорологи. Значну територію радянської України обстежив голова Українського Геологічного Комітету професор Б.Л. Лічков. Активним організатором і безпосереднім учасником досліджень проектованих та створених природних заповідників був геолог В.В. Різниченко, який став ініціатором заснування Державного лісостепового заповідника імені Т.Г. Шевченка (нині Канівський природний). Вчений дав першу детальну характеристику місцевості біля могили Тараса Шевченка та району Канівських геологічних дислокацій, обгрунтував необхідність заснування "Шевченковогірського державно-національного заповідного парку". Це була науково-обгрунтована концепція діяльності комплексного природного заповідника, в якому планувалася діяльність наукових відділів: лісового, меліорації, геології та гідрогеології, археології, охорони природи, метеорології, ботаніки, астрономії та охорони могили Т.Г. Шевченка.\nУвага природним заповідникам приділялася і на Всеукраїнському з'їзді по вивченню продуктивних сил й господарства України (Харків, грудень 1924 січень 1925 рр.). Тут створення мережі природних заповідників розглядалося у контексті проблеми природного районування України, яка мала велике значення для народного господарства. Завдяки цьому виступи природоохоронців (академіка О. Фоміна, професорів О. Янати, М. Шарлеманя, В. Лучицького, В. Крокоса та В. Лічкова) знайшли відображення у постанові "Про стан і перспективи розвитку сільського й лісового господарства України".\nВченим постійно приходилися відстоювати свою концепцію функціонування природних заповідників. Особливо це проявлялося на прикладі заповідника Асканія-Нова, де постійно існували протиріччя між господарською діяльністю, яку підтримувало керівництво Наркомзему, та науковцями зоологічної, ботанічної секцій, Комісії охорони природи СГНКУ, які виступали проти спроб розорювання або експлуатації цілини. Вчені дотримувалися думки, що на першому плані мусить бути виконання наукових завдань, а господарській частині відводилося допоміжне значення.\nНа початку 1925 р. у Наркомземі перемогли прибічники створення у заповідних степах великої "хлібної фабрики"(Колодько, 1925). Ця пропозиція знайшла підтримку РНК УСРР, яка 9 квітня 1925 р. видала відповідну постанову. Зважаючи на "нове бачення" перспектив заповідника, Уряд зобов'язував Наркомзем розробити положення про Держзаповідник імені Раковського (Асканія-Нова). Це завдання виконав заступник голови СГНКУ проф. О.А. Яната. 25 квітня 1925 р. він подав Доповідна записку "Про основи науково-операційного плану 1-го Державного Степового заповідника УСРР "Чаплі" ім. Раковського (на десятиріччя)". По суті, вона суперечила квітневій Постанові РНК. На прикладі Асканії вчений аргументовано доказував необхідність існування природних заповідників, їх наукове значення. Основні положення документу і нині не втратили актуальності. О.А. Яната підкреслював, що розвиток людської культури з її технікою, "швидко змінює обличчя природи", тому основне завдання заповідника, "як важлива державна потреба", "охороняти від знищення зацілілі забутки природи".\nПрофесор О.А. Яната передбачав глобальні негативні зміни внаслідок недбалого ставлення людини до природи: із зникненням природної фауни та флори "змінюються грунти, водний режим, а нарешті і клімат." Заповідники він називав "оазами, де зберігається незайманою природа", "живим музеєм "пам'ятників природи", а також осередками дослідження природних умов своїх районів. На прикладі заповідника Асканія-Нова О.А. Яната доводив, що саме великі суцільні заповідні масиви забезпечують збереження цілого комплексу природних умов, до кліматичного включно. У "Доповідній записці" головна роль у заповіднику відводилася Науково-степовій станції із відділами: метеорологічним, гідрологічним (з гідрогеологією), грунтознавства (з геологією), ботанічним, зоологічним та економічним. Побічні завдання покладалися на зоопарк, ботанічний сад, зоотехнічну та фітотехнічну станції. Називалися допоміжні наукові установи: музей, бібліотека, архів.\nІдеї професора О.А. Янати знайшли підтримку в Народному Комісаріаті Освіти України. У зверненні Наркома О.Я. Шумського до РНК "Про негайні заходи в справі Державного Степового заповідника імені Раковського" було прохання відмінити постанову РНК від 9 квітня 1925 р.\nВиступи природоохоронців дали позитивний результат. 23 липня РНК України призупинила дію своєї постанови і доручила НКО скласти комісію із представників різних відомств України та Росії для детального обстеження території заповідника. Комісія працювала 15-31 серпня 1925 р. під керівництвом Г. Калюжного (Робітничо-селянська інспекція) та президента ВУАН В. Липського. За результатами перевірки було рекомендовано не лише відмінити квітневу постанову РНК України, але й залишити заповіднику 30 000 десятин цілинних земель, а також приєднати нові території: острови Джарилгач, Чурюк і Тендра; відділити від наукової частини господарську, обмеживши її діяльність; налагодити бюджетне фінансування заповідника. Щоб унеможливити знищення цілинних степів, Наркомзем повинен був здійснювати керівництво заповідником колегіально із Наркомосом.\nПоруч із проблемами існуючих заповідників, приділялася увага і невеликим за розмірами, але цінним острівцям природи. Так, 7 жовтня 1925 р. на засіданні Малої Президії ВУЦВК було вирішено закріпити як заповідну за ВУАН цілинну ділянку площею 180 дес. в Карлівському районі на Полтавщині.\nПожвавилася природно-заповідна діяльність із запровадженням в УСРР наприкінці 1925 р. при Управлінні Науковими Установами посади центрального інспектора з охорони пам'ятників природи (з початку 1930-х років замість "пам'ятник" вживається "пам'ятка"), яку посів професор О.С. Федоровський. Територія республіки поділялася на чотири Краєві інспектури по охороні природи: Харківську (очолив Є.М. Лавренко), Дніпропетровську (професор М.П. Акімов), Київську (М.В. Шарлемань) та Одеську (професор О.О. Браунер) (Лавренко, 1927).\nМузеї, інспектури по охороні природи, окружні відділи народної освіти отримали від центрального інспектора "Анкету для збирання відомостей про існуючі й бажані заповідники", в якій запитувалося про дотримання режиму охорони уже відомих пам'яток природи та заповідників і об'єктів, що необхідно було взяти під охорону держави.\nНе бажав здавати свої позиції і Наркомзем. 16 листопада 1925 р. Президія СГНКУ Наркомзему створила спеціальну підкомісію в складі Комісії охорони природи СГНКУ, до якої ввійшли представники різних відомств. Перед нею поставили завдання розробити принципи управління заповідниками, що перебували у віданні НКЗС. У грудні 1925 р. ухвалили створити (на підставі анкетного обстеження території України 1924 р.) заповідний фонд пам'яток природи. Вкотре дійшли висновку, що у справі створення "заповідного фонду забутків природи та оголошення в законодавчім порядку сітки заповідників та заказників зволікання не допустиме".3\n16 червня 1926 р. вийшла Постанова ВЦВК та РНК УСРР "Про пам'ятники культури і природи", відповідно до якої пам'ятки культури і природи, що мали наукове, історичне або мистецьке значення, передавалися у відання Народного Комісаріату Освіти, при якому створювався Український Комітет Охорони Пам'ятників Природи (УКОПП). Він мав право нагляду за дотриманням природоохоронного режиму у заповідниках незалежно від їх підпорядкування. Отже, НКО через УКОПП контролював заповідні території, підпорядковані Наркомзему та ВУАН.\nПроте, прийняття Постанови не означало вирішення нагальних завдань заповідної справи. М.В. Шарлемань на початку 1927 р. писав про відставання України від РСФРР і Білорусії, зазначаючи, що "Такий стан не можна ані в якому разі визнати за задовільний. Україна мусить бути вкрита мережею заповідників, які б цілком відбивали її природу" (Шарлемань, 1927).\nУ регіональній пресі другої половини 1920-х рр. після виходу природоохоронного закону регулярно публікувалися "Обов'язкові постанови" Окружних виконавчих комітетів про оголошення природних заповідників республіканського значення. Однак їх рішення не завжди підкріплювалися урядовими постановами.\nВагомою для місцевих природоохоронців була підтримка Комісії охорони природи СГНКУ, яка у березні 1927 р. звернулася до НКЗС з проханням дати розпорядження Окружним земельним відділам про заборону розорювання степових цілин. Проекти відповідних листів додавалися із висновком: "Ці цілини з цього часу пропонуються Вам залишити неораними до часу, коли їх буде обслідувано та вирішено справу про те, чи слід їх залишити неораними назавжди, оголосивши заповідними".\nЛисти направлялися до Окружних земельних відділів. Відповідно їх змісту Павлоградський ОЗВ мав подбати про збереження цілинного степу в Лозівському районі площею 1000 десятин; Маріупольський ОЗВ зберегти Хомутовський степ (1095 дес.), "Кам'янистий степ" коло ст. Лозівка Люксембурзького р-ну, цілини колонії Принцефельд (150 дес.), цілинну ділянку площею 200 дес., цілини Клейфера (110 дес.); Херсонський ОЗВ зберегти ковиловий степ на пісковому грунті та полиновий степ з приморськими солончаками у семи місцях загальною площею більше 12 000 десятин; Полтавський ОЗВ Струківський степ, "Степ Гановецької", степ "Вільний" загалом бульше 500 дес.\nПолтавський Окрвиконком у квітні 1927 р. оголосив заповідниками 19 урочищ у Полтавській окрузі (Більшовик Полтавщини, 1927). Про їх цінність роз'яснювалося населенню у пресі. Так, про заповідник державного значення Урочище Парасоцьке площею 139 дес. повідомлялося, що там знаходилися дерева віком до 300 років. Крім того, це була крайня межа поширення грабу на схід. Водилися рідкісні для Полтавщини звірі: куниця, видра, горностай.\nОдночасно велика увага приділялася островам та узбережжю Чорного та Азовського (тоді Озівського) морів традиційним місцям масового гніздування птахів. Наприкінці 1925 р. розпочалася підготовча робота по створенню приморських заповідників. У 1926 р. співробітники СГНКУ і Державного заповідника імені Х. Раковського здійснили обстеження місцевостей для обгрунтування доцільності заповідання островів. Результатом клопотань науковців і громадськості стала Постанова РНК УСРР від 14 липня 1927 р. "Про утворення Надморських заповідників на берегах Чорного та Озівського морів". Новостворені заповідники визначалися як республіканські й підпорядковувалися Наркомзему. їх дослідна станція мала орнітологічний та іхтіологічний напрям роботи.\nСвій внесок у загальну справу охорони природи та створення заповідних ділянок здійснювала і ВУАН. У листопаді 1926 р., за пропозицією М.В. Шарлеманя, ВУАН звернулася до Всеукраїнського управління лісами та Коростенського лісового управління з проханням зберегти Корабельну дачу, де знаходилися дуби віком 400-500 років.1 Завдяки цьому в лютому 1927 р. ВУПЛ оголосило особливо цінну частину Корабельної дачі заповідною.\nДля наукового обгрунтування створення мережі природних заповідників по всій території радянської України потрібно було провести детальну інвентаризацію цінних природних ділянок. Професор О.А. Яната звернувся у травні 1927 р. до РНК УСРР з "Доповідною запискою в справі одноразового обслідування території України з метою встановлення заповідного фонду та сітки заповідників Республіки." Вчений переконував, що: "Справа охорони природи має проводитися шляхом організації заповідників, що мають на своїй території зберігати природу в усьому її первісному складному комплексі і науково вивчати їх. Заповідники мають бути організовані по характерних районах України, на територіях, достатніх для повного збереження в них останків природи".3 Роботу планували провести спільно з НКО, оскільки той мав широку мережу низових природоохоронних установ. За результатами обстеження виробити "Проект заповідного фонду України" і подати на затвердження РНК та ВУЦВК. План за своєю науковою глибиною, постановкою завдань та власне й територіальними межами був справді грандіозним. Україна могла здійснити стрімкий ривок у вирішенні природно-заповідних проблем. Проте, кошти на проект О.А. Янати уряд України не виділив. У той же час нависла загроза над існуванням самого СГНКУ. Настійливо звучали пропозиції про реорганізацію Комітету.\nГолова СГНКУ професор О.Н. Соколовський у березні 1927 р. в "Доповідній записці" до наркома НКЗС О.Г. Шліхтера звертав увагу, маючи на увазі і заповідну справу, на незадовільне становище сільськогосподарської науки в Україні. Він зазначав, що Україна втрачає свій науковий потенціал в той час, коли Ленінград та Москва "втягують в себе усі наукові сили Союзу, оголюючи, обезкровлюючи таким чином т. зв. периферію..." Професор відзначав, що штат Наукового Комітету в Україні постійно зменшується, а аналогічні наукові установи Союзу й РСФСР мають величезні наукові кадри по декілька сот осіб.\nНезважаючи на це, у 1927 р. була припинена діяльність СГНКУ, зусиллями якого, за активної допомоги природоохоронної громадськості, були закладені основи і розпочата робота чотирьох природних заповідників республіканського значення, проведена ціла низка заходів по виявленню заповідних територій і надання їм статусу заповідників місцевого значення.\nТиск держави на природоохоронців, вимоги виконувати завдання соціалістичного будівництва, змушував вчених, задля збереження існуючих заповідників і заснування нових, йти на компроміс щодо трактування самого поняття "заповідник". Природні заповідники розглядалися як місце, де можна вивчати "продуктивні сили природи", щоб потім набуті знання використати в соціалістичному господарстві. Такий погляд відбився, зокрема, у "П'ятирічному плані вивчення продукційних сил сільського господарства України" 1927 р., де "охорона природи" виділялася окремим пунктом (збереження та вивчення незайманих залишків степових цілин, лісів, луків, боліт шляхом створення заповідників у різних природних районах України з можливістю використання набутого досвіду в майбутньому).\nУ 1927-1928 рр. УКОПП підготував матеріали (наукове обгрунтування, проект постанови РНК, кошторис та штати заповідника) до проголошення Першого державного лісового заповідника "Корабельний Гай" на Коростенщині. Велася підготовча робота по створенню заповідників "Чорний Ліс" і "Боковеньківський парк". Однак, ці проекти навіть не були взяті до розгляду РНК.6\nЄдиним успіхом в реалізації задуманого був вихід 19 червня 1928 р. Постанови РНК УСРР "Про утворення пісчаних заповідників в районі Дніпрового низу"(Вісти ВУЦВК, 1928.). Новий заповідник охоплював Іванівський (Оджигілський) пісковий масив Голопристанського району Херсонської округи між селами Рибалч'я та Іванівка, а також західну частину Чалбаського піскового масиву разом з так званими "Буркутськими плавнями". До нього входили також цілинні ділянки між селами Копані та Чалбаси Голопристанського району. Природний заповідник знаходився у віданні Наркомзему з умовою, що наукова робота в ньому погоджуватиметься з НКО.\nБуло підготовлено проект постанови РНК України про створення Другого Державного Степового заповідника Сходу України. Він мав об'єднати Михайлівську цілину Сумської округи, Стрілецький та Лимарівський степи Старобільської округи, урочище "Кам'яні Могили" та інші цілинні степи, що належали кінзаводам. Однак, цей проект також не був реалізований. Окремі цілини отримали статус заповідників місцевого значення.\nМісце природних заповідників в умовах соціалістичної перебудови країни спробували визначити учасники Першого Всеросійського з'їзду по охороні природи (Москва, вересень 1929 р.). У його роботі взяли активну участь представники України (В.Г. Аверін, В.В. Станчинський, О.Ф. Скоробагатий, М.С. Шалит). З'їзд показав наслідки "соціалістичного природоохоронного виховання" молоді. Делегат від організації юних натуралістів П. Смолін заявив, що "гола ідея консервації природи органічно чужа активній молоді, а особливо радянській, захопленій пафосом будівництва і реконструкції" А Кисельов із Воронежського державного заповідника вважав, що заповідники "не богодільня для звірів і птахів, бажано реакліматизувати всіх цінних тварин і птахів" (Труды... 1930).\nЗвучали заклики "Догнати і перегнати капіталістичні країни" в справі організації національних парків, перетворивши в них наявні природні заповідники.\nВагомо прозвучали виступи представників від України. Так, М. Шалит запропонував створити Термінологічну комісію для ліквідації різночитань в теоретичних засадах природно-заповідної справи, наголошуючи, зокрема, на недопустимість ототожнення понять "заповідник" і "заказник".\nГрунтовну доповідь про стан охорони природи в Україні зробив професор В. Аверін. За його даними можна скласти мережу заповідних територій радянської України станом на осінь 1929 р., однак деякий фактичний і цифровий матеріал не збігаються із тим, що подавали в тогочасних виданнях. Це пояснюється відсутністю єдиного державного реєстру природно-заповідних територій, що спричинило до різночитань стосовно кількості охоронюваних об'єктів, їхньої площі тощо.\nВ резолюціях з'їзду основне завдання природних заповідників зводилося до необхідності "вивчення природи як бази господарської діяльності".\nСуспільно-політичне життя в країні вносило суттєві корективи у природно-заповідну діяльність. Наприкінці 1929 р. розпочинаються репресії природоохоронців. В числі перших арештовані співробітники Всеукраїнського Управління Лісами Наркомзему за звинуваченням у збереженні колишніх приватних лісів від використання у народному господарстві під виглядом заповідників. Так, відомий лісовод професор В.Я. Гурський "зізнавався": "Щоб приховати надто цінні приватновласницькі лісові ділянки й охороняти їх від експлоатації, всіма засобами намагалися вберегти їх під флагом заповідників, добиваючись цього в Головнауки, ВУАН тощо". Називалися Славутські ліси Сангушко, ліси Потоцького, володіння Кенігів. Таким чином, згадані території не стали заповідними (Вісті ВУЦВК..., 1930).\nНаприкінці 1920-х рр. гострої критики зазнає Всеукраїнська Академія наук. Під репресії потрапила й стара наукова інтелігенція, яка була генератором природоохоронних ідей. Природно-заповідна діяльність ішла на спад, але загальмувалася не відразу. Так, спробу теоретичного узагальнення природоохоронної діяльності 1920-х рр. здійснив професор М.П. Акімов, інспектор Дніпропетровської краєвої інспектури охорони пам'яток природи. У збірці 1930 р. "Охороняймо пам'ятки природи. Матеріали до охорони природи Середньої Наддніпрянщини" він пояснював зміст понять "пам'ятки природи" і "заповідник". "Пам'ятками природи" вважалися ділянки природи, майже не пошкоджені діяльністю людини. Це могли бути як окремі об'єкти, так і частини степу, лісу, тощо. Тобто "пам'ятка природи" мала самодостатню цінність, незалежно від людини. "Заповідниками" називалися "пам'ятки природи", взяті під охорону держави, місця, де заборонялася господарська діяльність людини. Подавася реєстр пам'яток природи Середньої Наддніпрянщини, їх класифікація та детальний опис, карта "Розповсюдження тварин, що рідко трапляються в межах Дніпропетровської інспектури охорони природи" та низка документів, що регламентувала природно-заповідну діяльність.\nЩе одну спроба стати на захист природних заповідників була здійснена на IV Всесоюзному з'їзді зоологів, анатомів і гістологів (1930 р., Київ). Вчені з тривогою відзначали, що натиск господарських органів на природні заповідники і заказники призводить до зменшення їх площ, використання природних угідь. Підкреслювалася помилковість думки, що в період інтенсивного будівництва і всестороннього використання багатств країни охорона природи не є актуальною і важливою державною справою. Відзначалося, що з метою збереження резервів виробничих сил, а також для порівняльного вивчення природних багатств заповідників, як стандартів первісної природи, нинішня площа заповідників не тільки не повинна зменшуватися, а, навпаки, мусить збільшуватися. Учасники з'їзду звернулися до Уряду СРСР, а також союзних республік підтвердити необхідність подальшого існування природних заповідників і пам'яток природи в недоторканому стані, запропонувати відомствам найближчим часом збільшити площу заповідників для забезпечення, в першу чергу, різноманітних господарських та дослідницьких проблем.\nБез сумніву, основним теоретиком заповідної справи 1920-х рр. був професор О.А. Яната. У жовтні 1930 р. вчений підготував "Положення про державні заповідники Наркомзему та напрямок науково-дослідчої та експериментальної роботи в них". Идучи на певні компроміси, автор намагався відстояти недоторканість заповідників. Вони визначалися як ділянки "дикої природи, які знаходяться під охороною закону від усякого пошкодження їх природи з метою найдоцільнішого використання їх для науково-дослідчої експериментальної та культурної роботи". Відповідно до завдань, що стояли перед заповідниками, цінності їх природи, заповідники поділялися на республіканського та місцевого значення. Окремі об'єкти дикої природи, що мали особливу наукову цінність, передбачалося оголошувати пам'ятками природи. Завдання природних заповідників полягало в охороні природи як зразка первісного стану для певного району; вивчення та дослідження комплексу природи заповідників в інтересах народного господарства; реставрації колишньої фауни та флори; використання заповідників для екскурсій та культпоходів.\nВідповідно до об'єктів, цінність яких послужила причиною утворення заповідника, вони поділялися на комплексні, зоологічні, ботанічні та інші.\nАдміністративно-господарське та наукове керівництво заповідника покладалося на дирекцію заповідника. Охорона території проводилася службою охорони заповідника, яка повинна була мати встановлену форму та користуватися правами, зазначеними в окремому про це положенні. Керівний персонал заповідника призначався Наркомземом. Засновувався заповідник на підставі постанови Колегії НКЗС, затвердженої РНК та діяв відповідно до свого Статуту.\nВажливою подією у природно-заповідній справі став вихід першого реєстру природних заповідників та пам'яток природи України, укладений М.С. Шалитом (1932). Тут вперше чітко розмежовувалося поняття "пам'ятка природи" (зарєєстровано 125) і "природний заповідник" (8 у віданні НКЗС, НКО та ВУАН). Окремо виділялися парки та сади, що на перших порах також відносили до заповідників. Подано розподіл існуючих пам'яток природи та заповідників за адміністративними районами. Недоліком цього реєстру було те, що до нього занесені об'єкти, взяті на облік УКОПП, як варті заповідання, але котрі ще не отримали юридичного статусу заповідності.