Октябрь, 2010 | Вікна та двері\nПерші розсувні двері з пластикових та алюмінієвих профілів, забезпечені склопакетами, з’явилися на нашому ринку близько 15 років тому як елітарний продукт, і з тих пір їх статус практично не змінився. За «теплу» розсувні двері і сьогодні доведеться заплатити чималу суму, в 2-2,5 рази перевищує вартість орної конструкції з тих же матеріалів і з аналогічними параметрами. Але, погодьтеся, з подібним збільшенням витрат цілком можна змиритися, якщо ви прихильник новітніх тенденцій архітектури та дизайну інтер’єру і до того ж вам імпонує принцип дії «розсунення». Що стосується суто практичних вигод — це рішення дозволяє використовувати полотна дуже великих розмірів, завдяки чому з’являється можливість поліпшити інсоляцію приміщення і візуально розширити його межі. А щоб відкрити двері, практично не потрібно вільного від меблів простору.\nВ якості вхідних дверей у будинках розсувні конструкції можуть бути встановлені лише в рідкісних випадках — наприклад, в ретельно охоронюваних селищах. Частіше вони служать для виходу на вулицю з заскленою опалювальної тераси або з прибудованого до будинку зимового саду (таким способом організовують повідомлення з внутрішньою територією ділянки). У місті подібні двері використовують головним чином як балконних.\nУ статті ми розглянемо підйомно-розсувні, паралельно-зсувні, а також складні двері («книжки» і «гармошки«). Зауважимо, що від конструктивного типу багато в чому залежать габарити виробу, його теплоізолюючі та інші властивості. І навіть у рамках однієї системи профілів і фурнітури (в залежності від виконання) може існувати помітна варіативність параметрів.\n1. Механізми розсувних дверей розраховані на 15 тис. циклів відкривання / закривання, тобто приблизно на 20 років експлуатації.\n2. Шина напрямної підноситься над рівнем підлоги всього на 10-20 мм і не створює незручностей при ходьбі.\n3. Стандартний комплект фурнітури для підйомно-розсувних дверей передбачає розташування керуючої ручки тільки зсередини приміщення. Можливість замкнути двері зовні пропонують як опцію.\n4. Для великогабаритних дверей з ПВХ краще всього підійдуть білі профілі. Вони не так сильно нагріваються на сонці, як ламіновані плівкою темних тонів. Тому лінійне теплове розширення деталей виявляється менше, а геометрія конструкції — стабільнішою\n5-7. Стулки підйомно-розсувних дверей (5) мають внизу паз (6), в якому розташовані роликові каретки (6, 7). Кожне полотно незалежно від його ширини оснащують двома такими каретками; за допомогою тяг вони пов’язані з ексцентриком керуючої ручки.\n8. Деякі профільні системи включають сталеві оцинковані відливи.\n9. Товщина стали підсилюючого вкладиша повинна становити не менше 2 мм.\n10-11. У різних моделях фурнітури для паралельно-зсувних дверей довжина поворотних кронштейнів різна. Чим вона більша, тим ширші (і «теплі») профілі можна використовувати.\n12-14. Робочі деталі фурнітури — роликові каретки і механізм їх висунення (12), запірні цапфи з тягою (13) і ін — виготовляють в основному з легованої сталі з антикорозійним покриттям; за попереднім замовленням деякі виробники можуть виконати комплект з нержавіючої сталі. Дверні ручки (14) забарвлюють термоотверждаемой емаллю або хромовані.\n15. Розсувні двері часто поєднують з відчиняючимся французьким вікном. Для великоформатного скління переважні безпечні склопакети з триплексом або загартованим склом. Щоправда, вартість конструкції при цьому зросте в 1,5-2 рази.\n16. За рахунок значної висоти (видимої ширини) стулкових профілів ці двері-«гармошка» виглядають масивними, хоча насправді являють собою досить легку конструкцію. В якості вхідних або балконних навіть при наявності склопакетів їх можна використовувати лише в регіонах з м’яким кліматом.\n17. Стулки «гармошок» з’єднують попарно як мінімум трьома осьовими петлями. При цьому кожну пару стулок постачають роликової кареткою.\n18. У процесі монтажу утеплювач (поліуретанову піну) під пороговим профілем потрібно з обох сторін захистити від вологи бітумної мастикою або гідроізоляційної стрічкою. Після цього монтажний шов закривають металевою накладкою або укладають перед порогом керамогранітну плитку, клінкер і таке інше.\nАвтор pyhОпубликовано 28.10.2010 28.10.2010 Добавить комментарий к записи Теплі розсувні двері\nТримай фасон — інтер’єр підвіконня\nУ сучасному інтер’єрі підвіконня нерідко перестає бути частиною оформлення віконного отвору і стає скоріше елементом меблювання. Професійний дизайнер далеко не завжди запропонує поєднувати його за кольором з віконним блоком. Улюблений елемент декору приміщення — широке підвіконня, який візуально розширює кімнату, надає їй об’єм і навіть деяку багаторівневість. Ймовірно, один з найпоширеніших дизайнерських прийомів — перетворення підвіконня в стіл, обідній або письмовий. У кухні відповідний по висоті підвіконня здатний стати елементом робочої зони, до нього іноді навіть прістиковивать стільницю з мийкою. Ще одна класична метаморфоза підвіконня — полиця стелажа. Найбільш широкі можливості відкриваються при облаштуванні підвіконь в еркері. Якщо створити з них єдину поверхню, то у вашому розпорядженні виявиться простора крамниця, або «том», де можна розбити невеликий «зимовий сад«, або просто зручна широка полку.\nОднак перш ніж втілювати в життя запропоноване вам дизайнерське рішення, варто як слід подумати і оцінити всі його плюси і мінуси з практичної точки зору. Наприклад, трансформація підвіконня в диванчик, що є частиною ігрової зони в дитячій, така приваблива на перший погляд, просто небезпечне.\nАвтор pyhОпубликовано 28.10.2010 Добавить комментарий к записи Тримай фасон — інтер’єр підвіконня\nУтеплення укосів по периметру вікна\nРозріз частини віконного отвору з утепленим укосом:\n5 — монтажний профіль.\nУ будинках з цегляними або бетонними стінами без прошарку утеплювача штукатурні укоси в сильний мороз можуть промерзати незалежно від того, яке встановлене вікно — дерев’яне або пластикове; значення мають лише товщина рами і її розташування у віконному отворі. Промерзання укосів призводить до випадання конденсату на їх поверхні. Вологі укоси незабаром вражає грибок, скорочується і термін служби вікна.\nБоротися з цим явищем можна кількома способами. Добре було б змістити вікна у бік кімнати (в «теплу» частина стіни), або, як зазначено в ГОСТ 30971-2002, здійснити «збільшення розмірів зовнішньої чверті за допомогою конструкційних матеріалів». Але на це погодяться далеко не всі власники квартир. Гарантією від промерзання укосів є установка вікон з широкою коробкою, спеціально розробленою для російських умов. І все ж частіше проводять утеплення укосів з боку приміщення. Кращим матеріалом для цього є поліуретанова піна. Але якщо монтажний шов між рамою і стіною широкий, то під обробної панеллю утворюється великий порожній простір. Його невигідно заповнювати піною, і в таких випадках застосовують мінеральну вату. При цьому необхідно домогтися високої герметичності конструкції, щоб виключити можливість емісії частинок утеплювача.\nАвтор pyhОпубликовано 28.10.2010 Добавить комментарий к записи Утеплення укосів\nМонтаж підвіконня і укосів із ПВХ\nМонтаж підвіконня і укосів із ПВХ:\nа — після видалення з відкосів старої штукатурки проріз готовий до обробки;\nв — надають підвіконню невеликий (2-4 °) ухил у бік кімнати;\nг — простір під підвіконням заповнюють монтажною піною, залишивши місце для шару штукатурки;\nд, е — пластикові панелі заводять в монтажний шов, укладають під них шар утеплювача (мінеральної вати) і фіксують за допомогою монтажної піни;\nи — обробка віконного отвору завершена, але приклеєні на монтажну піну деталі не можна чіпати протягом доби\nАвтор pyhОпубликовано 28.10.2010 28.10.2010 Добавить комментарий к записи Монтаж підвіконня і укосів із ПВХ\nЯкщо ви проживаєте в заміському будинку або котеджі, раннє ранкове сонечко, напевно, будить вас ні світ, ні зоря. А вечорами у вікна ніби заглядають таємничі силуети або розгулялася вітер стукає по склу гілкою. Поберегти нерви вам допоможе нехитре пристосування — дерев’яні ставні, виготовлені досить оригінальним способом. Встановіть їх на вікна і у вашому будинку відразу стане затишніше і спокійніше\nСпочатку віконні прорізи типового будиночка були оснащені металевими рамами з гратчастими віконницями\nПісля установки несучої рами по периметру віконного отвору кріпляться облицювальні дошки\nСтавні відкриті традиційним способом. Прекрасно підігнані дошки у формі щита являють собою декоративну облицювання, яка кріпиться на рухому раму\nСтавні, виготовлені таким чином, можна відкривати, відчинивши їх, а також так званим французьким способом. Це дозволяють робити дві спеціально сконструйовані рами: одна нерухома, а інша підводиться на петлях, розташованих у верхній частині, і утримується регульованими упорами. Самі віконниці встановлені на рамі класичним способом.\nДля виготовлення одного комплекту ставень (розміри деталей залежать від габаритів віконних прорізів) вам буде потрібно:\n* Брус 55 × 55 мм;\n* Дошки товщиною 27 мм (віконниці та облицювання);\n* Опорні планки 30 × 50 мм;\n* 4 кронштейна для кріплення в отворі вікна;\n* Бистрозастиваюча цемент (наприклад, «Fiedal»);\n* 2 петлі із шурупами;\n* 4 дверні накладні петлі з болтами і гайками;\n* 1 дерев’яна накладка 10 × 50 мм;\n* 1 звичайний шпінгалет;\n* Циркулярна пила;\n* Шліфувальна машина;\n* Бітумна мастика холодного затвердіння (МГГ).\nПісля розмітки і вимірювання віконного отвору необхідні деталі вирізаються циркулярною пилкою, потім остругівают рубанком і шліфуються, якщо ви використовуєте необроблені пиломатеріали. Відповідні деталі можна також придбати у спеціалізованих магазинах.\nДля кріплення несучої рами необхідно обробити віконний проріз шліфувальною машиною. Спочатку обробляється його зовнішня частина для визначення розмірів, потім внутрішні частини. Ця робота вимагає певної кваліфікації, а ще не забудьте надіти захисні рукавички та окуляри. Для установки і кріплення несучої рами ставень зовнішній край віконного отвору відповідно до раніше певними розмірами обробляється зубилом.