\nЗвичайно, на функціонування природних заповідників впливала і політика колективізації. Із початку 1930х рр. природні заповідники все більше втягуються у виконання господарських функцій.\nОсобливо скрутним було становище заповідників під егідою ВУАН. У 1931 р. Президія ВУАН не підтримала пропозиція М.В. Шарлеманя організовувати особливу комісію "для завідування заповідниками ВУАН з огляду на те, що кожний заповідник перебуває під керівництвом певної академічної катедри".1 За відсутністю стратегії розвитку природних заповідників ВУАН, вони перетворювалися або в бази відпочинку академіків (заповідник "Гористе"), або в радгосп (імені Максимовича). Так в "Інструкції для керівництва заповідником імені Максимовича Всеукраїнської Академії наук" (1931 р.) відзначалося, що у заповіднику "має проводитися зразкове господарство городнє, садове, насінницьке, лісове, тваринне тощо, що відіграватиме допоміжну ролю для розплідника [експериментальних рослин та тварин], в зв'язку з чим воно повинно бути за взірець для трудящих мас УРСР, зокрема, для місцевого населення"(Чорна, 2005а)\nЗаповідники ВУАН охоплювали три біогеографічні зони УСРР: Полісся, Лісостеп та Степ. Детальну їх характеристику дав М.В. Шарлемань: "1) Гористе коло Старосілля (20 км на північ від Києва, що характеризує природу Полісся на межі з Лісостепом, природу борової тераси вододілу Дніпра та Десни. 2) заповідник імені Максимовича в Прохорівці, що репрезинтує почасти культурний край, почасти природу другої давньоалювіальної тераси. 3) так званий "Академічний степ" на Червоноградщині, характерний барвистий типчаково-ковильовий степ". Вчений наголошував, що ці заповідники не відповідають своїй назві, оскільки у ВУАН "помічається деяке перекручування поглядів на завдання заповідників. Дехто гадає, що заповідник є база для господарського використання лісу на паливо, будівлі, дехто пропонує використати заповідники для заснування ферм кролятників" (Шарлемань, 1932).\nДержава вимагала від заповідників конкретних результатів. Були припинені екологічні дослідження в Асканії-Нова. Професор О.А. Яната в кінці 1932 р. виступаючи проти ліквідації Інституту, писав до Президії ВУАСГН: "Заперечення, що ніби Степовий Інститут працює тільки на "далекий приціл"... ніби робота його "сьогодні не потрібна" це просто звичайне "ділячество", короткозоре "обивательство", якому просто не місце при плануванні сільськогосподарської науки та її організації." О.А. Яната відзначав, що "не мінус, а плюс Степового Інституту, що він, не мало роблячи і "на сьогодні", спромігся поставити в себе й теоретичну роботу, зокрема, й над вивченням складної екології й динаміки степу, не знаючи якої, ми досі не свідомо, щодо природних умов, ведемо степове господарство".\nНезважаючи на протидію вчених, наприкінці 1932 початку 1933 р. ліквідовується Степовий інститут "Чаплі". Єдиним господарем в Асканії-Нова став Інститут акліматизації і гібридизації тварин, до складу якого входив невеликий відділ заповідного степу. Із заповідника "Чаплі" виділилися окремо Чорноморські заповідники. їх управа розташовувалася у Голій Пристані. Крім охорони природи та наукової роботи, на них покладалося завдання створення кефального господарства та одомашнення диких качок.\nНе виправдав сподівань українських природоохоронців Перший всесоюзний з'їзд по охороні природи, що розпочав роботу 25 січня 1933 р. в Москві. Він підтвердив практичне спрямування діяльності заповідників, "рішуче засудивши принцип невтручання людини у звичайний хід процесів у природних заповідниках, як принцип реакційний і такий, що суперечить діалектичному погляду на природу, її закони, і на роль людини в природі" (Труды ..., 1933 ).\nНа початку 1930х рр. пройшли масові арешти української інтелігенції. Великою втратою для заповідної справи став арешт у травні 1933 р. активного організатора, теоретика і дослідника заповідників проф. О.А. Янати.\nУ 1933 р. посилилися процеси трансформації заповідників, яких змушували частину своєї площі засівати сільськогосподарськими культурами. Доходило до абсурду. Так, у березні 1933 р. керівництво Азово-Сивашського заповідника повідомляло ВУАСГН про неможливість проведення посівної кампанії, оскільки заповідник не мав придатних для землеробства земель. Однак у 1934 р. було визначено площу в 200 га для сільськогосподарського обробітку.\nУ Державному лісостеповому заповіднику імені Т.Г. Шевченка на кінець 1933 р. обробляли 35,5 га землі. Вирощували овес, ячмінь, гречку, кукурудзу, сочевицю, конюшину, буряк, картоплю, цибулю, моркву, помідори, огірки та інші культури (Чорна, 2005б).\nПершочерговість господарських завдань у діяльності заповідників підтвердила і Перша Всеукраїнська конференція державних заповідників системи Наркомзему (12-14 жовтня 1933 р.), яка суворо засудила "охорону природи для природи", перетворення заповідників в "глухі кутки "краси природи". Вимагалося виконувати постанови XVIII партійної конференції щодо перебудови науки згідно вимог соціалістичного будівництва. Перед заповідниками ставилися конкретні господарські завдання, налагоджувалося соціалістичне змагання (Чорна, 2005б).\nМаховик репресій природоохоронців набирав обертів. У жовтні 1933 р. арештували 17 співробітників Асканії-Нова (А.П. Гуналі, С.І. Медведів, К.Є. Сіянко та ін.), у листопаді проф. В.В. Станчинського (Борейко, 2001а). У 1934 р. арештований голова (на громадських засадах) УКОППу, нарком фінансів України М.М. Полоз.\nУ 1933-1934 рр. припинилася діяльність низки громадських організацій, що сприяли розвитку заповідної справи в Україні: ВУАКу, Комісії краєзнавства ВУАН. НКО згорнув роботу 4-х природоохоронних інспектур. Можна припустити, що однією із причин ліквідації Всеукраїнської Спілки Мисливців та Рибалок було те, що в "асканійській справі" про ВУСМР йшлося як про озброєну структуровану контрреволюційну організацію.1\nУ 1933 р. втратив самостійність, а в 1934 і заповідну територію заповідник "Конча-Заспа", у якому розпочалося будівництво урядових дач.\nЗазнали змін у своїй діяльності і Чорноморські заповідники: флора і фауна поділялася на ту, яку необхідно охороняти і на "споживчу". Так, у 1934 р. заповідник змусили підписати договір із Одеською обласною м'ясозаготовчою групою про постачання 100000 штук "споживчої дичини" (качок, гусей, куликів, всієї болотної дичини і навіть 1000 лебедів). Вдалося відстояти заборону відстрілу дрофи, стрепета, куропаток, чорноголового мартина, деяких видів чайок.2 Облспоживспілка "компенсувала" вартість дичини наданням тяглової сили заповідникам, а також виплачувала 10% від її вартості на наукові потреби.\n1 липня 1937 р. вийшла Постанова РНК УРСР № 774 "Про державні природні заповідники УРСР", яка більше як в два рази скорочувала територію Чорноморського та Азово-Сивашського природних заповідників (Зб. Зак., 1937).\nДержавна політика масового терору привела до морального та фізичного винищення носіїв заповідної ідеї та безпосередніх організаторів природних заповідників. На місце ентузіазму і творчості прийшла казенщина та партійна заангажованість у вирішенні природно-заповідних завдань. Необхідно було пристосовуватися до обставин, що диктувалися практикою соціалістичного будівництва. Показовою у цьому плані стала екологічна нарада (січень лютий 1939 р., Ленінград), на якій виступив В.В. Станчинський із доповіддю "Екологічний напрямок у вивченні природних комплексів". Після того, як вчений відбув три роки покарання (1933-1936 рр.), основною тезою його виступу було: "завдання радянської науки підпорядковуються завданням соціалістичного будівництва". Але, навіть у такому ракурсі, звучала прихована тривога В.В. Станчинського через те, що "під впливом небувалого розвитку продуктивних сил СРСР природа і природні комплекси швидко і різко змінюються".\nТаким чином, державна політика по організації та розбудові природних заповідників в радянській Україні у досліджуваний період мала істотні відмінності. У 1920-ті рр. вчені теоретично обгрунтували та впритул підійшли до практичного втілення ідеї створення мережі природних заповідників. У наступному десятилітті природним заповідникам все більше нав'язуються невластиві господарські функції, що призвело до їх трансформації і врешті решт до ліквідації низки заповідних територій. Однак, можна з впевненістю констатувати, що сучасна мережа заповідних територій України завдячує своїм існуванням самовідданій праці природоохоронців 1920-1930-х рр.\nЗа роки існування Радянського Союзу на його території сформувалась повноцінна мережа природно-заповідних територій, яка в своїй діяльності надійно спиралася на фундаментальні теоретичні розробки цілої плеяди видатних вчених-екологів. Ідеї заповідання присвячено велику кількість наукових праць, аналіз яких не входить в завдання даної роботи, адже завдяки працям В.В. Докучаева, В.В. Різниченка, В.В. Станчинського, О.М. Формозова, К.П. Філонова, Н.Ф. Реймерса, Ф.Р. Штільмарка, О.М. Красніцького та багатьох інших були сформовані базові принципи створення та діяльності природних заповідників і поступово, виходячи із величезного напрацьованого практичного досвіду, визначались пріоритети розвитку цих територій.\nВ основу діяльності заповідників покладалась ідея збереження природних еталонів та найменш порушених екосистем. Але такий підхід об'єктивно відображав стан природних екосистем тільки для Росії, де величезна площа країни, надзвичайно низька щільність населення, добре збережені язичницькі традиції корінних народів окремих регіонів дозволяли заповідати повноцінні і самодостатні природні резервати, що повністю відповідали поняттю природного еталону. Класичними прикладами таких заповідників є Кроноцький, Алтайський та багато інших. Важливу роль відіграли й певні етно-культурні традиції.\nУкраїна ж відноситься до так званих "давньоосвоєних" територій, де природні екосистеми зазнавали наростаючого антропогенного пресу вже починаючи з епохи пізнього палеоліту. Особливо цей процес посилився в останні 3-5 тисяч років, адже навіть занепад трипільської культури деякі історики пов'язують із екстенсивним природоруйнуючим землеробством, яке і призвело до глибокої екологічної кризи.\nІ якщо детально провести аналіз стану заповідних територій в Україні, то практично жодна з них (можливо, за невеликим виключенням окремих ділянок окремих заповідників) не може бути природним еталоном.\nТак, в недалекому історичному минулому саме Чапельський под був основним табором чумаків, оскільки там найдовше зберігались соковиті пасовища для волів і коней. Нині це територія найстарішого українського заповідника "Асканія-Нова".\nВідомо, що в основу створення Луганського заповідника покладені добре збережені пасовища кінного заводу.\nЩе й нині в самому центрі Карадазького заповідника можна знайти залишки татарських поселень.\nВідразу після створення Поліського заповідника в світ вийшов цілий ряд наукових публікацій, в яких різко критикувався вибір цієї території для заповідання, оскільки до заповідника, в переважній більшості своїй, ввійшли монодомінантні соснові ліси штучного походження.\nНавіть умовно не можна назвати природними (та й заповідними) окремі ділянки (філії) заповідника "Медобори".\nІндустріальна діяльність всієї Європи накладає відбиток на стан екосистем Дунайського заповідника, не говорячи вже про те, що дельта Дунаю, як гігантський природний екотон "ріка-море" інтенсивно експлуатувалась в усі історичні часи.\nКанівський заповідник фактично був створений в зоні екологічної катастрофи, зумовленої тотальним вирубуванням лісів і розорюванням крутосхилів навколо Канева на межі ХІХ-ХХ ст.\nВочевидь, лише умовно можна назвати заповідником за визначенням природний резерват "Мис-Мартьян".\nЗдійснивши більш детальний історичний екскурс, аналогічні факти можна навести практично для кожного із українських заповідників.\nТаким чином, практично всі природні і значну частину біосферних заповідників України лише умовно можна назвати природними еталонами, бо їхні території в більшій чи в меншій мірі перед заповіданням були трансформовані діяльністю людини. Після оголошення цих територій заповідними і зняття з них прямого антропогенного пресу були спровоковані кардинальні зміни в існуючих екосистемах, які підсилювались незахищеністю від оточуючих антрополандшафтів, недостатньою для саморегуляції площею, а часто недостатністю, а то і відсутністю едифікаторних елементів.\nПрибравши у різні історичні часи спочатку крупних рослиноїдних тварин (мамонтів, бізонів, тарпанів, антилоп), потім крупних землериїв (зокрема, байбаків), які активно впливали на формування ландшафтів, людина не тільки спровокувала деградацію природних екосистем, зменшення біорізноманіття, а й започаткувала нові, невідомі раніше в природі типи сукцесій, і створила масу напіврегульованих або штучних екосистем. За невеликим виключенням саме такі екосистеми стали основою для створення природних заповідників в Україні.\nАле столітній досвід діяльності заповідників приніс надзвичайно цінний науковий і практичний досвід. Стало зрозуміло на тлі глобального збіднення біорізноманіття ці території можуть слугувати лише тимчасовими рефугіумами для виживання популяцій окремих видів чи комплексів видів, але аж ніяк не є самодостатніми, існуючими в тривалому проміжку часу, повноцінними природними екосистемами. Так само як є фантастичною ідея "відновлення в заповідниках корінних (клімаксних) екосистем". Вже хоча б тому, що навіть у спеціалістів немає єдиної думки, що вважати природною (корінною) екосистемою для конкретно взятої території.\nПерелічені фактори створили в багатьох заповідниках парадоксальну ситуацію, коли окремі види, а то і комплекси видів, зникали і зникають на заповідних територіях, але нормально почуваються на суміжних ділянках із помірним антропогенним навантаженням. При цьому сукцесійні процеси ведуть до подальшого спрощення і збіднення охоронюваних екосистем, що суперечить базовим поняттям заповідання.\nI тому вічні для українських (та і більшості європейських) заповідників дилеми: рубати не рубати, косити не косити, палити не палити, випасати не випасати мають два шляхи вирішення.\nПерший це розробка для кожного заповідника на основі результатів багаторічного моніторингу науково обгрунтованого менеджменту, спроектованого на перспективу 25-50 років, в якому чітко виписати компенсаторні механізми нівелювання знятого антропогенного пресу. Іншими словами перебрати на себе імітацію факторів, які призвели до появи цих екосистем до заповідання.\nДругий розробка менеджмент-плану, за яким в заповідні екосистеми поступово, по мірі проходження сукцесійних процесів, "вмонтовувати" колись втрачені елементи (або їх аналоги) на рівні видів чи комплексів видів, здатних своєю діяльністю перебрати на себе окремі регуляторні функції в нинішніх штучно підтримуваних екосистемах.\nПерший шлях передбачає штучну консервацію заповідних екосистем на благо підтримання нині існуючого біорізноманіття. Це реально, але досить небезпечно, оскільки суспільство не застраховане від радикальних змін у поглядах на принципи охорони природи і заповідання зокрема. При цьому ніхто не може передбачити рівень стійкості штучно підтримуваної екосистеми, що, в свою чергу, є прямою загрозою існуванню заповідників.\nДругий шлях є теж ризикованим, бо не завжди можна передбачити реакцію сформованої екосистеми на повернення колись втраченого виду (чи комплексу видів), але він є більш природним і дає можливість природі максимально задіювати механізми відтворення, а, відповідно, унікальну можливість вивчення цих процесів без шкоди для підтримання біорізноманіття.\nЗаповідники, як особливий суспільний продукт, не можуть залишатися в стороні від соціально-економічних і політичних процесів, що відбуваються на пострадянському просторі.\nТак, в деяких середньоазіатських країнах ідея заповідання не знайшла підтримки нових політичних еліт, що призвело до ліквідації цілого ряду колись прекрасних заповідників. Більшість природних резерватів (заповідників) в країнах Балтії інтегрувалася в європейські природоохоронні структури і отримала статус національних природних парків.\nНайбільш консервативні класичні за радянських часів традиції заповідання збереглися в Росії, Казахстані, Білорусі та Україні, але і в цих країнах останнім часом суспільна перевага надається євро-американській природоохоронній моделі, а саме розвиткові мережі національних природних парків.\nТаким чином, можна констатувати той факт, що нині класичне заповідання переживає серйозну соціальнонаукову кризу. З одного боку, все важче при існуючому рівні екологічної культури пояснити суспільству значимість науково-інформаційного та інформаційно-економічного ресурсу природних заповідників, адже заповідники "не будують не тільки соціалізму, а й капіталізму", що є головною перешкодою при обгрунтуванні доцільності створення нових заповідників згідно чинного законодавства.\nЗ іншого в самих заповідниках все гостріше відчуваються протиріччя у виконанні ними окремих функцій.\nПри цьому вкрай небезпечним для природних заповідників є сліпе копіювання євро-американського принципу охорони дикої природи, основною формою якого є національний природний парк (НПП), адже заповідники і НПП відрізняються як за ідеєю, так і за сутністю. В основі створення будь-якого заповідника лежить ідея збереження природи в усіх її проявах, тоді як національний природний парк це форма експлуатації дикої природи способом рекреації.\nПочинаючи з кінця 80-х років минулого століття провідні екологи світу постійно б'ють тривогу з приводу деградації НПП, спричиненої перевантаженням парків відвідувачами. Іншими словами, потреба в рекреації (спогляданні дикої природи) зростає з ростом населення і рівнем життя людей, а "кількість" дикої природи, придатної для такого "споглядання" неухильно зменшується. І тільки деякі НПП, наприклад, парк Крюгера в ПАР, гігантські за розмірами, зі світовим брендом, десятиліттями відпрацьованим менеджментом здатні заробляти кошти на своє утримання без явно вираженої деградації природних екосистем. Принаймні, поки що.\nРозвиток комунікаційної інфраструктури і туризму в Україні це лише справа часу, а тому непродумане оголошення нових територій національними природними парками, особливо у віддалених регіонах із залишками дикої природи, фактично дає початок деградації тої природи шляхом посилення рекреації.\nНадзвичайно небезпечними для природних заповідників є неодноразові спроби на державному і законодавчому рівнях проведення ревізії їх статусу з метою включення до списку НПП, як це відбулося у багатьох пострадянських країнах. Адже зонування території невеликих заповідників означає їх повний крах.\nІсторична складова і освоєність території України наклали свій відбиток і на розміри заповідників. Переважна їх більшість займає площу, що не перевищує 10000 га. Таким чином, популяції крупних видів тварин, таких як зубр, ведмідь, лось, вовк, рись навіть теоретично не здатні тривалий час існувати в межах заповідної території. Наприклад, в межах Канівського природного заповідника за нашими підрахунками може жити... 0,3 вовка.\nЩе більші проблеми існують в заповідниках кластерного типу, де під загрозою зникнення перебувають цілі комплекси видів. Для таких природних резерватів повним крахом можуть стати звичайні пожежі чи інші природні катаклізми, що спричинять повну, а часто і безповоротну руйнацію екосистем.\nПроведений аналіз стану природних заповідників України вимальовує далеко не оптимістичну перспективу їхнього функціонування в майбутньому.\nТому, заповідникам необхідно інтегруватися в нові суспільно-економічні процеси без втрат своїх основних функцій. Це можна здійснити шляхом реалізації проекту "Кожному регіону свій заповідник, кожний заповідник природне ядро регіону". Такий проект передбачає два етапи реалізації. На першому розширення території заповідників до науково обгрунтованих самодостатніх меж у формі заповідних ядер кластерного типу. Другий етап створення на основі кожного природного заповідника, шляхом наступного розширення, біосферного заповідника, де заповідні ядра повинні бути об'єднані іншими зо(буферною, традиційного господарювання та ін).\nЦей шлях дозволяє комплексно вирішити одразу кілька проблем.\n1. При збереженні найвищого статусу охорони заповідних ядер різко розширюються можливості тривалого існування популяцій за рахунок суміжних територій.\n2. Для багатьох видів з'являються нові можливості вижити на територіях регульованого антропогенного навантаження, бо фактично збільшується різноманітність і мозаїчність екосистем, в т.ч. і за рахунок штучних.\n3. Стратегія поведінки людини на всій території біосферного резервату такого типу визначається потребами експлуатації наукового та інформаційно-природоохоронного ресурсу, а не економіко-рекреаційного.\n4. Наявність і функціонування біосферного заповідника визначає стратегію сталого і невиснажливого розвитку всього регіону і, фактично, диктує і формує екологічну поведінку у цьому регіоні.\n5. Природні заповідники будуть активно інтегровані в суспільні процеси без втрат своїх основних функцій.\nБезцінну допомогу у формуванні мережі біосферних резерватів в Україні можуть надати нині існуючі біосферні заповідники, що мають великий практичний досвід, добре відпрацьовані менеджмент-плани і великий багаж помилок, на яких слід вчитися новоствореним заповідникам.\nАрхіважливою складовою цієї трансформації природних заповідників є наукова база, сформована їх столітньою діяльністю.\nРеалізація зазначеного проекту не є утопічною, але вимагає чітко сформульованої ідеї і потужного лобіювання інтересів заповідників на законодавчому рівні.\nВ такий спосіб заповідники здатні визначати соціальну і економічну політику багатьох регіонів України на перспективу.\n1. Чорна Л.О. Історичні аспекти формування мережі природних заповідників в Україні та їх трансформація (1920-1930-ті pp.)\n2. Чорний М.Г. Особливості українських заповідників та проблеми підтримання біорізноманіття в заповідних екосистемах\nРеферат на тему: Розвиток природно-заповідних територій з радянських часів по сьогоднішній день (реферат)