\nОбидві рами, що несе і рухлива, складаються з вертикальних і горизонтальних брусів, зібраних «в шип». Розміри каркаса несучої рами визначаються габаритами віконного отвору. У вертикальних стійках рами проробляються чотири поглиблення (по два з кожної сторони) для установки кронштейнів, які шурупами кріпляться до рами. Після кріплення рами в стіні по внутрішньому периметру віконного отвору встановлюються чотири дошки. Вони являють собою облицювання, при визначенні ширини якої слід виходити з глибини отвору і рухомої рами.\nРухома рама ретельно підганяється за внутрішніми розмірами основного каркасу несучої рами із запасом в 2 мм. Перед початком збирання на вертикальні і горизонтальні бруси встановлюються упорні планки для установки віконниць в закритому положенні. Дві рами, що несе і рухлива, з’єднуються у верхній частині двома петлями, закріпленими в спеціально підготовлених пазах.\nСтавні виготовляються з шпунтованих дощок товщиною 27 мм, але можна використовувати вагонку або рейки. Зібраний щит стягується по ширині струбцинами. Інші струбцини розміщуються на лицьовій частині з використанням прокладок, щоб не пошкодити дерев’яну поверхню. Залишки клею з поверхні дерева слід негайно видаляти.\nЗаготівлі щитів ставень вирізаються відповідно до остаточними розмірами рухомої рами. При цьому нербходімо враховувати розміри петель.\nЗ внутрішньої сторони стулки ставень посилені дерев’яними рейками, прикріпленими до них у формі букви «Z». Потім із зовнішнього боку кріпляться петлі.\nПеред установкою ставень стулки краще забарвити морилкою під колір світлого дуба. Після полірування та видалення пилу наноситься перший шар сильно розведеного нітролаку.\nПісля зачистки дрібним наждачним папером наноситься другий шар лаку, розведеного на 50% від початкового об’єму. Після висихання вся поверхня знову шліфується, потім наноситься третій, останній шар лаку, на цей раз вже не розбавленого розчинником.\nНерухома рама з прикрутити до неї кронштейнами зміцнюється в прорізі вікна Бистрозастиваюча цементом. Коли він висохне, по периметру віконного отвору до крайок рами кріпляться облицювальні дошки за допомогою бітумної мастики холодного застигання і потім додатково закріплюються шурупами. Потім можна приступити до з’єднання рам в їх верхній частині та встановлення регульованих упорів (фіксаторів). Петлі спочатку встановлюються на рухому раму, а потім на самі віконниці.\nКріплення петель здійснюється болтами з гайками. Гайки необхідно законтрить, щоб не було можливості їх відвернути зовні. В останню чергу встановлюється шпінгалет для фіксації віконниць в певному положенні.\nСхема складання стулок\n1. Місце для петель рухомої рами.\n4. Облицювання прорізу вікна (дошка товщиною 27 мм).\n5. Петля рухомої рами.\n6. Діагональна рейка.\n7. Несуча рама, брус 55 × 55 мм.\n8. Віконниць, дошки товщиною 27 мм.\n9. Отвір вікна.\n10. Наполеглива планка 15 × 27 мм.\n11. Поперечна рейка.\n12. Рухома рама віконниць, брус 55 × 55 мм.\n13. Накладна дверна петля.\n14. Вертикальна стійка несучої рами.\n15. Наскрізний паз.\n16. Горизонтальний брус несучої рами.\n18. Накладна петля.\n19. Рухома рама віконниць.\n24. Наполеглива планка.\n25. Облицювальна дошка товщиною 27 мм.\n26. Отвір вікна.\nУ разі відсутності спеціальних верстатів і устаткування ви зможете виконати пази дрилем зі свердлом по дереву діаметром 12 мм. Розміри пазів несучої і рухомий рам складають 25 × 25 мм. Просвердлите по кутах пазів по чотири отвори, потім ретельно обробіть пази стамескою.\nТаким же чином ви можете за допомогою ножівки по дереву вирізати шипи (передбачте невеликий запас), потім обробіть їх стамескою і наждачним папером.\nОблицювання (шириною 15 мм) рухомий рами може бути виготовлена з рейок 27 × 27 мм, які шурупами кріпляться до рухомій рамі.\nАвтор pyhОпубликовано 21.10.2010 Добавить комментарий к записи Зовнішні віконниці\nНапевно, милуючись пишнотою небес, людина прийшла до ідеї створення прозорих будівель з скла і металу, і зокрема скління фасаду і даху з використанням світлопрозорих конструкцій.\nОскільки звичайні дерев’яні віконні рами при великій площі скління не витримують власної ваги, рясних опадів і сильного вітру, інженери придумали нову систему, що одержала назву «профільної«. Це несуча конструкція, що складається з профілів складної конфігурації. Вона використовується для утеплення і скління фасаду, балкона, веранди і т. п. Серед подібних конструкцій велику частину складають фасадні системи.\nЕлектродриль, набір свердел, шуруповерт, плунжерний пістолет, ножиці, а також кондуктор (схоже на компостер у трамваї спеціальне пристосування, у якому є необхідна кількість отворів, розташованих потрібним чином і службовців для направлення свердла). Кондуктор «надягають» на кінець профілю і використовують в якості шаблону при свердлінні кріпильних отворів в ньому.\n[А] стоечні профілі, [Б] поперечні профілі (ригелі), [В] алюмінієві «черевики» Д-подібної форми (вузли кріплення, за допомогою яких підставу стоєчних профілів кріпиться до фундаменту і стін), [Г] алюмінієві Т-форбіндери (відрізки алюмінієвого швелера, службовці для з’єднання ригелів і стоякових профілів), [D] алюмінієві куточки під склопакети, [Є] притискні планки, три скла товщиною 10 мм і розміром 30 × 40 см, [Ж] рулон самоклеїться бутиловой стрічки, шурупи- саморізи, пластикові прокладки під скло, декоративні лицьові планки, картридж герметика.\nРізноманітні фасадні профільні системи, незважаючи на зовнішні відмінності, мають спільні функції і цілі: захист споруд від атмосферних впливів, дизайн фасаду, зниження матеріаломісткості і прискорення будівництва.\n За допомогою «кондуктора», що закріплюється на профілі хомутові затиском, свердлять отвори для з’єднання стійкового профілю з Т-форбіндерамі і ригелями.\n Прикріпивши шурупами-саморізами Т-форбіндер на одному кінці стійкового профілю, останній надягають іншим кінцем на «черевик».\n Т-форбіндер, профіль і «черевик» просвердлюють наскрізь і скріплюють шурупами-саморізами.\n Всі Т-форбіндери встановлюють і закріплюють на стоєчном профілі, укладають у пази ущільнювальну гуму і обрізають надлишки ножицями.\nЗа функціональним особливостям ці системи можна розділити на дві групи: навісні та світлопрозорі. Перші поділяють на вентильовані і теплоізолюючі. Однією з різновидів навісних вентильованих фасадів є фасади із сайдинга. У теплоізолюючих конструкціях як теплоізолюючих матеріалів використовують пінополіуретан, пінополістирол, пінопласт або плити Rockwool. Більш докладно про навісних фасадах ми вже писали в нашому журналі (див. статтю «Навісні вентильовані фасади»).\nСтеклоалюмініевие системи для фасадів та вікон\nСистеми базуються на використанні одно-, двох-або багатокамерних профілів з алюмінієвого сплаву. Камера — це порожнина всередині профілю. Поділ на камери проводиться для збільшення теплового опору. Як зон розриву теплового потоку між камерами в більш складних конструкціях застосовують теплоізолюючі перемички (термомости) з пластика, наприклад з армованого скловолокном поліаміду. Так, опір теплопередачі у трикамерного профілю з тер буває не менше 0,36 м2 ° C / Вт. Для установки стекол, різних ущільнювальних та сполучних деталей на профілях зроблені канавки і поглиблення різної форми. При цьому алюмінієві конструкції перевершують по жорсткості в 7 разів аналогічні вироби з дерева і в 23 рази — з ПВХ. Щоб надати приміщенню більш благородний вид зсередини, для обробки алюмінієвих профілів застосовують дерево або пластик.\n На ригелях, в місці встановлення скла, прикріплюють алюмінієві куточки, попередньо нанісши на їх «підошву» шар герметика.\n На Т-форбіндери встановлюють ригелі.\n Верхні планки ригелів прикріплюють до стоечного профілю саморізами, капелюшки яких ховають під ущільнювальної гумою.\n Зібравши стулки модуля, роблять установку стекол, використовуючи пластмасові прокладки.\nКрім міцної несучої конструкції для світлопрозорих фасадних систем необхідні спеціальні скла. Щоб поліпшити показники звуко-і теплоізоляції, міцності і непроникності для ультрафіолетових променів, найчастіше використовують склопакети з двох або кількох аркушів скла одного або різних видів. Простір між ними заповнений повітрям або газом і загерметизувати.\nПоєднання різних видів стекол роблять умови в будинку більш комфортними. Наприклад, якщо вікна виходять на південну сторону і влітку приміщення розжарюється під палючими променями сонця, доцільно поставити скло рефлектоат, яке відобразить до 43% сонячних променів. Для того щоб зберегти тепло в кімнаті, має сенс внутрішній шар склопакета зробити з К-скла. Якщо у вашій місцевості дмуть шквальні вітри, то найкращим рішенням буде застосування армованого скла. Воно не тільки витримує тиск вітру швидкістю до 60 м / c, але й обмежує поширення вогню і диму при пожежі, так як не руйнується під дією високих температур. Через збільшення рівня злочинності став важливий чинник безпеки житла. Тому були розроблені фасадні стеклоалюмініевие системи, що оберігають від злому й обстрілу (з використанням броньованих стекол). На вигляд їх захисні елементи нічим не відрізняються від звичайних, причому вони сумісні зі стандартними компонентами базової системи.\n Наклеївши самокліючуюся стрічку за периметрах стекол, в спеціальних пазах пригвинчують саморізами притискні планки таким чином, щоб їх краї трохи перекривали краю стрічки.\n У системах для ковзанів дахів і козирків використовують спеціальні конькові планки, які прикріплюють до опорного профілю.\nПодання про різноманітність і застосуванні фасадних систем дає таблиця, в якій наведено характеристики тільки чотирьох систем кожної з основних фірм-виробників.\nФасадні профільні конструкції, як бджолині соти, складаються з окремих модулів (модуль є автономним елементом і може бути виготовлений окремо від інших). Стандартизація сполучних деталей дозволяє легко поєднати між собою елементи різних систем не тільки однієї фірми-виробника, а й різних фірм. Так, наприклад, можна комбінувати системи теплих і холодних фасадів, систему для зимових садів з системою похилих дахів і створювати будинки найрізноманітніших геометричних форм.\nМонтажники «широкого» профілю\nСуть технології зведення фасадної профільної конструкції ми проілюструємо на прикладі збірки зменшеної копії (моделі) модуля для зимового саду. Цей модуль і його модель були спроектовані на основі елементів профільної системи FW 50S фірми SCHUCO. Модуль представляє собою три стулки, розташовані під кутом 150 ° один до одного і обрамляють склопакети. Елементи, з яких збирається модель модуля, показані на знімку.\n[А] При виготовленні склопакетів можна використовувати поєднання різних стекол (тонованих, армованих та інших).\n[Б] Деревоалюмінієві конструкції збираються з багатокамерних профілів. До поверхні профілю, які будуть перебувати в приміщенні, приклеєні декоративні дерев’яні планки.\n[В] Однокамерні профілі використовуються в системах для холодних фасадів і зовнішніх прибудов.\n[Г] Внутрішня порожнина робочої камери профілю в системі холодних фасадів заповнюється поліуретаном до встановлення скла.\n[Д] У фасадних системах застосовується тепле і холодне скління одночасно.\nРозташування стулок під потрібним кутом по відношенню один до одного забезпечується за рахунок фрезерування бічних поверхонь ригелів, що примикають до стійок. Під цим же кутом фрезеруються і Т-форбіндери, на які будуть кріпитися ригелі. Просвердливши всі кріпильні отвори і відфрезерована всі деталі, можна переходити до складання. Цей процес починається з кріплення Т-форбіндеров до бічних поверхонь стійкового профілю на одному рівні з обох сторін. Кожен Т-форбіндер повертається кутами запила в ту сторону, в яку буде розгорнуто ригель, і кріпиться до стоечного профілю чотирма саморізами. Потім підстава стійкового профілю надівається на потовщену частину «черевика» і кріпиться чотирма гвинтами. Щоб створити упори для скла, на внутрішні поверхні верхнього та нижнього ригелів прикручуються алюмінієві куточки, промазані герметиком (позначені на фото синім кольором). По периметру вийшла рами в спеціальні пази на поперечних і стоякових профілях закладаються відрізки ущільнювального шнура. Тепер підготовчі роботи закінчено і можна приступати до основної збірці. Ригелі надягають на Т-форбіндери (вже зафіксовані на рекмаунт профілях) і шурупами прикручуються до них і до верхньої планки стійкового профілю, при цьому капелюшки шурупів, вкручених у верхню планку, ховаються під ущільнювальну гуму. Зібравши таким чином весь модуль, приступаємо до установки стекол. Доречно зазначити, що в реальних умовах будівництва скла вставляють після закріплення конструкції, а в даний модуль їх ставили на місце лише для демонстрації технології. Скла встановлюють, використовуючи пластмасові прокладки, які запобігають деренчання і зменшують навантаження на скло. Для того щоб вода і пил не проникали всередину приміщення, по периметру скла наклеюється бутилова стрічка. Зверху вона притискається планками, які встановлюються в спеціальні канавки в рекмаунт і поперечних профілях. Зверху ці планки закриваються накладками, які випускаються різних кольорів. Показане на ілюстрації приміщення для зимового саду зібрано з аналогічних модулів, але тільки великих розмірів. У них вставлені тоновані склопакети, що відображають прямі сонячні промені. Люди і рослини відчувають себе комфортно в такому зимовому саду цілий рік. Нехай і ваш будинок, «одягнений» в легені, але міцні стеклоалюмініевие конструкції, стане більш світлим, просторим і затишним.\nАвтор pyhОпубликовано 21.10.2010 Добавить комментарий к записи Фасадні алюмінієві системи\nЯк встановити двері, детально про установку міжкімнатних дверей, відеоролики\nУстановка дверей — процес відповідальний, тому що неправильно поставлена двері можуть почати коситися, або скрипіти, а то й зовсім почати псувати стіну. Тому до процесу установки необхідно підійти з умінням і точністю, а якщо сумніваєтеся — звернутися до фахівця. Для тих, хто готовий виконати все сам, знадобляться наступні поради.\nВрізання фурнітури все-таки краще довірити фахівцеві, який виконає роботу так, щоб надалі не проявилися пошкодження або проблеми при експлуатації. Для професійної врізки потрібно електроінструмент.\nПеред установкою дверей перевірте уважно всю комплектацію, всі розміри повинні збігатися. Витратні матеріали, які знадобляться: саморізи для збірки (50х4), клини і розпірки (дерев’яний брусок перетином 40х40 \_ 40х30 \_ 40 \_ 25), монтажна піна (балон на два-три блоки).\nЗ інструментів знадобиться: рівень будівельний, викрутка (краще шуруповерт), ножівка по дереву (краще заусовочная пила).\nВсю роботу можна розбити на кілька етапів:\n* Збірка коробки.\n* Її установка.\n* Установка дверного полотна.\n* Установка добірного елемента.\n* Встановлення наличників.\nПеред тим, як встановити двері, зазвичай торцюють її стойові. Робиться це у відповідності з необхідним зазором між підлогою та стелею. Для житлових приміщень рекомендований зазор складає 10 мм. Всі деталі з’єднуються за допомогою саморезів.\nОсь тепер коробка готова, і можна приступити до її встановлення. Спершу потрібно зафіксувати її верхню частину за допомогою клинів, які повинні з’явитися стику поперечних і стойових частин. При фіксації нижньої частини, вирівняйте петлевий бік, і уважно перевірте її в двох плостостях за допомогою рівня. Якщо все добре, то заміряють відстань зверху і знизу, додаючи по 5 мм на зазори. Клином фіксуємо протилежну сторону, і встановлюємо розпірку прямо напроти нижніх клинів.\nТепер можна переходити до установки полотна. Навішуємо його, дивіться, чи зможуть двері рівно закриватися. Бажано встановити ще розпірки, які ставте нижче ручки, і на рівні верхньої петлі. Після цього уважно перевірте всі зазори між коробкою і дверним полотном — це важливо! Якщо двері прочинені — то вони не повинні самі продовжувати рух. Коробка запінюється балоном монтажної піни. Природно, всі отвори очищаються від пилу і бруду, шляхом продувки. Піна висихає порядку 12-13 годин, так що тепер можна забути про двері на час. Як тільки піна висохла — зрізаємо виступаючу піну ножем, прибираємо клини і розпірки — тепер вони не потрібні.\nНастав час встановити доборний елемент: для цього заміряємо відстань між краєм коробки і краєм стіни, обрізаємо доборную планку під цей розмір. Вставляємо доборний елемент у паз і запінюємо відразу в двох-трьох точках. Знову ж, чекаємо засихання піни. Для визначення довжини лиштви може знадобитися таблиця, яку можна зустріти в книгах з ремонту. Наличник кріпиться на фінішні цвяхів, але для них необхідно заздалегідь приготувати отвори діаметром 1.5 мм.\nЯк правильно встановити двері — підсумки\nСам процес того, як встановити двері, може здатися складним, але насправді це не так — досить хоч раз навчитися це робити, і Ви зможете зорієнтуватися в будь-якій ситуації. Все що потрібно в цій справі — мінімальний навик будівельника, щоб знати як поводитися з інструментом, шурупами і монтажною піною. В іншому, процес широко описаний в багатьох посібниках, так що ніяких проблем на практиці виникнути не повинно. Сподіваємося, всі поради від http://oknadverj.blox.ua/html допоможуть встановити двері, які будуть довго радувати Вас своєю довговічною роботою. Щасти Вам!\nВстановлення дверей. Як встановити двері. Ще більше інформації про установку міжкімнатних дверей, а також відеоролики про ремонт квартири своїми руками\nАвтор pyhОпубликовано 03.10.2010 Добавить комментарий к записи Як встановити двері, детально про установку міжкімнатних дверей, відеоролики


В Україні дорожчають старі квартири: ціни на "вторинці" у Києві та обласних центрах | Сьогодні\nВ Україні дорожчають старі квартири: ціни на "вторинці" у Києві та обласних центрах\n14 липня 2016, 11:13\nЗ ТОП-10 великих міст України "однушки" на вторинному ринку подешевшали тільки в Дніпрі.\nУ минулому році ціни на "вторинне" житло падали в усіх регіонах України, але зараз ситуація стабілізувалася, а подекуди навіть спостерігається зворотна тенденція. Аналітики OLX підрахували, як змінилася середня вартість квартир у країні за останні півроку.\nНайбільше пропозицій про продаж надходить від власників однокімнатних і двокімнатних квартир.\nСередня вартість однокімнатної квартири на вторинному ринку житла Укаріин в червні 2016 року склав 676 288 грн ($ 27 282).\nПри цьому лідерами за вартістю і раніше залишаються Київ (1 077 495 грн), Одеса (881 837 грн) і Львів (789 945 грн). У ТОП-10 міст, де "одиничка" коштує більше 25 000 $ також входять Харків, Чернівці, Луцьк, Запоріжжя, Тернопіль, Кіровоград та Черкаси. А найдешевше в червні житло пропонували в Луганську, але, зі зрозумілих причин, охочих купувати там зараз нерухомість небагато.\nЗа півроку 1-кімнатні квартири на вторинному ринку в Києві подорожчали на 5,99%, в Одесі – на 3,81%, у Львові – на 2,01%, а в Харкові – на 1,53%. Примітно, що в "великій п'ятірці" ціни на "однушки" знизилися лише в Дніпрі, і то не набагато – на 0,87%.\nСитуація з 2-кімнатними квартирами зовсім не така однозначна: якщо в Києві та Одесі ціни на "двушки" виросли на 6,65% і 1,26% відповідно, то у Львові, Харкові та Дніпропетровську вони просіли за ціною: Львів (-7,25%), Харків (-1,39%), Дніпро (-2,94%).\nЦіни на 3-кімнатні квартири традиційно найбільш стабільні. У Харкові, Одесі, Львові та Дніпрі зміна вартості квадратних метрів в "трійці" склало не більше 1%. Столиця в цьому плані "відзначилася": середня вартість 3-кімнатної квартири в Києві за півроку зросла на 5,54% – з $76 904 в січні до $80 324 в червні.\nТрадиційно на гривневі ціни істотно впливає курс долара, який хоч і не падав так, як в минулому році, але демонстрував коливання. У січні 2016 року 1 долар коштував 24,52 грн, в лютому вже 27,21 грн. Потім курс потихеньку почав знижуватися (березень – 26,25 грн, квітень – 25,33 грн, травень – 25,13 грн) і в червні майже наблизився до січневих показників – 24,78 грн/дол.\nКИЇВ. За даними OLX, 1-кімнатна квартира на вторинному ринку в найдорожчому районі столиці – Святошинському – в середньому коштує близько $31 тис. Отримуючи мінімальну зарплату (1450 грн), киянину доведеться збирати на власну невелику житло 530 місяців, а це цілих 44 роки.\nУ Печерському районі за "однушку" доведеться віддати більше $50 тис. Тут же продаються найдорожчі 2-кімнатні квартири – майже $62 тис.\nНайменше за 2-кімнатні квартири просять у Дніпровському районі – трохи більше $40 тис.\n3-кімнатне житло найдорожче оцінюють в Оболонському районі столиці. Середня ціна квартири становить майже $64 тис. Найдешевше 3-кімнатні квартири коштують в Святошинському районі – в середньому $48,5 тис.\nСаме затребуване житло серед жителів столиці в Оболонському районі. Тут зафіксовано найбільше закритих угод із продажу квартир на вторинному ринку за останні півроку. На другому місці – Дарницький район, на третьому – Дніпровський.