Підшипник вторинного вала Есперо: 【купити 96108006-OEM (GMB)】 - Ціна в магазині ZAZ SHOP - 151 грн\n❹ Підшипник вторинного вала КПП передній Деу Есперо\nПідшипник вторинного вала КПП передній Есперо 96108006-OEM (GMB) - 151 гривня\nПідшипник вторинного вала КПП передній Деу Есперо\nПеред тим, як замінити Підшипник вторинного вала КПП передній, перевіряйте відповідність товару з артикулом 96108006-OEM (GMB) на автомобіль Деу Есперо\nПідшипник вторинного вала КПП передній Daewoo espero.\nОригінальний код 96108006-OEM (GMB) застосовується для ремонту Деу Есперо.\nНадійність давно вже оцінили тисячі водіїв зі всієї України. Тільки тут каталожний номер 96108006-OEM (GMB) можна придбати за низькою ціною 151 грн. Будь-яку деталь ви можете підібрати використовуючи каталог запчастин Деу Есперо.\nЕсперо Підшипник вторинного вала КПП передній OEM (GMB) відгуки


Прокладки коробки передач Чері Біт S18 в 《ЧІНА-АВТО》 купити за низькою ціною\n→ Прокладки коробки передач\nПрокладки коробки передач на Чері Біт S18\nМи пропонуємо рішення вашої проблеми зі 100% гарантією та низькими цінами! Прокладки коробки передач на Чері Біт S18 з цього розділу нашого інтернет магазину дозволить забути про проблеми несумісності або поганої якості!\nНавіть прокладки коробки передач відрізняється точністю і ретельністю в підборі матеріалів.\nПрокладки коробки передач на Чері Біт S18 відрізняється високим рівнем виготовлення і відмінними експлуатаційними характеристиками. Всі наші запчастини це:\nМи не рекомендуємо займатися самостійними ремонтами складних вузлів і агрегатів, якщо ви не володієте відповідними навичками. А ось постачання перевірених комплектуючих, таких як прокладки коробки передач ми повністю беремо під свою відповідальність.