Мартін Селігман - Depaul Ukraine\nДодому / Новини та блоги / Мартін Селігман\nМартін Селігман – американський психолог, автор теорії набутої безпорадності і один із засновників позитивної психології. Йому зараз 77 років, він живе в Пенсильванії.\nЯ лише тепер, коли почала читати про ці експерименти і про суть синдрому набутої безпорадності, зрозуміла свою доньку, яка на всі мої озвучені страхи відповідала: – Ну будь ласка, не транслюй свій досвід на мене – у мене все по-іншому! А ти вводиш мене в пригніченість і безвихідь!\nАле ж ми не собаки Мартіна Селігмана, правда ж? Ми, на відміну від собак, можемо дозволити собі вистрибнути на волю. Воля – це не боляче і не страшно\nНаписано за відкритими джерелами.


• Ігоря . • Ілліча . • Полтавагаз . • бастіон . • видобуток • Евросоюз . • відрізняється . • електроенергія . • електростанція . • електростанції . • зелень . • менеджер . • мільярди . • олігарх . • постачання . • радикали . • рейтинг . • розслідування . • станція . • стовбур . • укладач\nТакож на фюзеляжі літака розмістять логотип «гірників». Новости Сумм 20.06.2018 14:39\nЦе підприємство - монополіст в Україні з випуску деяких видів металопрокату та виробництва рейок. СтопКор 20.06.2018 12:14\nСтворено ТОВ Київські енергетичні послуги, ТОВ Дніпровські енергетичні послуги та ТОВ Донецькі енергетичні послуги. УСБН 20.06.2018 11:11\nРаніше замгубернатора Херсонської області Євген Рищук анонсував будівництво в Олешківському районі великої сонячної електростанції потужність 250 МВт. Мост 19.06.2018 13:52\nРейки "Азовсталь" vs British Steel France Rail: порівняння не на користь вітчизняного монополіста - Укрзалізниця не помічає?\nТакож рейки R-65 на 1 км мають вагу 130 тонн, а рейки UIC-60 - 120 тонн, тому вартість стандартної рейки збільшується і становить 40 тис грн/т. СтопКор 19.06.2018 11:49\nОтже, загальна сума грошових активів, вказаних нардепом Мороко у виправленій електронній декларації за 2015 рік становить 1,11 млн грн., у електронній декларації за 2016 рік 12,68 млн грн. Главком 19.06.2018 10:40\nВлада Києва не зобов'язана виплачувати компенсації компанії Київенерго, яка належить олігарху Рінату Ахметову, після розірвання угоди про оренду об'єктів промисловості. Громадське телебачення 18.06.2018 22:00\nІлліча. Про це ОЛІГАРХ дізнався з повідомлення FinClub. Новости Сумм 18.06.2018 17:41\nЧому в Києві не буде гарячої води та як Уряд планує спростити для підприємців облік розрахунків\nЗ 1 серпня мешканці Києва не матимуть гарячої води. Громадське телебачення 18.06.2018 17:10\nЄдина спроба перейти на закордонні та якісніші рейки була зроблена у 2016 році. СтопКор 18.06.2018 16:53\nДоговір на постачання сонячних панелей вже підписали з китайською компанією Seraphim Solar System Co., Ltd. Громадське телебачення 18.06.2018 12:04\nСтан Ігоря Коломойського оцінили в $1,6 млрд\nОлігарх Ігор Коломойський займає 2 місце в рейтингу 100 найбагатших людей України. Стан Ігор Коломойський укладачі рейтингу оцінили в 1,6 мільярда доларів. Новости Сумм 17.06.2018 16:58\nНацполиция озброїла топ-менеджера Ахметова, доглядальника за Ляшка\nЗапись Нацполиция озброїла топ-менеджера Ахметова, доглядальника за Ляшка впервые появилась Останні новини Сум. Новости Сумм 17.06.2018 15:18\nКличко розповів, чому "Київенерго" судиться з "Нафтогазом"\n"Київенерго" розділилась на дві компанії. 1NEWS 16.06.2018 10:14\nНа цьому записі йдеться про прохання закрити справу проти Злочевського. Главком 16.06.2018 07:28\nДостроковим переможцем у «тепловому бою Кличко і Коболєва став Рінат Ахметов Новости Сумм 15.06.2018 14:54\nНардепи внесли законопроект про дерибан 10 мільярдів на «зелених» тарифів разом з Ахметовим\nЗАТ Оріль-лідер працює на зеленому тарифі. Новости Сумм 15.06.2018 11:59\nСтатки українського олігарха Ріната Ахметова досягли 6 мільярдів доларів. 24 канал 15.06.2018 10:06


Експерти розповіли, що не так зі статистикою коронавірусу в Україні - Новини Здоров’я\nЕксперти розповіли, що не так зі статистикою коронавірусу в Україні\n15 грудня 2020, 17:20 Читать новость на русском\nСтатистика коронавірусу в Україні / Getty images\nФахівці помічають у статистиці коронавірусу в Україні певні неузгодженості. Вони зауважують, що хоч кількість госпіталізованих пацієнтів зменшується, кількість важких хворих і число смертей зростають.\nОкрім того, що летальність і кількість важких випадків коронавірусу в Україні не знижуються, експерти не спостерігають і зниження частки позитивних результатів від всіх проведених тестів на виявлення коронавірусу. Про це повідомляє РБК-Україна.\nДо теми В Україні 8 416 нових хворих на коронавірус, смертність знову зросла\nЛікар-інфекціоніст та викладач Школи охорони здоров'я НаУКМА Володимир Курпіта вважає статистику коронавірусу в Україні дещо незрозумілою.\nЄ непрямі показники, які наштовхують на думку, що зі статистикою відбувається щось не зовсім зрозуміле. Є частина лабораторних центрів, які в позаминулі вихідні взагалі не проводили дослідження. І вони видали нуль результатів. Тому, що вони просто припинили працювати на вихідних, або тому, що у них не було тестів – не знаю. Коли в понеділок, 7 грудня, вранці нам повідомили про 8 тисяч випадків – це було, коли 4 регіони не надали даних,\n– розповів Курпіта.\nНатомість керівник Центру економіки охорони здоров'я Київської школи економіки, колишній заступник глави МОЗ Павло Ковтонюк вважає, що якби в Україні й справді знизилась захворюваність на COVID-19, то частка позитивних результатів від усіх тестів теж впала б.\nВ Україні стабільно високий показник позитивних тестів, зараз він найвищий у Європі - 33%. Це в 6 разів більше, ніж рекомендований ВООЗ показник для контролю за поширенням захворюваності. Говорити про те, що ситуація стабілізувалася, також рано. Зниження кількості нових випадків незначна і триває не менш як два тижні,\n– зауважив Ковтонюк.2\nЗа минулу добу, 14 грудня, в Україні виявили 8 416 нових хворих на COVID-19. Одужали при цьому майже вдвічі більше хворих – 16 150.\nЗа цей період від ускладнень померли 233 пацієнти. Натомість госпіталізували – 1 479 хворих.\nОчільник МОЗ Максим Степанов вважає, що ситуація з COVID-19 в Україні стабілізувалася. Разом з тим, за минулий тиждень обсяг проведених тестів на коронавірус в Україні знизився на 12%.\nКоронавірус COVID-19Здоров'яНовини Здоров'яНовини Здоров’яНовини про коронавірусКоронавірус в УкраїніСтатистика


Вимерлі тварини » Volchoviidae » Вимерлий світ\n19 Січня, 2022 Автор admin\nVolchovia – рід ордовицьких голкошкірих з класу Ophiocistioidea, який існував на території сучасної Росії та Норвегії. Волховія одне із загадкових голкошкірих, знайдених у ордовицьких відкладах Ленінградської області. Великі тонкі таблички утворювали панцир, що нагадує своєю формою капелюх. Під цим «капелюхом» і знаходилося м’яке тіло тварини. За допомогою спеціальних ніжок Volchovia могла повільно повзати дном.\nКатегорії Статті Позначки Echinodermata, Echinozoa, Ophiocistiodea, Volchovia, Volchoviidae


Житомирян очікує хмарний день без опадів з невеликим морозом : 27:01:2021 - zt.20minut.ua\nЖитомирян очікує хмарний день без опадів з невеликим морозом\nВесь день у Житомирі буде хмарним. Без опадів. Від 0 до 2 градусів морозу.\nАтмосферний тиск 736 мм, відносна вологість 88 %.\n«Житомиртеплокомуненерго» викрили на завданні державі збитків на мільйони гривень Житомир в Instagram: ТОП-фото тижня У Мирополі селяни до смерті побили сусіда і замкнули в підсобці Паніка в Денишах в суботу та в Житомирі в неділю через прибирання вулиць


Церковний хор і його регент Тарас | «Наша Парафія»\nБібліотекаКниги, брошуриПохвала любові. Пасхальна симфонія\nЦерковний хор і його регент Тарас\nНа Хрестопоклонній неділі вона прийшла заздалегідь і стала, як завжди, біля Богородичної ікони. Івана не було. Почали читати Часи, збирався народ. Скоро наповнилася вся церква.\nПочалася служба і заспівав хор. Але що це? В них зовсім не було строю. Де голос Івана? Де їхня зірка Оксана, де ті хлоп’ята-тенори, де бас?\nУ їхньому хорі завжди змінювався склад. Незмінним стрижнем були лише чоловік сім, серед них сам регент Тарас, Іван, Оксана і ще одне небесне дитя на ім’я Маринка. Це дівча знало тільки свою альтову партію, і в тій раз у раз з’їздило на чверть тону вниз. Тетянин абсолютний слух страждав від цього дівчатка, але воно було таке миле і співало так щиро й так старанно, що Тетяна змирилася з цим. Альтову партію дуже гарно співала ще сестра регента. Вона приходила не на кожну службу, але коли приходила, Маринка трималася її і не «їхала», і тоді хор звучав божественно.\nНавколо основного стрижня хору завжди збиралися якісь «ліві» хористи, які надовго не затримувалися: то з інституту культури, то чиїсь знайомі, а то й випадкові співці. Регент дуже неприязно ставився до «нових» і гримав на них. Він взагалі гримав, він страшенно переймався чистотою звуку (за це найбільше перепадало незлобивій Маринці, а взагалі діставалося всім). Він зі спокоєм допускав лише перевірених бійців, але й таких було не мало.\nЗа збігом обставин саме цього дня ніхто не прийшов. Але навіть це не стало таким дивом, як відсутність Івана. Він ніколи не пропускав служби.\nТетяна протиснулася до хору і на виголосі священика спитала в регента, де може бути Іван.\n— Ти мені це скажи!! — гримнув на неї той. — Я б сам хотів знати!..\nХор з Тараса й Маринки звучав жалюгідно. Тетяна не могла цього далі чути і заспівала партію сопрано. Регент здригнувся… але скоро закивав і показав їй стати на місце Оксани. Вона вела впевнено і, де треба було для гармонії, легко переходила на тенорову партію. Голос у неї був глухуватий (а може, просто ще не розспіваний), глибокий і чистий — класичний церковний голос.