Натуральна терапія для ніг » I-MEDIC | Медичні статті\nГоловна » Флебологія » Натуральна терапія для ніг\nНатуральна терапія для ніг\nОлексій Калашников, флеболог\nМи згадуємо про ради лікаря, коли захворювання дало про себе знати. Якщо мова заходить про профілактику, це зазвичай викликає одну і ту ж реакцію: «Мене це поки не стосується!». Але більшість проблем легше запобігти, ніж боротися з їх наслідками. Особливо це стосується стану судин.Вчасно почата підтримуюча терапія при лікуванні збереже легкість ніг на. багато роки.\nсли вірити статистиці, то кожна третя доросла жінка і кожен четвертий чоловік страждають від болю у ногах, стикаються з набряками або відчуттям, що ноги «гудуть». Саме так виявляє себе хронічна венозна недостатність (ХВН). Насправді ХВН - такий собі «збірний образ» хвороб, пов'язаних з порушенням роботи кровоносної системи нижніх кінцівок. Подібним чином можуть себе проявляти і варикози, і тромбозиглибоких вен, і багато інших родинні захворювання. У будь-якому випадку венах потрібна додаткова підтримка. Одним з найпоширеніших на сьогоднішній день і перевірених часом рецептів є екстракт листя червоного винограду. Флавоноїди, що містяться в ньому, підтримують еластичність судин і капілярів, знижують ризик утворення тромбів, знімають набряклість, біль і важкість у ногах. Звичайно ж, всі перераховані факти чудово відомі хворим.\nАле іноді й зовсім здорові люди стикаються з ситуаціями, в яких венах просто необхідний додатковий захист. У зону ризику потрапляють працівники офісів і мандрівники. Навіть носіння високих каблуків не становить такої загрози для вен, як довгі перельоти і сидіння за комп'ютером по вісім годин на день. Недарма серед лікарів вже міцно увійшов в ужиток термін «синдром далеких авіаперельотів", або "синдром економ». Якщо ви кілька годин поспіль незручно сидите, а ваші ноги знаходяться без руху - кровообіг порушується. Безумовно, для ефективної профілактики можливих проблем потрібний комплексний підхід. Це і спеціально підібране компресійну білизну, і регулярні фізичні навантаження (навіть нескладні вправи допомагають уникнути ускладнень). Але не меншу роль в профілактиці судинних ускладнень грає і завчасне вживання препаратів, здатних поліпшити стан судин у цілому.\nдовести, що активні\nлистя, зміцнюють стінки\nпрепарату, що містить екстракт червоного листя винограду з флавоноїдами.


Хмельницькі правоохоронці допомогли бійцю відновити документи - 0382.ua\nХмельницькі правоохоронці допомогли бійцю відновити документи\n17:07, 7 травня 2015 р.\nДружина Олександра Сковири Ірина особисто подякувала керівництву обласного управління внутрішніх справ за допомогу у відновленні втраченого паспорта та водійського посвідчення. Про це повідомляє СЗГ УМВС України в Хмельницькій області.\nОлександр разом з дружиною Іриною пройшли Майдан, а коли розпочалась антитерористична операція, чоловік добровільно написав заяву до воєнкомату. На війну потрапив влітку, в бою біля Савур-Могили отримав важке поранення і потрапив у полон. Після звільнення його госпіталізували у Дніпропетровський госпіталь, а потім доправили у Хмельницький. Довгі місяці боєць лікувався у військовому госпіталі. Зараз уже потроху пересувається на милицях, проте ходити як раніше вже не зможе. Наскрізне поранення правої ноги, замість коліна — пластмаса, відсутність вказівного пальця…\nАле сім’я Олександра та Ірини Сковир не впадають у відчай. Навпаки, вони не припиняють дякувати лікарям, волонтерам та усім небайдужим за надану допомогу. Нещодавно Ірина завітала на особистий прийом до начальника УМВС України в Хмельницькій області Миколи Семенишина, щоб особисто подякувати йому за надану допомогу. Справа в тому, що під час бою у Олександра згоріли всі документи: паспорт, водійське посвідчення тощо.\nНайперше потрібно було відновити паспорт, адже без посвідчення особи виникали проблеми і з лікуванням, і з оформленням інших документів. У Хмельницькому міському відділі міграційної служби сім’ї Сковир пішли на зустріч. Провідний спеціаліст Святослав Габельчук зробив усі необхідні запити, адже паспорт Олександр отримував у Рівному. А потім працівники міграційної служби відвідали бійця у госпіталі, щоб він поставив необхідні підписи.


Родовід Банк, що далі? | Інформація - Кредитна спілка «Оберіг»\n← МВС не має наміру забороняти роботу кредитних спілок, а пропонує посилити контроль за їх роботою\nФінансисти вимагають судів →\nЧи є сенс судитися з Родовід Банком?\nНа сьогоднішній день ситуація навколо «Родовід Банку» наступна: банк перестав проводити виплати грошових коштів за депозитами. Тимчасовою адміністрацією банку раніше був встановлений максимальний ліміт на зняття коштів з депозитних карт клієнтів у розмірі 100 грн. на добу. Але навіть таких обмежень виявилося недостатньо, щоб поліпшити справи банку.\n27 січня на сайті Національного банку України («НБУ») з’явилося повідомлення, в якому сказано, що НБУ вживає заходів з підтримки ліквідності «Родовід Банку». За словами тимчасового адміністратора «Родовід Банку» Юрія Райтбурга, 27 січня мало місце тимчасове припинення роботи банкоматної мережі та операцій з використанням платіжних карт. Така зупинка викликана проведенням робіт з метою подальшого збільшення добових обмежень на платежі за платіжними картками (до 150 грн.).\nУ той же час, працівники call-центру банку повідомляють, що всі операції з платіжними картами були тимчасово припинені через недостатнє фінансування банку. Тобто умовно гроші на картку перераховані, але зняти їх ні в банкоматі, ні в касі відділення не вийде. Згідно з наданою call-центром інформацією, такі «тимчасові обмеження» не стосуються пенсійних, зарплатних і соціальних карток. Відновлять виплати за депозитами, як тільки в банк надійдуть кошти. Але от коли це станеться – невідомо.\nНа цьому тижні НБУ передав Кабінету міністрів України свої пропозиції щодо подальшої долі всіх трьох рекапіталізованих банків: «Укргазбанку», «Родовід Банку» і банку «Київ». За словами Голови НБУ Сергія Арбузова, уряд вже фактично вирішив, що буде робити з рекапіталізованими банками. Він також зазначив, що остаточне рішення, ймовірно, буде прийнято після приїзду в Україну місії Міжнародного валютного фонду в першій декаді лютого.\nЕксперти ж, оцінюючи можливі перспективи трьох вказаних банків, відзначають, що реальні надії на «одужання» є лише у «Укргазбанку», який на сьогодні, на відміну від інших двох банків, має позитивну додану вартість. Положення ж «Родовід Банку» з усіх трьох банків найгірше.\nВраховуючи вищесказане, а також тривалість судового процесу в Україні та виконання судових рішень, на наш погляд сьогодні не має сенсу затівати судовий розгляд з «Родовід Банком». Навіть якщо у Вас на руках і є (буде) судове рішення на вашу користь, виконати його Ви все одно, швидше за все, не зможете, з причини того, що в банку просто немає грошей. У разі прийняття рішення про ліквідацію банку, держава гарантує кожному вкладникові виплату в розмірі до 150 тис. гривень (залежно від розміру вкладу). Але, оскільки рішення про ліквідацію ще не прийнято, то залишається надія і на краще – держава підтримає «Родовід Банк», «вливши» у нього певну частину грошей, а при цьому виплати депозитів будуть відновлені.


10:29 18 Листопада 2019\nПотрібно зібрати пів мільйона гривень на довезення дітей та молоді на програми Центру.\nЛьвівський навчально-реабілітаційний центр «Джерело» запрошує долучитись до Всеукраїнського дня добрих справ «Щедрий вівторок», що цьогоріч відбудеться на 3 грудня. Про це повідомляє пресслужба ЛМР.\nЧитайте також: Львівські школи закликають долучитись до Всесвітньої благодійної акції. Як це зробити\nЦьогоріч у Центрі хочуть зібрати кошти на довезення дітей та молоді на програми, які вони відвідують. Потрібно пів мільйона гривень.\n«Впродовж року з усіх кінців міста до «Джерела» щодня на заняття та реабілітацію приїжджає понад 100 дітей і молоді на 7 спеціальних мікроавтобусах Центру. Для функціонування транспортної програми у 2019 році потрібно 2 млн грн. Трохи більше половини від цієї суми (55%) покриває міське управління соціального захисту, другу частину допомагають забезпечити Благодійний фонд «Відкриті очі» компанії SoftServe, компанія GTL і такі фандрейзингові ініціативи як «Щедрий вівторок», – кажуть в «Джерелі».\nТі, хто хоче допомогти Центру, можуть подарувати одноденну заробітну плату дітям та молоді з інвалідністю або провести корпоративну онлайн збірку на платформі Української біржі благодійності.\nДля деталей та роз’яснень можна звертатись до координаторки фандрейзингових проєктів «Джерела» Ганни Осадчук за номером (098) 719 72 70 або написати на фейсбук-сторінку Центру.\nНавчально-реабілітаційний центр «Джерело» заснований в 1993 році з ініціативи батьків дітей з інвалідністю та волонтерів з Канади. За 26 років роботи Центру допомогу отримали близько 7000 дітей та молоді, віком від кількох тижнів до 45 років. Кожного дня у Центрі займаються понад 250 дітей та молоді, 300 родин в місяць отримують консультаційний супровід та реабілітаційні послуги.\nТЕГИ: благодійність, центр Джерело