\nСкоро підійшов бас і кілька «лівих» хористів. А Івана все не було… Зазвичай регент не дозволяв співати хористам, які запізнювалися на службу. Але сьогодні він зробив виняток. Тому співали всі, хто міг співати. Тарас був дуже сердитий. Він підсовував іноді Тетяні ноти, але вона не дивилася в них, а лише іноді заглядала в тексти і пошепки просила замінити складні мелодії простішими, там, де боялася «не потягти» верхні ноти. І так відспівала всю Літургію.\nПрихід Тетяни у хор став не меншою подією, ніж несподіване зникнення Івана.\n— Ти де співала? — суворо спитав Тарас, коли люди вже прикладалися до хреста.\n— А як же ти ведеш, ти ж не дивишся в ноти?\n— Я вивчила партії на слух.\n— То де ти була раніше?! Стоїть собі в куточку… Чого ти раніше не приходила співать?!\nАле як їй зараз було не до того! Усі думки — про Івана. Де він? Що могло статися? Ще ніколи такого не було, щоб він не прийшов і не попередив.\nДо хору підходили люди, усі питали про нього, і ніхто нічого не знав. І всі хвилювалися.\nТільки-но закрили Царські Врата — Тетяна кинулася додому.\nВона прилетіла стрілою. Схопила телефон, набрала номер. Ніхто не відповідав.\nВона впала на коліна — і молилася, молилася… Хвилин через двадцять хтось подзвонив. «Це Іван», — зірвалася вона до телефону.\n— Таню, — це був Іван, — не хвилюйся, все нормально. Тут одного жебрака збила машина. Я поки їздив з ним до лікарні… Там треба було ще дещо зробити…\n— Слава Богу! Слава Богу, що ти живий!..\n— Не треба, не треба так хвилюватися, — сказав він із м’яким докором.\n— Іване!.. Який ти… вимогливий до мене!..\n«О мій учителю-старче, який ти задав мені послух!.. »\nВідтоді вона почала співати у хорі.\nВідтоді розпочалося її знайомство з парафією, якої вона раніше наче не помічала. І тільки зараз вона, мов бабка, вилізла на бадилину зі свого пристановища у глибинах ставка, розпрямила крильця і пізнала, що є, виявляється, крім води, ще й повітря, суша і безліч мешканців, яких вона вперше побачила…\nОтже, вона почала співати у хорі.\nУ неї був великий діапазон, і вона легко могла заміняти будь-чию партію. Найчастіше регент ставив її разом із Маринкою, щоб та «не їхала». А коли хористи були у повному складі, він дозволяв їй тихенько підспівувати тенора поруч з Іваном. Вслуховуючись у його рідний голос, який їй так подобався, вона дивувалася, як стільки краси може вміститися в одній людині! І насолоджувалася, поки регент не давав їй якогось іншого розпорядження.\nЇхній регент Тарас мав у хорі абсолютну владу. Не підкорятися йому було ділом немислимим.\nЦього регента знайшов десь церковний староста і вмовив отця Євгена взяти його на будь-яких умовах. Це було років із п’ять тому.\nСвою діяльність Тарас почав з революцій. Він розігнав майже весь старий хор, залишив тільки Маринку, якій було тоді тринадцять років. Не пожалів він навіть матінку Ніну, жінку отця Євгена, сказавши: «Борщ у тебе, матінко, ловкий виходить (матінка дійсно готувала «ловкий» борщ на весь клір), а от співати ти не вмієш». Хоч матінка співати вміла і співала дуже гарно, просто вона не могла тримати свою партію. Не пожалів Тарас і колишнього регента — пані Ларису. Мало того, що він виштовхнув її з хору, так іще й заборонив підспівувати, — йому не подобався тембр її голосу. Він поставив її на місце читця, а доти незамінного читця Івана узяв до себе в хор. Спокійна і мужня Лариса сприйняла це стоїчно, а Ваня був засмучений до краю, але ніхто його не питав.\nРегент до того ж примусив Івана вчити ноти, причому не ті божественно глибокі обіходні наспіви, які так подобалися Іванові, а концертні, майже світські піснеспіви, від яких хотілося не молитися, а плескати в долоні. Та регент уперто примушував його підкорятися, а щоб у нього не було сумніву, він повторював, що «з Ваньки дяк — ніякий» і «Ванька ні на що не годиться, крім як на тенора у провінційному хорі».\nСпочатку в Івана була ще слабка надія на те, що регент вижене його коли-небудь (самому втекти з хору йому не дозволяла чернецька гідність), але регент, схоже, не збирався його виганяти.\nІ так, майже силою, Тарас позбирав основний склад хору і почав «ліпити» його. Він замучував хористів нескінченними репетиціями, які пропускати не дозволялося (під загрозою Тарасового гніву). Він міг присвячувати цілі репетиції лише самому диханню чи інтонації співу, чи звуку, чи вимові. І чомусь усі добровільно погоджувалися на таке знущання. Погоджувалися, бо Тарас своїм трудом і здібностями досягав виняткового звучання й краси співу. В нього все було на межі можливого. У нього кожна нота повинна була зайняти своє ієрархічне місце, а весь твір повинен був стати «справжнім» — це був головний критерій. У нього Стеценко дихав прозорістю, Леонтович вражав таємницею, Бортнянський сяяв торжеством перемоги, Березовський шукав Царства Божого всередині немічної людини, Ведель відкривав Небесний Єрусалим… І так кожен твір, кожна молитва повинна була пройти крізь святая святих його серця і виринути назовні, щоб знову народитися — вже для всіх.\nРегент жив музикою і крізь музику дивився на світ. Він наче насправді відтворював той спів, який звучав у душі композитора, перше ніж вилився на нотний папір і застиг нереалізованою мрією…\nЧерез це не тільки в церкву, а й на репетиції до Тараса приходило багато досвідчених співаків, що відчайдушно підставляли свої голови під тяжку регентову десницю з камертоном. Вони не шкодували ні часу, ні сил, бо виходило дуже гарно, і це «гарно» перекривало усі витрати (як усе ж таки люди тягнуться до всього справжнього!). Тарасів несталий хор кілька разів «обходив» професійні капели та посідав перші місця на різних концертних конкурсах, і мав навіть якусь нагороду. Регента безперервно переманювали на вакантні місця з великим гонораром, але він, не вагаючись, відмовлявся. Він був байдужий до слави, байдужий до матеріального статку. Він надіявся не на вельможних, на тих синів людських, що в них немає спасіння, а зовсім на інше. Тому його задовольняла помірна платня, яку призначив йому отець Євген (саме тому, що її призначив не хто інший, як отець Євген!). Він не так цінував професійних хористів, як своїх «живих» співаків. А головне, він не уявляв своє життя без цієї церкви в цілому.\nТетяні подобалося упокорюватися регентові, подобалася його жорстка влада. Ця ієрархія, на диво, зовсім не обтяжувала її. Просто кожен тут був на своєму місці, як казав Іван, і «тоді — краса» (щоправда сам Іван вважав, що його місце не тут).\nОдна лише Оксана сердилася й сварилася з регентом, однак, і вона ходила постійно, хоч ніхто її не примушував.\nОксана була скрипалькою і шанувала себе. Як її волелюбність була знайома Тетяні! Між ними взагалі було багато спільного, навіть у музичних смаках. Щоправда, Оксана ніколи не була розбещеною, вона була дуже порядною, і їй навіть трохи заважав надлишок аристократизму.\nУсі вважали, що Оксана зовсім даремно гнівається на Тараса, — його треба було сприймати не «локально», а лише «глобально».\nВін уміщав у собі всі можливі контрасти, на його лиці відображалися по три форте й піано майже одночасно, він був пристрасним і нестримним, але його щирість і доброта покривали все. Тарас любив усе справжнє і прекрасне. І порушення ним самим цієї краси й гармонії було для нього нестерпно болісним.\nВін дуже змінився з того часу, як прийшов до церкви, але не міг переробити свою вдачу і часто впадав у тяжкі гріхи, властиві бурхливим натурам. Він безмірно страждав від своєї пристрасності і був беззахисний у покаянні.\nТарас любив своїх хористів до нестями, так само, як і все, що вони співали. Він був гарячий у любові, і з нього виривалася іноді така ніжність, що підкоряла й Оксанине примхливе серце. І саме зі своєї великої довіри до них — своїх найулюбленіших хористів — він готовий був витрусити з них усю душу.\nХтось жартома обізвав його Тарасом-Барабасом. Це прізвисько використовувалося лише тоді, коли він гримав; тоді замість потрійного батога регенту Барабасу послуговували грізні очі, грізний голос і грізний камертон. Та, незважаючи на всі його гримання, на репетиціях панувала невимовна атмосфера якогось просто дитячого свята… А коли він не гримав, його називали просто Тарас. Він наче з’являвся тоді зі сторінок українських класиків і був узагальненим героєм усієї патріотичної літератури.\nРегент мав дар передавати свою любов до України через церковний спів. Він натхненно розповідав і показував, чим традиція черкаського співу відрізняється від чернігівського, і в чому неповторність волинського наспіву. Він знав про життя всіх українських композиторів і запалював хор своєю закоханістю в них. Його любов підкоряла, зворушувала, смішила й захоплювала.\nВін вимагав також, щоб увесь хор приходив на великі свята «у вишитому», хоча б аби з-під одягу те вишите «стирчало». І ніхто особливо не заперечував, усім ця ідея подобалася. І всі, крім «упертого віслюка», «москаля» й «підстреленого монаха Ваньки», приходили на свята нарядні.\nТарас і його сестра Стефа були справжніми патріотами. Вони любили Україну і ошукану, і обкрадену, любили її і в ганьбі. Це була їхня матір, вони плакали за нею і благали Бога помилувати її. Любов регента до України виходила з музики і поринала у музику — там були сльози, біль, уповання, надія, віра і все, що тільки може вмістити любляче серце. Уся історія України була написана в Тарасі музикою рідної землі.\nНевидима і прихована від усіх сутність невтримного регента виринала з правічних часів і зливалася в одне ціле з тими найкращими синами землі, які не покинули свою беззахисну матір у час її найтяжчої недолі і були закатовані поруч із нею… І саме це було найглибшим у Тарасі, а не його пристрасна кипучість і навіть не його невгамовна творчість.\nТарас був безоглядно щедрий. Він міг і хотів роздати все, крім хіба що своїх нот і камертона.\nВін одягнув півхору у свої вишиванки (причому найкращі). З того багатства дісталося й Тетяні: Стефа, підмовлена Тарасом, подарувала їй одну зі своїх розкішних сорочок.