Жіночі сліпони — модне взуття для всіх | TP-Inform | TP-Inform\nГлавная→Обратите Внимание!→Жіночі сліпони — модне взуття для всіх\n← Де вигідно замовити столовий сервіз\nКуди йдуть модні тренди →\nЖіночі сліпони — модне взуття для всіх\nОпубликовано 21.09.2017 автором Администратор\nЖіночі сліпони - це зручна повсякденне взуття без застібок з верхом із текстилю або шкіри. Новинка взуттєвої моди виглядає як легкі кеди без шнурків на товстій гумовій підошві. Комфортні і привабливі, вони припали до душі жінкам різного віку - від школярок до пенсіонерок.\nСліпони - це модно і зручно\nПерекочувавши з чоловічого гардероба, сліпони швидко стали популярними серед жінок. Спочатку їх носили як спортивні прогулянкові тапочки. Але останнім часом цей напрямок взуттєвої моди отримало друге дихання: на полицях магазинів з'явилася велика різноманітність незвичайних екземплярів. При цьому сама форма взуття залишається простою і лаконічною, тому такий тренд відмінно вписується в різні ансамблі.\nЖіночі сліпони мають безліч переваг перед іншими видами взуття:\nвони добре облягають ступню, без проблем надягають і знімаються;\nподатлива, гнеться підошва знижує навантаження на ноги при ходьбі;\nтекстильний верх дозволяє шкірі дихати;\nзавдяки еластичних бічних вставок сліпони підходять і власницям широких стоп;\nтовста платформа допоможе невисоким дівчатам здаватися вище і відчувати себе впевненіше.\nПодібне взуття дуже доречне при несподіваному похолоданні літнім вечором. Люди похилого віку охоче вибирають цю модель і для неспішних вечірніх прогулянок, і для утомливих походів по магазинах. Молодь цінує її за комфорт і можливість бути в тренді.\nОсобливо популярні сліпони класичних кольорів - білого, чорного і бежевого. Вони відмінно доповнять будь-який образ, в тому числі і елегантний. У модельному ряду в якості декору використовуються барвисті принти, красива фурнітура, стрази, мереживо. Найактуальніші варіанти дизайну - квіткові візерунки, леопардовий і зміїна шкіра, екзотика, графіка, геометричні фігури.\nЕкстравагантні модниці примудряються носити сліпони з мереживними або вечірніми сукнями. Але існують і більш спокійні і гармонійні поєднання:\nКеди на платформі добре носити з широкими брюками, легінсами, шортами. Сюди ж підійдуть вітровки, толстовки , Трикотажні топи, довгі футболки, світшоти.\nСліпони вдало завершують ансамблі в вуличної манері. Їх одягають з джинсами скинни і бойфрендами, комбінезонами з деніму, укороченими штанами і штанами некласичного крою білого, чорного і синього кольорів. Доповнять образ светри, джемпери, жилети, кардигани . Оригінальна композиція вийде, якщо приміряти з модним взуттям пряме плаття-футляр.\nУ спекотну погоду зручно носити витончені перфоровані або сітчасті сліпони, пропускають повітря. До Сліпони кольору хакі або білим надягають шорти, спідницю-шорти, топ, майку або плаття-сорочку. Модні тапочки складуть пару неофіційному льняному костюму.\nНа круту вечірку можна зміксувати міні-спідницю, штани-галіфе або джеггінси зі Сліпони, ефектно прикрашеними стразами, бісером або металевою фурнітурою.\nСліпони підходять усім, хто вважає за краще модні і одночасно практичні речі. Трендовая взуття поєднується з усіма стилями, навіть з діловим. Головне - з'єднати фантазію зі смаком, щоб образ вийшов максимально вдалим.\nКупити сліпони http://shoppingmall.com.ua/collection/slipony?lang=ua онлайн в інтернет магазині.


З архіву ПУ. "Працюють" партизани: В окупованому Донецьку масово підривають авто найманців та колаборантів (фото)\nсереда, 14 жовтень 2020, 10:00\nДонеччани відразу вираховують окупантів і зрадників навіть у цивільному одязі.\nВ окупованому Донецьку масово почали підривати автомобілі найманців. Як повідомляє 24 вересня 2019 року "Луганський партизан", у цьому році почастішали партизанські акції з підриву машин окупантів у місті, передають Патріоти України.\n"Донеччани вже звикли і відразу вираховують окупантів і зрадників у цивільному одязі в місті. Коли ті виходять з дому або магазину, то відразу оглядають по колу свою машину і заглядають під неї. Підготовка до операції відбувається швидко - гранату примотують скотчем до магніту з розібраного динаміка, до чеки прив'язується капронова нитка на другому кінці якої вантаж (гиря, наприклад) вусики чеки гранати розтискають і майже витягують до краю детонатора", - пише він у Facebook.\nТакож він опублікував знімок того, як робляться такі "розтяжки".


Без дрібних монет, папірців і літнього часу: що зміниться для українців у жовтні | Новости\nБез дрібних монет, папірців і літнього часу: що зміниться для українців у жовтні\n14:54, 30 сентября 2019 г.\nВ гаманцях з'явиться нова купюра, а країна повернеться на зимовий час\nУ жовтні на українців чекають відмова від дрібних монет, один додатковий вихідний і перехід на зимовий час. "Сьогодні" згадали, чого чекати від другого осіннього місяця.\nКопійки і податки\nВже з 1 жовтня монети номіналом одна, дві і п'ять копійок перестануть бути в Україні платіжним засобом. У Національному банку відзначили – з початку місяця їх будуть виводити з обігу.\n"Також з обігу буде виводитися монета номіналом 25 копійок, яка поки залишиться платіжним засобом. Однак ті монети, які будуть потрапляти в банки, повертатися назад в обіг не будуть, і поступово їх буде все менше", – додали в прес-службі.\nВ НБУ також зазначили, що обміняти монети можна буде безкоштовно протягом наступних трьох років. Крім того, з 25 жовтня Нацбанк запустить в обіг купюру номіналом в 1000 грн. Їх планують надрукувати 5 млн штук.\nА ось в Державній податковій службі нагадали, що з 1 жовтня зміняться реквізити для оплати податків. Пов'язано це буде з переходом на IBAN (міжнародний стандарт банківських рахунків).\nФари і відпочинок\nПатрульна поліція нагадує, що з 1 жовтня всі автомобілі за містом повинні будуть їздити з увімкненими фарами.\n"Це вимога є обов'язковою в будь-який час доби", – відзначають копи.\nДіяти вона буде до 1 травня.\nВарто відзначити, що у жовтні українці будуть відпочивати на один день більше. Крім звичайних вихідних, додатковим днем відпочинку буде понеділок, 14 жовтня, – в цей день відзначається День захисника України і релігійне свято Покрови. Правда, поки ні Офіс президента, ні Кабінет міністрів не оприлюднили програму урочистих заходів.\nПільги, папірці, НАТО\nПершого числа стартує монетизація пільг на оплату комунальних послуг. В Мінсоцполітики зазначають – паралельно діятимуть дві системи пільг в грошовій формі (готівкова та безготівкова). Безготівкові кошти отримають всі пільговики в автоматичному режимі, а щоб отримати "живі" гроші, потрібно буде подати заяву в органи соцзахисту.\nА ось прем'єр-міністр України Олексій Гончарук обіцяє, що з жовтня Кабмін і органи влади повністю відмовляться від паперового документообігу.\n"Ми плануємо заборонити використання і обмін між держорганами папірців", – підкреслив глава уряду.\nНарешті, 31 жовтня в Україні відбудеться саміт країн-членів НАТО. У ньому візьме участь президент Володимир Зеленський.\nЛіквідація літнього часу і бурі\nУ ніч на 27 жовтня Україна повернеться на свій поясний час, який неформально називають "зимовим". В останню жовтневу неділю українцям потрібно буде в чотири ранку перевести стрілки годинника на одну годину назад. Щоб країна не пропустила цей день, чиновники обіцяють повідомляти про переведення щодня, починаючи з 24 жовтня. При цьому багато ЗМІ вже почали говорити, ніби це останнє переведення годинників. Але насправді це неправильне трактування традиційного формулювання Мінекономрозвитку, яке звучить як "скасовується літній час".\nЧекають на нас у жовтні кілька магнітних бур. Так, першого числа пройде магнітна буря середньої інтенсивності. Лікарі попереджають, що в цей день метеозалежні українці можуть страждати від головного болю і високого тиску. Наступну магнітну бурю метеорологи обіцяють 29 жовтня. А ось під кінець місяця, 30 числа, варто чекати найпотужніші бурі. Лікарі попереджають про можливі загостреннях хронічних хвороб.\nВідзначимо, прогноз синоптиків щодо теплого вересня збувся, хоч під кінець і посвіжішало. А ось далі буде холоднішати, в жовтні побачимо осінню "класику", а листопад буде суворим: холодним, мокрим, зі снігом і заморозками. Читайте докладніше про прогнозі погоди для всієї України на осінь.\nНагадаємо, раніше новини "Сьогодні" писали про те, які продукти подорожчають восени. Як нам стало відомо, хліб, гречка і картопля зростатимуть в ціні, а масло стане дешевше. Експерти: все через погоду і долар.\nЖовтень Україна українці


Відбувся реліз Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour - Root Nation Відбувся реліз Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour - Root Nation\nRoot Nation Ігри Ігрові новини Відбувся реліз Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour\nВідбувся реліз Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour\nРемейки і перевидання нині популярні, як ніколи – чого вартий хоча б анонс Bulletstorm Full Clip Edition і прийдешній вихід оновленої Call of Duty Modern Warfare! Однак це відносні новинки, а ось перевидання самого Короля – Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour – уже доступне для цифрової завантаження.\nСтарий новий Дюк вже доступний!\nНезважаючи на негативні відгуки користувачів щодо перевидання, йому є чим похвалитися. Наприклад, повноцінним п’ятим епізодом, створеним такими культовими особистостями, як Allen Blum III і Річард Грей, він же Levelord, і додаткової гарматою Incenerator, яка підсмажує ворогів до скоринки настільки хрусткої, що її можна посилати на експертизу в передачу «Майстер-шеф»!\nСпеціально для перевидання голос Дюка, актор Джон Сент-Джон, записав купу нових фраз, а композитор і автор музики з оригінальної гри, Лі Джексон, створив новий саундтрек під п’ятий епізод. До того ж, Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour шикарно йде на Xbox One, PlayStation 4 і Windows 10 за рахунок оновленого і повністю тепер тривимірного движка!\nПридбати перевидання Дюка можна в Steam, Xbox Store і PS Store за $20.