\nТетяні все це подобалося, бо все, що виходило від Тараса і Стефи, було дійсно справжнім! Тетяна не могла пояснити, чому її так гріла подарована Стефою старовинна сорочка, чому іноді до сліз зворушував їхній хор на свята «у вишитому». Щось у цій традиції було таке добре… і таке потрібне…\nДо Тетяни регент ставився особливо. Ні, він не закохався в неї (з деякого часу він принципово не закохувався). Він шанував її обдарованість і відчував спорідненість із нею у сприйнятті музики, але не лише це… Може, він роздивився в її погляді відбиток тієї ж пристрасності, що лютувала в ньому, і співчував їй, як самому собі; може, його підкорила її вірність Іванові, якого вона могла чекати в церковному садку іноді трохи не до вечора… Але, як би не було, його щось дуже зворушило в ній, так, що на неї він майже й не гримав.\nЯкось наодинці він спитав Тетяну:\n— Ти грала колись на дванадцятиструнній гітарі?\n— Значить, я не помилився. Я чув, як ти співаєш свої пісні, — і усміхнувся. — В тебе були круті акорди… Але ти дуже змінилася. На краще. І голос у тебе став кращим. Ти тоді, мабуть, багато курила.\n— Так, — здивувалася Тетяна.\nРегент подивився на неї тихо і раптом несподівано і сумно сказав:\n— Даремно ти у Ваньку закохалася. Він тебе покине. Він не від світу цього… Знайди собі когось іншого.\nТетянине серце перевернулося… і заспокоїлося.\n— Хто ж його замінить?.. Подумай сам, хто може замінити Івана? — I їй самій стало смішно, хоч душа і боліла.\nІ більше вони до цієї теми не поверталися.\nЩе регент дуже поважав Ларису, що її виштовхнув із хору на читця. Її і справді неможливо було не шанувати. Її скромність вражала тихою, нетлінною, світосяйною красою. Це був мовчазний приклад християнської мужності, терпеливості, мудрості — і всіх чеснот. Вона була справжня «жінка-мироносиця»… Колись давно вона втратила в автомобільній катастрофі чоловіка і двох дітей і після цього прийшла до церкви…\nТетяна теж глибоко поважала Ларису, поважала й шанувала її невимовно. Взагалі, майже кожна людина в цій церкві ставала для Тетяни справжнім відкриттям і знахідкою, кожна розкривалася неповторно багатою особистістю: чи то щиросердий тенор-кульбабка Олексій; чи самовідданий опасистий бас, що ніяковів перед яструбовими нальотами регента, мов курчатко; чи молоде подружжя, що не пропускало жодного богослужіння; чи то неймовірно зворушливі, щедрі та мудрі бабусі, про кожну з яких можна було б написати добру книжку… А Стефа!.. А перша красуня, мабуть, не лише Києва, але й усього світу — сором’язлива, мовчазна Катерина, що час од часу приїздила співати аж з протилежного кінця Києва… Не кажучи вже про церковного старосту — справжній скарб їхньої парафії, про Маринку, отця Євгена з матінкою та обома їхніми синами, про Івана!.. І на кому вона тільки не зупиняла свій погляд, усі озивалися в її серці неповторними й незамінними мелодіями, з’єднуючись в єдину симфонію Божої щедрості, і в кожному світилося вічне Боже світло… Якими різними шляхами усі ці люди прийшли колись до церкви і як дивно злилися в ній наче в одне ціле, доповнюючи один одного, будуючи з себе, за словами Апостола, живий Божий храм…\nУ будні Тарас проводив репетиції у себе вдома, у трикімнатній порожній квартирі. Він поховав свою першу дружину, а друга — зрадила його, і після того він уже нікого не вводив у цей дім. І відтоді перестав закохуватися.\nПоруч із регентом з’являлися час від часу сумнівні особи. Про це можна було дізнатися перше, ніж побачивши їх, бо Тарас тоді починав дужче зриватися, гніватися й кричати. Потім ті особи кудись зникали…\nОтець Євген не дарував Тарасові гріхи його нестриманості та накладав на нього важкі єпитимії. Він навіть не допускав його якийсь час до Причастя.\nТарас благоговів перед отцем Євгеном. Благоговів і робився тихішим за ягнятко. У всіх своїх численних гріхах перед Богом, ближніми та перед самим собою він каявся щиро (бо інакше не вмів), з невимовним стражданням б’ючи себе в груди з митаревою молитвою, але не міг нічого з собою зробити… І знову з великим соромом і болем плентався на сповідь до свого грізного духовного отця. І приймав його присуд без заперечень.\nТетяну спочатку дуже дивувало те, що Тарас настільки по-різному ставиться до отця Євгена і до Івана, — бо вони, як казали люди, були «однакові». Принаймні між ними було багато спільного, хоч отець Євген був зовсім не такий лагідний. Він міг промовляти дуже сердечно, а міг і насварити й «припечатати». Його навіть трохи побоювалися. Проте він був людиною безвідмовною і жертовною до краю, і в цьому вони з Іваном були однакові.\nАле перед отцем Тарас благоговів, а «Ваньку» — відверто сварив і мучив.\nМучив, бо «Ванька» з усіх хористів був найупертішим і не підкорявся. Іван дозволяв собі іноді з невідомих причин прогулювати репетиції і потім покірно підставляв свою голову під шквал Тарасової лайки.\nНа репетиціях майже завжди бувало, крім Івана, ще кілька тенорів, але регент ставився до них як до другорядних і постійно їх «підстроював» під Івана, тому без нього він вважав репетицію неповноцінною. Усьому бідою був незвичайний Іванів голос, яким регент був просто зачарований. Він навіть навмисно для нього підбирав складні тенорові концертні партії (те, що Іван найбільше не любив), щоб насолодитися легким і глибоким звучанням його неповторного оксамитового тембру. Регент не міг не використовувати цей скарб, хоч скарб і пручався, скільки міг.\nЩе Тарас так і не зміг примусити Ваню співати голосно і «з почуттям». Іван уперто співав тихо і «без почуття» (голосно він співав лише на Великдень, коли ходили навколо церкви святити паски і коли регенту це було вже зовсім байдуже). Регент терпляче пояснював Іванові, що таке «форте», вмовляв його і благав… Ваня вислуховував зі співчуттям — і співав тихо (бо тільки так він міг зосереджуватися в молитві). Тоді Тарас вибухав громовицею і порівнював Івана з усіма негативними біблійними персонажами, які могли б потенційно вчинити подібний злочин. Це виходило в нього дуже смішно, так, що важко було не розсміятися. Але Іван не сміявся. Він зосереджено мовчав, опустивши очі…\nКоли регент дуже сердився на Івана, він казав: «Ти ганьбиш своє прізвище! Таке славетне прізвище!.. » (Для Тетяни це було зовсім незрозумілим, бо вона досі не знала, чим те прізвище славетне; навпаки, їй здавалося тепер, що Івановій шляхетності та його витонченому внутрішньому аристократизму те «Туптало» не личило ще більше, ніж колись їй). Іван на ті докори не реагував, і за це йому теж діставалося: регент гнівно звинувачував його у байдужості, і як тільки не обзивав!..\nА коли «Ванька» на Страсному тижні перед Великоднем «мордував себе безвилазно у церкві, та ще й без їжі», регент уже й не сердився, не кричав, а ходив за ним і молив… Але Ваня не слухався. Тетяна не уявляла, що Іван може бути таким упертим. Він залишався цілком байдужим до Тарасових страждань. На Страсному тижні він слухався тільки отця Євгена, а той дозволяв йому не виходити з церкви, дозволяв утомлюватися до краю й нічого не їсти. Просто вони з Іваном були однакові…\nРегент за всі роки так і не звик, що на Великдень Іван у хорі не співає. Він або мовчки молиться, або бігає за отцем Євгеном з відрами й кошиками, або стирчить на дзвіниці, або ще хтозна-де… Великдень, насправді, від цього не дуже й втрачав, бо в це свято завжди збиралося не менше півдесятка відбірних тенорів, серед яких Івана однак не було б чутно, але регент вважав його провину непростимою і дивився на нього, як на зрадника. Тарас страждав.\nВеликдень був апогеєм Іванової непокори. Після Великодня Іван починав слухатися. Він сумлінно вчив ноти, які б не хотів і бачити…\nНоти Іван учив коштом свого сну (бо іншого часу в нього не було) і вважав це покаранням за свої гріхи.\nНотній грамоті, як і всьому іншому, його навчила мама. Тепер вона рідко сідала за їхнє старовинне німецьке піаніно. А коли Іван був маленький, то прекрасні звуки живої музики, що розливалися від маминих пальців, часто наповнювали їхній дім.\nБільше за всіх композиторів мама любила Баха. Вона казала, що у Баха все — молитва, і в нього немає пітьми.\nІван на піаніно грати не вмів. Але вони співали з мамою на два голоси церковні піснеспіви; він знав ноти і міг сам розбирати свою партію.\nПотім уже Тарас нескінченною муштрою навчив його читати партію з листа. Регент не сумнівався, що Іван має оволодіти цим мистецтвом бездоганно. Іван і справді відчував мелодійні ходи та інтервали. І майже не помилявся. Майже…\nТепер, коли він учив ночами, він не міг перевірити себе: боявся збудити маму та й сусідів, бо крізь стіни вночі було чутно кожен звук. І коли на ранок не встигав перевірити якісь окремі складні моменти (а Тарас давав йому ноти із суцільними складними моментами), то бувало, що на розспівці заїздив не туди… і тоді треба було ховатися. Але ховатися було нікуди…\nІван не виправдовувався і не просив Тараса позбавити його цієї кари. Він навіть зітхання свої тамував, щоб нічим не виявити обтяжливість послуху.\nА Тарас розбивав його, «лінивого», громовицею. І це було ще добре. Гірше було, коли Тарас гірко зітхав і казав: «Ваню, ти не любиш їх, тому не вчиш. Ти не українець у душі, тому ти їх не любиш…» І ще гірше, коли додавав: «Ти мене не розумієш…» Це означало, що Ваня не розумів його любові. І Ваня не виправдовувався…\nАле він розумів регента. Розумів набагато краще, ніж той міг собі уявити. Може, навіть краще за інших.\nІванів батько дуже любив Україну. Він був одним із тих, кого кадебісти били за принесені до Шевченка квіти (було й таке у Шевченківському парку проти університету). Його вигнали з інституту «за націоналізм» — за те, що спілкувався українською мовою, що мав глибоку шану й любов до рідної землі, що добре знав історію своєї країни. Скільки він потім поневірявся у пошуках роботи, поки його допустили нарешті охороняти якісь музейні експонати у підвалі; там він і захворів… Мати розповідала Іванові, що батько не міг без сліз згадувати Крути і казав, що він хотів би бути разом з тими хлопцями… Він відчував Україну як свою матір і, як син, хотів захистити її і розділити з нею всі її скорботи. І на Всічення голови Іоана Хрестителя після церковного богослужіння він незмінно вичитував удома Псалтир — з першої по останню кафизму — за всіх замучених у репресіях та голодоморах (у церкві не дозволяли служити по них панахиди, боялися навіть згадувати про них). Серце його горіло болем за цю землю, за всі її страждання…\nМати рідко розповідала про батька. А Іван не розпитував її. Він ставився до матері з благоговійним трепетом, як до живої ікони, і не дозволяв собі зайвих слів і питань. Коли мати говорила, Іванко хапав кожне слово.\n…Мама розказує, як вони з татом проводжали Федора — тоді ще зовсім хлопчика — у монастир. Квітли вишні. Пройшов дощ, і в небі з’явилися три веселки… крізь увесь небокрай…\n— А де я був? — питає маленький Іван.\n— А тебе ще не було… — мама усміхається. — А коли ти з’явився, твій брат був уже не Федір, а отець Феодосій… А тато вже молився за вас біля Престолу Божого… Твій тато за все життя нікого не осудив. Йому було легко вмирати… Його душа відійшла в день Причастя.\nІван не сумнівався, що його батько — святий.\n— А почитайте, мамо…\nІ мама читає йому їхню «таємницю» — церковнослов’янське старовинне Євангеліє, напівстерте від татових сліз… Іван знає його майже напам’ять. Саме це Євангеліє він притискав до серця, коли сповістив матері, що хоче стати монахом.\n…Іванко лежить з температурою. Він горить. Мама охолоджує його гарячі долоньки у своїх прохолодних руках і розповідає йому житіє й чудеса праведного Іоана Кронштадтського. Іванові дуже жалко святого, що він у миру. Він так співчуває, що Святий Іоан не має спокою десь у пустелі, де живуть усі монахи, і не може спілкуватися з Ангелами та Пресвятою Богородицею, що його день і ніч турбують люди, і він віддає їм усе своє серце й життя…\n— Святий Іоан був полум’яний, — каже мама. — Він дуже любив Росію. Він був справжній патріот, як і твій тато… Твій тато дуже любив Україну. Тільки він був тихий… Він теж казав, що треба йти за Господом і благословляти ворогів, а не проклинати. Це дуже непросто, сину, але тільки така любов — до кожної людини, до кожної душі — може дати нам визволення; і нам, і нашому народові, і нашій Батьківщині… Святі — завжди патріоти, бо вони вміють любити. Святі люблять усіх, для них весь світ освячений Божою любов’ю… Православна людина, Іванку, та, для якої все — святе…\n…Іванові років десять.\nВін миє посуд на кухні. Мама щось каже йому, він, обертаючись, ледь усміхається до неї… Вона дивиться з такою любов’ю… сідає і тихо говорить:\n— У твого тата була така усмішка…\nПотім вони разом з мамою перебирають якусь крупу. Тихо-тихо… Тільки годинник поволі цокотить. Мати говорить:\n— Твій тато був дуже лагідний чоловік. Він нікого не ображав і нікого не засуджував. Я не чула від нього зневажливого слова про когось… Він дуже любив рідну землю. Він казав, що Господь довірив Україні хрест — і це її найбільше багатство. Вона несе його на плечах найкращих синів, з Богом у серці, і з Богом прославиться, коли на Суд постануть усі народи… Тоді, Іванку, твій тато теж прославиться, бо він теж ніс той хрест… Господь прославить його разом із тими, хто не відцурався від хреста своєї країни і не покинув її саму на Голгофі…\nМати говорить, а у Івана все всередині завмирає, і йому теж хочеться бути разом із тими хлопцями під Крутами…\nВід батька, крім Євангелія, залишилися рукописи дуже цікавих спогадів і замальовок на історичні теми, вирізки з часописів та газет… І вишиванка. Сніжно-біла лляна сорочка, з любов’ю вишита ще прабабусею багатими синьо-блакитними хрестами, а в тих хрестах ще сотні маленьких хрестиків. Мама казала, що цю сорочку тато вдягав лише на великі свята. А була в нього й буденна вишиванка, в ній його і поховали, як він і хотів. А про цю сказав: «Хай буде синові», — і відтоді мама вже знала, що в неї народиться син.\nЦя вишиванка стала для Івана батьківським благословенням. Він ніколи її не надягав (він зробив «свій вибір» раніше, ніж доріс до розміру вишиванки). Це була його святиня. Він сприймав її так само серйозно, як рясу, бо в ній він бачив один великий хрест.\nОдного разу Іван (під потужним впливом регента) трохи не надумав також з’явитися у своїй дорогоцінній вишиванці на Великдень. Але він вчасно уявив собі, якою б це мало статися сенсацією після того, як усі так звикли до його незмінного одягу… і в таке свято! Це було б просто блюзнірством. І він не вдягнув її.\nБув у стосунках регента з Іваном один секрет, про який знали лише найближчі. Була між ними мовчазна угода. Наче Ваня сказав: «Цур, увесь твій гнів, який ти не можеш стримати, ти виливатимеш на мене». А регент наче відповів: «Тільки з умовою, що ти терпітимеш мене». І вони безмовно вдарили по руках. З того часу, коли Тарасом оволодівали недобрі й нестримні почуття і вже підходили до горла, він накидався на Івана, дивуючи й жахаючи хор і всіх навколо, а Ваня сприймав це як милостиню. Регент був безмежно вдячний за це Іванові. Він щоразу заглядав йому після того у вічі, благаючи прощення, і незмінно знаходив там любов.\n«Я одужаю?.. » — безмовно питав його регент. «Милістю Божою одужаєш, не сумнівайся», — запевняв Іван.\nРегент пристрасно прив’язався до Івана, і Ваня його дуже любив. Любив з особливою теплотою, але майже ніколи не сміявся з його жартів.\nОдного разу Тетяні довелося побачити страшну і неповторну подію, яка багато чому її навчила. І не лише її.\nЦе трапилося на одній із перших Тетяниних репетицій. Співали антифони Страсного Четверга, ввечері, у регента вдома.\nНароду прийшло небагато, хоч були й незнайомі тенор і бас.\nТарас розсадив усіх і, як завжди, з нетерпінням почав:\n— Так, відкрили ноти. Антифон перший. Легенько і всі разом…\nПочали співати. Регент по ходу коригував спів, іноді зупиняв і гримав, іноді показував сам, як він хоче «в цьому місці». Іноді повторювали по багато разів, поки спів не задовольняв Тараса, іноді майже пробігали і йшли далі.\n«Не сідайте на нотах!» — кричав Тарас. — «Альти, легше!», «Не занижайте, баси! Хто вас тягне?! Ідіть додому з таким співом!», «Альти, знайдіть одну ноту! Що це за хор солістів?!», «Уважніше, вслуховуйтесь у слова…», «Таню, штовхни Івана, він сьогодні спить», «Чіткіше! Виразніше в цьому місці. Спочатку…», «Таню, штовхни Івана, а то я його зараз штовхну!», «На „Юді“ не сідайте, там інтонаційно йде вгору. Ще раз. Вище! Ще раз»…\nІ чому це було так прекрасно? Навіть на репетиціях — неповторно!.. Молитва, що проходила через таке багаторазове тертя, усе більше прояснювалася, музичне її виконання підіймалося до святого змісту — і перевертало душу… Ці важкі репетиції нікому не набридали. Хотілося сидіти так і співати без кінця. І ніхто не розходився, поки регент не казав: «Усе, досить. На сьогодні — все».\nПроспівали до п’ятого антифону. Це був не звичайний глас, а якийсь дивовижний наспів, який регент десь відкопав і який йому дуже подобався.\n— Антифон п’ятий. Будьте уважні. Легенько і всі разом… — і махнув:\nУченик згодився на ціну за Вчителя…\n— Прокинься, — увіп’явся він очима в Івана. — Стоп. Царство Небесне проспиш! Спочатку.\nТетяні наче почувся приглушений стогін. Вона б і не зрозуміла, що це за звук (бо Тарас щось пояснював, і в кімнаті було шумно), якби не озирнулася на Івана. Його лице було незвичайним, і чомусь їй здалося, що цей звук вирвався саме в нього і що це був саме стогін… Поки вона усвідомлювала, що ж відбувається, заспівали ще раз…\n— Ваню, тебе не чутно! — вже не припиняючи співу крикнув Тарас. — Ти будеш сьогодні співати, чи ні?\nІван сидів блідий, наче йому було недобре, і справді співав дуже тихо. Його лице втратило звичний спокій (може, саме це так стурбувало Тетяну), воно було напружене й наче виточене з мармуру. Тетяна злякалася і вирішила за першої ж нагоди відправити Івана з репетиції.\nНа цей раз проспівали до кінця:\nУченик згодився на ціну за Вчителя і за тридцять срібників продав Господа, цілуванням лукавим видавши Його беззаконникам на смерть.\n— Ще раз, спочатку. Сергію, — це до новенького тенора, — не глуши Івана, не лізь поперед батька в пекло. Уважно всі слухаєм соло баса. Ваню, вступи вчасно. Май совість.\n— Ванько! Стоп. Я попереджав!.. Ти вмер?! Чи ти продав Спасителя?!\nВаня змінився в лиці — і вилетів з кімнати. За якусь мить, мабуть, уже десь із кухні, крізь зачинені двері донеслися його нестримні гіркі ридання.\nТарас розпачливо кинув камертон і пішов слідом за ним.\nУсі мовчали. Всі були приголомшені. Від кого, від кого, а від Івана такого вибуху ніхто не чекав.\n— От тому він і не любить ходити на репетиції, — припечатала Оксана.\n— Він що, нервовий? — спитав новенький Сергій. Ніхто йому не відповів.\n— А що він йому такого сказав? — перепитав хтось.\nУсі мовчали, і кожний думав своє. А ридання все не змовкали. Напевно, Іван в усьому був постійний і послідовний… Це була якась страшна проповідь про те, що цим жартувати не можна.\n«Як гірко плаче, — думала Тетяна. — Як наша маленька сусідка Даринка зі сну. Чому дітки так гірко іноді плачуть зі сну?.. Так гірко…»\nІї не здивувала Іванова реакція. Це був той самий її Ваня, її беззахисна квітка, її старець, який не словами, а ділом показав зараз, що більше за все на світі він боїться зранити свого Спасителя і розлучитися з Ним.\nВона згадала лице Івана перед загрозою смерті, перед ножем убивці — без тіні страху. Але слово, що посягнуло на його найсвятішу любов, виявилося набагато страшнішим за ніж, незрівнянно страшнішим… аж до таких ридань… Так, у цьому немає нічого дивного, крім невластивої для Івана нестриманості (напевно, спричиненої чимось надзвичайним); однак, коли він стримується і не плаче вголос, то хіба менше ридає його серце, хоч того ніхто й не чує?.. Боже, як важко в цьому світі святим! Як важко і як добре!..