Батько «буханця» – Jeep Forward Control | Автогід (Autogid)\nГоловна»Історія » Батько «буханця» – Jeep Forward Control\nДумаєте це «буханець»? А от ні - це оригінал! Виробництво компактних безкапотних вантажівок Jeep Forward Control почалося у США наприкінці 1956 року. І саме з нього вже брали приклад радянські інженери.\nПовнопривідний автомобіль, створений на базі армійського позашляховика Jeep CJ-5, призначався, в основному для організацій, муніципальних підприємств і військових.\nJeep Forward Control (він же Jeep FC) мав версії зі звичайною і подовженою колісною базою, а також варіант зі збільшеною вантажопідйомністю з двосхилими задніми колесами. З конвеєра заводу сходили, в основному, бортові вантажівки, але сторонні компанії пропонували клієнтам різні варіанти надбудов і навіть пасажирські модифікації.\nМодель на фото, яка має індекс FC-150, почала серійно вироблятись у 1956 році. Автомобіль мав двигун об’ємом 2.2 літри і мав потужність у 75 кінських сил. Після того з’явились і нові модифікації зі збільшеною кабіною та новою трансмісією. Змінювались габарити кузова, компонування дверима та лінійка двигунів.\nПізніше машини продовжували випускати для армії – під індексами M676- M677 -M678 – M679. Здебільшого їх використовували як машини швидкої допомоги\nЦікаво, що в США машина не мала великої популярності. Jeep FC випускався протягом 9 років, і всього було випущено 30 тис автомобілів. Але можна сказати, що цей автомобіль «реінкарнувався» у Радянському Союзі – там його почали випускати одночасно із зупинкою конвеєра у США.\nМітки : jeep, буханець


Чорна смородина — досить невибагливий чагарник, який дуже простий в розмноженні. Вона легко вкорінюється, її важко загубити при посадці — як ти її не посадиш, вона обов’язково дасть корінці і прийметься в зростання.\nЄ, звичайно, і тут деякі правила. Їх недотримання призводить до помилок, через які незважаючи на те, що смородина приживається, вона може слабо рости і плодоносити.\nРозповімо про спосіб посадки чорної смородини, щоб вона росла швидко і безпроблемно плодоносила. Дотримуватися правил особливо важливо, якщо ви розсідаються дефіцитний сорт з великими ягодами (наприклад, сильний, Вологда), треба дотримуватися правила при посадці.\nКупівля саджанців чорної смородини для посадки\nЯкщо ви купуєте саджанці в розпліднику, то бажано брати однорічні. Перевага 1-річного саджанця в тому, що нирки у нього йдуть від самого початку гілочок, це буде сприяти швидкому збільшенню пишності куща.\nУ старших за віком саджанців нирки знаходяться вище. Але якщо посадити правильно, то і 2-річка вже в рік весняної посадки дасть кілька гілочок, і в наступному році вже буде якийсь урожай.\nПри покупці куща смородини дивіться не стільки на «вершки», а скоріше на корінці. У однорічних саджанців, на відміну від більш старших, великі мочкувате коріння, це гарантія швидкого і дружного старту.\nА у 2-річки вже частіше зустрічаються довгі голі корінці. Якщо вони занадто великі, частина з них можна обрізати з боків, витримуючи співвідношення величин крони і коренів, як у дерев.\nЯк правильно садити чорну смородину?\nПосадку смородини можна проводити вже ранньою весною, коли тільки зійшов сніг. Заздалегідь яму для посадки смородини готувати не потрібно. Смородина досить невибаглива, але якщо у вас глинистий грунт — викопуйте ямку побільше, і ееаполняйте родючим грунтом або компостом. Смородина дуже любить органіку\nЧи потрібно додавати мінеральні добрива? Якщо земля, яку ви насипали в викопану яму, родюча, жирна, то додаткові добрива не потрібні. Тут смородина буде відчувати себе чудово.\nЯкщо немає компосту, перегнилого гною або іншої органіки, то тоді можна додати комплексних добрив, бажано тих, що призначені для садових чагарників і дерев (приблизний склад: 12% — азот, 11% — фосфор, 17% — калій, без хлору)\nЯк правильно посадити смородину:\nСмородину потрібно садити глибше, ніж вона росла. Коренева шийка при посадці заглиблюється.\nНам потрібно в перший рік її стимулювати, щоб більше було пагонів. Куща треба рости ширше — це не дерево.\nІ для цього ми садимо смородину під кутом. Напрямок нахилу не має значення, так як вона майже не боїться морозів, сонячних опіків — це дуже погодостійкістю рослина.\nСтавимо саджанець під кутом 45 градусів у викопану ямку. Не бійтеся засипати нирки — вони проб’ються через землю і дадуть нові пагони. І просто засипаємо, заглиблюють і трохи трамбуємо навколо.\nТепер дуже важлива дія. Пам’ятаємо, що у нас залишилися 1-2 нирки під землею. Ми «безжально» зрізаємо посаджений кущ над 3-4 нирками над землею, на поверхні залишиться 20-25 см рослини. Не бійтеся 60% саджанця практично викинути — з решти нирок виросте потужний кущ. І в наступному році на ньому будуть ягоди.\nВтім, обрізані гілочки можна замочити в розчині будь-якого стимулятора росту (Наприклад, Корневином) на кілька годин і посадити для вкорінення окремо (краще в затінку), цілком ймовірно, що у вас приживуться ще кущики смородини.\nЯкщо не обрізати пишний кущ, він зажадає для розвитку багато вологи, яку частково відбере у коренів. Коли корінців мало, а гілок багато і з кожної нирки ростуть пагони, коріння виявляться обділеними. Чорна смородина навесні швидко розпускається, в результаті кущі не будуть розвиватися — будуть листя і навіть ягідки, але не буде нових приростів.\nЗа рахунок того, що здавалося б коренів не багато, але кущик невеликий і він буде розвиватися.\nПісля посадки відразу треба полити кущик, навіть якщо земля у вас весняна волога.\nІ далі обов’язково закриваємо мульчею. Можна використовувати чорний лутрасил, притиснувши його краю камінням кілочками або присипавши землею, щоб сильним вітром його не зривати. Плівка буде утримувати вологу.\nЯкщо не проводити мульчування, то тоді потрібно буде ретельно виполювати все з’явилися бур’яни. Коріння смородини розташовані близько до поверхні, і якщо навколо будуть рости сорнякі- «конкуренти», поживних речовин і вологи їй може бути мало.\nПосадка червоної смородини проводиться за тими ж правилами.\nдля посадки штамбових видів смородини підготовка ями проходить також. Але її садити потрібно вертикально (не під кутом), і не заглиблювати кореневу шийку. Вона повинна бути посаджена також як росла в розпліднику. Відсутність бур’янів навколо обов’язково.


Бойовики з терикону “Крокодил” обстріляли КПВВ “Мар’їнка” - ATO.today\nБойовики на Донеччині обстріляли контрольний пункт в’їзду-виїзду “Мар’їнка”.\n“…О 00:15 збройні формування РФ та її найманці порушили режим припинення вогню. Зокрема, вони здійснили обстріл КПВВ «Мар’їнка», застосувавши при цьому крупнокаліберну зброю. Близько п’яти одиночних пострілів було випущено по КПВВ, один з яких – наскрізний отвір, куля лежала з зовнішньої сторони після пробиття другої стінки модуля”, – ідеться в повідомленні.\n“Відомо, що вогонь противник вів з напрямку терикону «Крокодил». В результаті обстрілу в одному із модулів були присутні отвори від куль. Українські захисники вогонь у відповідь не відкривали, оскільки стало дотримуються режиму припинення вогню”, – зазначено в повідомленні.\nУкраїнська сторона Спільного центру з контролю та координації питань припинення вогню та стабілізації лінії розмежування сторін у зв’язку з обстрілом КПВВ “закликала збройні формування Російської Федерації та їхніх найманців припинити свої провокації та дотримуватися існуючих домовленостей”.\nPrevious Previous post: 100 районів і префекти замість РДА: “Слуга народу” планує адмінреформу\nNext Next post: Усе для визнання: ПЦУ створила румунський вікаріат


Вівторок, 11 грудня 2018, 14:33\nВосьмий апеляційний адміністративний суд зобов’язав комунальне підприємство «Львівелектротранс» надати повну інформацію про отримані та передані в оренду транспортні засоби й нерухомість, а також копії штатного розпису на запит журналіста «Наші гроші. Львів», повідомляють у виданні.\nСуд не задовольнив апеляційну скаргу «Львівелектротрансу» щодо відмови у наданні публічної інформації на запит журналіста. Відповідну постанову опублікували в Єдиному державному реєстрі судових рішень 7 грудня.\nНагадаємо, раніше Львівський окружний адміністративний суд задовольнив позов журналіста редакції «Наші гроші. Львів» до ЛКП «Львівелектротранс», яке відмовилось надати відповідь на інформаційний запит журналіста. Суд зобов’язав дати відповідь на запитувану інформацію. Юридичний супровід справи у першій інстанції здійснював Інститут масової інформації.


Сценарій до Дня Збройних Сил України, Мета: ●\tсприяти патріотичному вихованню учнівської молоді; спонукати особистість до осмислення себе як частинки великого українського народу; пробуджувати національну самосвідомість; ●\tвиховувати патріотичні почуття до рідної землі, дружби та взаємоповаги один до одного, взаєморозуміння.\nСценарій до Дня Збройних Сил України,\nвиховувати патріотичні почуття до рідної землі, дружби та взаємоповаги один до одного, взаєморозуміння.\n1 ведучий: Добрий день, шановні гості, вчителі, учні!\n2 ведучий: Сьогодні ми зібрались, щоб привітати наших лицарів і захисників зі святом - Днем Збройних Сил України.\n1 ведучий: Українська армія справляє нині свято,\nТих, хто служили й буде служили в ній.\n2 ведучий: День чудовий – 6 грудня\nЦе є День військовиків.\n1 ведучий: Отож здоров’я вам бажає щиро,\n2 ведучий: Лінійка до Дня Збройних Сил України оголошується відкритою!\nЗвучить гімн України (прапороносець виносить прапор)\n1 ведучий: Сьогоднішнє свято - це данина любові та поваги до військовослужбовців, які стоять на захисті України.\n2 ведучий. На нашому святі присутні наші земляки, які зі зброєю в руках захищали та захищають Україну від ворожої агресії. Привітаймо їх оплесками.\n1 ведучий: Всі жінки і дівчата нашої гімназії як ніколи намагаються не обійти увагою чоловіків та хлопців, вітають їх, дарують чарівні посмішки.\n2 ведучий: Народна мудрість стверджує, що земля може нагодувати людину своїм хлібом, напоїти водою зі своїх джерел, але захистити себе не може.\n1 ведучий: Тому це святий обов'язок тих, хто живе, хто користується всіма її благами і дарами. Виконуючи цей почесний обов'язок, ідуть юнаки і дівчата служити в армію, щоб берегти мир і спокій своєї Батьківщини, стояти на сторожі її інтересів.\nСлайд 6 Відео про армію\n1 ведучий: Сучасна українська армія має давні корені. Першими захисниками волі, справедливості і кордонів української землі були запорозькі козаки. Історії про них часто оповиті містикою і легендами.\n2 ведучий: Козаки дивували, та захоплювали, надихали митців на створення своїх шедеврів, берегли рідну культуру та звичаї. Окрім сили, зброї та неперевершеної бойової майстерності їм були притаманні хитрість та кмітливість.\n1 ведучий: Та найбільше козаки славилися своєю мужністю, звитягою, хоробрістю, любов’ю до рідної землі й волі.\n2 ведучий: Козаки знаходили друзів-побратимів на Січі, заради яких були ладні на все. А от у сьогоднішній грудневий день, коли захисники нашої славної неньки святкують День Збройних Сил України, ми приймаємо в козацькі лави джур, майбутніх захисників, учнів 8-го класу.\nЗвучить Тінь Сонця «Козаки»\nВиходять джури та учні 8 класу\nРойовий. Перш ніж ми зарахуємо вас до нашого рою «Гайдамаки», вам необхідно скласти присягу:\nДжура. Тепер наші лави поповнились молодими, енергійними і завзятими джурами, які, коли виростуть, стануть справжніми захисниками батьківщини.\nЗвучить Шабля Life «Браття»\nКозаки у світ цей прийшли недарма…\nЗемля красивенна у серці Європи,\nШирокі лани і блакить-небеса,\nІ люди землі цій божественой вроди,\nРічки і озера, ліси, і степа…\nЖінки і дівчата, яскраві як Сонце,\nІ мужньой породи козак-чоловік,\nВкраїно моя, ти у щастя віконце,\nОбожнюю тебе, країно, вовік,\nЛюблю я тебе, твої річки і вітер,\nПтахів наших галас в садах,\nНебес необ’ятну блакить, твої квіти,\nГаї і пшеницю в степах,\nЯ освідчуюсь тобі у любові,\nУкраїно, щастя моє,\nТи назавжди в мені, моїй крові\n(Всі новобранці джури разом)\nЯ люблю тебе, рідна земля!\nСлайд 10 Звучить Тінь Сонця «Козаки» (всі уходять, виходять ведучі)\n1 ведучий: Героями, захисниками України ми називаємо тих, хто піднявся на захист рідної землі від фашистських окупантів у роки Другої Світової війни.\n2 ведучий: У нашій пам’яті наші воїни вічно живі. Вони не прийшли, не повернулись додому. Вони віддали своє життя заради миру і нашого спокою. Їхні імена навічно занесено до списку загиблих на Монументі Слави.\nСлайд 12 Звучить фонова музика «Струни серця»\nУчень - читець:\n1 ведучий. Нинішній складний час став певною мірою лакмусовим папірцем, випробуванням для всіх, коли суспільство зрозуміло силу єднання, силу патріотизму.\n2 ведучий. Добре, що в Україні виросла свідома молодь і є достатньо досвідчених військових, які вірять, що спільно ми переможемо тероризм всередині держави і дамо гідну відсіч агресії зовні.\n1 ведучий: Як захищали рідну землю козаки, як захищали її наші прадіди під час Другої Світової війни, так захищають її сьогодні наші солдати.\n2 ведучий: Завдяки їм, першим, небайдужим щирим патріотам нашої країни, ми можемо жити й навчатися у мирному селищі.\n1 ведучий: В неоголошеній війні з Росією Загинуло понад 4000 воїнів. Вшануймо пам´ять усіх загиблих у війні на сході України хвилиною мовчання. Прошу всіх встати.\nСлайд 14 Хвилина мовчання (метроном)\n2 ведучий: Ми все одно віримо у нашу перемогу. Тому що наші солдати, як і колись запорозькі козаки, не віддадуть рідної землі.\n1 ведучий: Дивлячись на нинішнє становище нашої країни, впевнені, що немає такого українця, який би не бажав миру і спокою Україні. Весь народ нашої держави об´єднався нині проти російського агресора. Багато чоловіків та жінок мужньо захищають кордони нашої країни. Багато хто із людей працює в тилу для підтримки солдатів. Словом, кожен із нас всіма силами намагається підтримати воїнів своєї держави.\n2 ведучий: Кожного дня, щогодини Україна завдяки чоловікам-відчайдухам, серед яких і наші славні земляки, виборює право бути суверенною, єдиною державою. Тож молімося за наших мужніх захисників і просимо у Бога одного: аби вони живими і здоровими якнайшвидше повернулися додому, до своїх матерів, дружин, дітей.\nПрокопчук Михайло Миколайович\nВиховний захід "ЧАС І ДОСІ НЕ ЗАГОЇВ РАНИ" до Дня вшанування учасників бойових дій на території інших держав\nСЦЕНАРІЙ ВІЙСЬКОВО-ПАТРІОТИЧНОГО СВЯТА «ГОТОВІ ТА ЗАХИСТИМО!»\nУрок "Загальні ознаки надзвичайних ситуацій.Рівні надзвичайних ситуацій."\nПлан проведення військово-польових зборів в умовах карантину


«Одеські вісті»: Під щасливою зіркою | Православіє в Україні :: Інтернет-видання УПЦ\nвибори УГКЦ Церква і політика Доброчинність Предстоятелі Помісних Церков конфлікти Голодомор діаспора Мазепа церковна журналістика Митрополит Володимир (Сабодан) розкол в Україні УПЦ КП Священний Синод УПЦ Патріарх Алексій II церква і суспільство педагогіка Приїзд Патріарха Кирила в Україну Церква і влада іконопис молодь Києво-Печерська Лавра Ющенко Церква і медицина українська християнська культура шляхи єднання 1020-річчя Хрещення Русі монастирі та храми України Католицька Церква Президент Віктор Ющенко автокефалія забобони комуністи та Церква секти Вселенський Патріархат церква та політика Археологія та реставрація краєзнавство постать у Церкві милосердя\n«Одеські вісті», Таїсія Баранова, 19.03.2009\nВродлива, з гордою поставою, розумними допитливими очима, Людмила Петрівна Братінова привертає до себе увагу з першої зустрічі. У неї навіть хода царствена. Головне, за що її поважають, - вона привітна до людей, з якими багато років живе в одному селі, чесно, безкомпромісно служачи їм, знаючи кожного в обличчя і на ім'я.\n- Наша Людмила Петрівна - особистість, - говорять земляки і не уявляють Надеждівку без неї, без усієї дружної родини Братінових.\nСліди їхньої плідної діяльності помітні тут скрізь - куди не подивися. Це ж на наполегливу вимогу Людмили Петрівни красуня-церква - гордість надеждівців - нині вивищується саме на тому місці, яке вона відвоювала. Та й чудовий дизайн на прилеглій до церкви території, - знову ж плід її творчих пошуків. Це вона разом з чоловіком, Гнатом Васильовичем, генеральним директором ВАТ "Шампань України" привезли із Закарпаття зворушливу статую Божої Матері. Згодом установили два фонтанчики. А ще два великих фонтани б'ють влітку у центрі села. Вони теж на настійну вимогу Людмили тут з'явилися. Як і тисячі різноманітних квітів, які перетворюють з приходом весни і літа Надеждівку у своєрідний чудовий розарій.\nЗелених зон у селі з кожним роком стає все більше. Ото вже справді, що своє 145-річчя Надеждівка у наступному році зустріне у всій своїй красі.\nДе ж черпає силу ця сповнена світлих бажань і благородних устремлінь жінка - керівник численної, успішно діючої профспілкової організації ВАТ "Шампань України", мати, віддана дружина і друг, мудрий порадник чоловіка? Дуже просто відповіла на це Світлана Павалука - хранителька тутешнього сільського музею:\n- У любові до людей і до життя.\nЯ згадала ці слова, коли слухала чудовий спів церковного хору, у якому чітко виділявся грудний оксамитовий голос Людмили - вона створила цей хор. Я бачила приведений до ладу цвинтар колишніх поселенців - бессарабських німців - у сусідньому селі Плоцьку. Всі 128 надгробних пам'ятників відновлено через багато років. І тепер родичі покійних можуть приїхати з далекої Німеччини і вклонитися їхньому праху. Це теж організувала Людмила Петрівна. І я була свідком того, як повчала вона одного разу ридаючу жінку, до якої охолов чоловік: "Ти ж вічно зі своїми свинями та качками. У брудному халаті і стоптаних капцях. Так? А ти візьми та гарно одягнися. Так-так, у будній день, та приготуй щось смачненьке, та приголуб чоловіка - здивуй його. Він же забув, яка ти насправді красуня!" Жінка не пішла - вона випурхнула, окрилена такою порадою з кабінету.\nУ цій сім'ї згодом справді все налагодилося: мудра порада виявилася вчасною.\nАле до Людмили Петрівни зі своїми сімейними негараздами приходять швидше не як до керівника профспілкової організації, а тому, що сім'я Братінових для всіх - наочний приклад утвердження чудових відносин між чоловіком і дружиною, батьками і дітьми.\nНі, не лукавила Людмила Петрівна, коли говорила, що народилася під щасливою зіркою. Із благословення улюбленої бабусі вона і заміж вийшла за Гната, і стала йому другом, порадником, опорою. У любові народилися діти - син, який сьогодні Гнату Васильовичу соратник і як виконавчий директор міцного господарства, і просто як доросла розумна людина з власною на все думкою. І - улюблена донька. Про свекруху Людмила відгукується як про дуже благородну жінку, яка навчила її непростої науки сімейних відносин і ведення домашнього господарства. Це у неї Людмила навчилася готувати у п'ятницю їжу, щоб вихідні справді зробити днями відпочинку, присвятивши їх чоловіку, дітям, онукам. Турботливого, уважного зятя вважає сином, а невістку - ідеалом доброти. Свати - наймиліші люди, обоє - лікарі від Бога. Отож, крім страшної, тепер вже 12-річної давнини дорожньої аварії, яка поставила чоловіка на півроку на милиці, - на сімейному небокраї Братінових, можна сказати, майже безхмарно.\n- Мабуть, нам з Гнатом Васильовичем Бог допомагає, - говорить з впевненістю у цьому Людмила. - Бабуся мене трирічною за ручку до церкви привела, і я вдячна їй за це. Помисли чистіші, серцю спокійніше, добро хочеться творити.\nУ цьому щирому бажанні проявляються всі якості її цілеспрямованого характеру. Адже це вона привчила людей з користю для власного здоров'я проводити відпустку. Іноді ледве відриваючи їх від городу, кухні, нескінченних домашніх турбот, відправляє за путівками до санаторіїв, на курорти і будинки відпочинку до Криму, Моршина, Хмельницької області, Трускавця, Миргорода. 1000 путівок за час керівництва профорганізацією - це, звичайно для села, показник! У робочому кабінеті Людмили Петрівни зберігаються десятки альбомів - розповіді у фотознімках, привезених з місць відпочинку вдячними трактористами, доярками, виноградарями, будівельниками, фахівцями. Дехто їздив на відпочинок навіть родинами. Безкоштовно. Всі, хто оздоровлення потребував.\n- Адже людям що треба? - І Братінова перераховує. - Постійна робота, стабільний заробіток, нормальні умови праці. Тоді і на душі спокійніше у людини.\nІ заради цього Людмила Петрівна, що називається, викладається на повну, знаходячи 100-відсоткову підтримку у Гната Васильовича. Євроїдальня на тракторній бригаді, сучасні кімнати відпочинку і упорядковані побутівки - на фермі і винзаводі, мотоцикли для фахівців. Тепер ось - капітальний ремонт 16-квартирного будинку. А скільки ще чудових планів у її неспокійній голівоньці! Але найбільше нині її бажання - спорудити в селі дитяче містечко - обов'язково з атракціонами-паровозиками і гойдалками-лебедями. Мабуть, права Ірина Олександрівна Біла - ще у недавньому минулому шановний сільський голова, сказавши про те, що їй доводилося чути від багатьох, і не лише жителів цього села: "Без Братінових сьогоднішньої Надеждівки не було б".\nА мені згадуються знакові слова Людмили: "Жінці Богом вготовано бути чоловікові опорою, дітям - дороговказною зіркою. Решта - лише додається". Сказала їх не просто жінка. А нагороджена орденом святої великомучениці Катерини - визнання її безперечних заслуг перед Православною церквою, людьми. Перед Богом.\nМоніторинг ЗМІ | постать у Церкві | | 2190 reads