\nІ для чогось було потрібно, щоб Іван прийшов сюди вже чи в недузі, чи то в неспокої, чи втомлений, чи все воно найшло сьогодні на нього разом, і це несподіване слово збило його з ніг… У Бога не буває це випадково, а тільки так, що для чогось воно потрібно одночасно всім.\nНа кухні вже було тихо.\nПовернувся Тарас, як не свій, з мокрими очима. Але Оксана не пожаліла його й дорікнула:\nТарас не озвався. Він був такий нещасний, що Тетяна співчувала йому зараз значно більше, ніж Іванові.\n— Ну Ваня теж, як маленький, — обережно зауважив їхній огрядний бас, напевно, щоб підтримати регента.\n— Маленький?! — спопелив його очима Тарас. — Це ти — маленький!.. Так, п’ятий антифон. Спочатку. Таню, сядь із тенором, показуй йому інтонацію. Сергій, слухай Таню і не лізь.\nАле Тетяна попросилася вийти на хвилинку…\nВона увійшла дуже тихо і стала біля одвірка, як тоді, в Карпатах. Вечірню темряву освітлювали ліхтарі з вулиці, і на кухні було досить світло. Іван дивився у вікно. Він стояв навколішках, спираючись руками на підвіконня. «Так він і упав тут спочатку, так і стоїть», — подумала Тетяна.\nВін переривчасто зітхав, набираючи дихання, точнісінько як Даринка після довгого плачу. «Які чисті в нього сльози!»\nЇй хотілося пригорнути і втішити його, як дитину, але не це йому було потрібно; вона знала, що йому зараз сказати.\nВін відчув її присутність, озирнувся — і опустив голову.\n— Ваню, іди вмийся, заспокойся і приходь. Через тебе Оксана свариться на регента.\n— Таню, я не можу, — ледь чутно промовив він.\n— Ти не повинен казати «не можу». Тобі треба встати, вмитися і прийти, щоб усі заспокоїлися. І викинути з голови непотрібні думки. Чи ти хочеш, щоб регент умер від горя? Уяви собі, як він себе почуває.\n— Добре, я зараз прийду.\nЙого голос зміцнішав, і в ньому з’явилася рішучість і такий звичний спокій.\n— Давай, Іванку, ти ж знаєш, як тебе люблять усі.\nІ вийшла. Він був їй безмірно вдячний. Йому здалося, що такі слова міг промовити тільки ангел або його мама, ці слова підняли його на ноги.\nВін підвівся і сперся на стіл. Голова дзвеніла і йшла обертом. (Голова його часто боліла після практики, і він дякував за біль, бо це нагадувало про болі й страждання інших людей, про покаяння і відповідь перед Богом… Але такого дзвону з часу того побиття ще не було). Біль усередині, що не переставав уже третій день, посилився до такої міри, що йому паморочилося. Його нудило, хоч сьогодні він, за звичаєм, нічого не їв, бо була п’ятниця. Ноги мліли й підгиналися. Він не уявляв собі, як дійде до кімнати, не те, що заспіває… І сльози чомусь знову нестримно здушили його. Він почав молитися, щоб Господь його укріпив.\nКілька ночей поспіль його переслідував і знесилював до краю один і той самий жах. Йому снилося, що він у темній кімнаті з погашеною лампадою (в його кімнаті лампада горіла незгасно, він так до цього звик, що коли, прокидаючись, не бачив її мирного вогника, йому бувало тривожно). Далі він наче йшов кудись дорогою в цілковитій темряві, страшенно поспішаючи, але чомусь постійно затримувався й зупинявся. І нарешті, нарешті приходив — і утикався в зачинені двері Царства. І розумів, що запізнився… Цей жах, наче струмом, пропікав його, і він прокидався… із тяжким головним болем і з якимось нездоланним хвилюванням. Він неймовірними зусиллями примушував себе молитися, йому наче хтось заважав. На душі було темно. Але він проганяв цю темряву безвідмовною зброєю, яку йому колись подарував улюблений святий Іоан Золотоустий, — найщирішою подякою: «Слава Богу за все!» — і від цього все темне розвіювалося, навіть болі притуплялися. Однак усередині залишалося щось тонке, що вібрувало, мов перетягнена струна, що, здавалося, от-от порветься. І саме цю струну випадково зачепив бідний Тарас.\nІван стояв, вчепившись у стіл з останніх сил. Йому зробилося зовсім погано. В нього наче був жар, усередині нестерпно пекло, йому дуже хотілося пити, він майже зомлівав… Він поволі сповз на підлогу — і продовжував опускатися все нижче, нижче, нижче, в якийсь бездонний тісний і темний колодязь. Йому не вистачало повітря, він задихався. Він опускався в темряві й тісноті, але бачив, що стінки колодязя брудні й слизькі, і скрізь літали якісь істоти, подібні до кажанів, тільки зовсім не такі милі, а наскрізь чорні й дуже злі. Вони літали крізь стіни, наче були безтілесні, але зачіпали Івана своїми тяжкими крилами, і ці доторки пригнічували його серце безнадією, страхом і болем. Його душив незносний запах тління, і чим далі він опускався, тим дужче посилювався цей запах… Іван безперестанно молився, і якби не відчував поруч Господа, то напевно вмер би від туги і страху…\nВнизу він побачив червоне, він зрозумів, що це вогонь, і звідти війнуло нестерпучим холодом. Його сповнив такий жах, якого він не відчував ніколи в житті і не міг собі уявити…\nНа його очі лягла рука Спасителя, і все стало світлим, і болю вже не було.\nІван прийшов до пам’яті. Скільки часу пройшло, як він тут сидів? Хор співав той самий п’ятий антифон. Значить, усього кілька хвилин, може й менше. Він почувався бадьорим, усередині болю не було. Душу огортав мир.\nАле він майже не помітив цього. Усю його свідомість і все єство пройняло гостре, пекуче співчуття до тих, хто, як і він, уткнувся в зачинені ворота Царства, а потім, як і він, спускався тим шляхом, де нестерпна туга, де лише темрява, тіснота, вогонь, холод, жах і вічні ридання. Він наче бачив людей (багато!), які йшли і йшли до того колодязя, ніхто їх не примушував, а вони самі йшли і падали вниз, звідки їм не було вороття… О, яка то була мука — бачити це!..\nВін схопився на коліна і майже закричав у Небо, яке чомусь було, як ніколи, близько:\n«Господи, визволи їх із цього місця муки!! Господи, не допусти, щоб вони йшли туди!! Ці люди грішні, але я ще гірший грішник, а Ти помилував мене і не перестаєш милувати!.. Я один заслужив таке місце своїми беззаконнями, своєю нечистотою, але Ти підняв мене з цього вічного гробу, а вони більше гідні Твого милосердя! Боже, якщо треба здійснитися правосуддю Твоєму, то візьми моє життя за мою віру і любов до Тебе, і з Твоєї любові до всіх — усіх їх помилуй! Нехай один я буду там, і мені буде добре з Тобою, нехай ніхто туди не потрапить! Боже, почуй слова мої, бо Ти ніколи не зневажав слова останніх! Подивись на скорботу мою, подивись на віру мою, візьми моє життя — і помилуй їх, усіх, хто стоїть біля порога смерті! Господи, направ ці душі, викуплені Твоєю найдорожчою Кров’ю, врозуми їх, нехай пізнають Тебе — Життя й Істину, нехай знайдуть Тебе! А якщо вже пізно — прости їм усе, чим вони згрішили, прости і відпусти, єдино заради Твого милосердя, заради Твоєї любові, яку я, грішний, пізнав, нехай ніколи не потраплять у це місце відчаю і нескінченного вмирання! Боже, не віддай їх у пащу звіра, прийми мої слова, Милостивий, бо я знаю, що Ти чуєш і найнегідніших з рабів Твоїх!.. »\nІ молитва його пропікала небеса і верталася до нього Божим відлунням. І знову рука Спасителя лягла йому вже не на очі, а на серце, і він уже не бачив себе тут; він бачив те, що сказати неможливо, він споглядав у захваті й повному мовчанні таке, про що лише здогадувався…\nІ знову він знайшов себе на тій самій кухні, і хористи співали вже дванадцятий антифон. Він згадав, що має йти туди. Посидів іще, переводячи дихання від того, що споглядав… Душа співала небесним співом, і все, що він бачив там, настільки наситило його єство, що він не відчував свого тіла і досі не міг спуститися на землю…\nСтояла така тиша, яку неможливо було порушити. Він посидів іще, молячись безперестанно, а тоді піднявся, підійшов до води й умився.\nЩе помолився, щоб Господь благословив і зміцнив його, і пішов туди.\nГолосний спів та спертий дух у кімнаті знову вдарили його, але він сів і почав тихенько співати. Регент не зачіпав його.\nОднак проспівавши трохи, він зрозумів, що йому знов стає недобре. І в паузі він устав і сказав:\n— Простіть мені! Тарасе, мені треба вже йти. Прости мені!.. І тихо вийшов.\nА через день, у неділю, він прийшов у церкву здоровий. Тарас глянув на нього, вбираючи його очима. І тихо, з невимовною скорботою сказав:\n— Носи, носи, Ваню, чужі тягарі… Я тобі ще додам…\nІ гірко зітхнув. Як йому хотілося схилитися й поцілувати Іванові ноги, і облити їх своїми сльозами…\nПісля того він десь із місяць не міг гримнути на Івана і прощав йому все. І був шовковий. А потім усе пішло, як завжди. Тільки регент уже ніколи не жартував на євангельські теми. Ні з ким.\nНайбільшим і першим другом у житті Тетяни серед усіх (не враховуючи, звичайно, старця) стала Маринка.\nЦе мале дівча мало здібність розшукувати найнещасніших у світі людей. У неї було пів-Києва тяжкохворих, самотніх і знедолених приятелів — усіма ними Маринка невтомно та з великою любов’ю опікувалася. Тетяну вражало, скільки мужності є в цій тендітній дівчинці, скільки в ній самовідданості й доброти і яке в неї невичерпне бажання, ні, навіть потреба — допомагати знедоленим.\nВони почали їздити разом.\nТетяна не могла надивуватися Маринчиному вмінню підтримувати слабодухих, утішати зболілих душею. Вона з’являлася в кожний дім, як сонечко, і мала таке милосердя до своїх нещасних, що ніякі їхні прояви не могли збентежити її чи роздратувати. Тетяна дивилася із жахом і захопленням, як Маринка йде на біль зі своєю вірою та співчуттям, мов пожежник на пожежу, і бачила, як милість руйнує твердиню непоправної біди, розтоплює кригу запеклості, недовіри й безнадії… Там, де була Маринка, було так страшно, як на фронті. І вона — маленька — як медсестра, витягала на собі з поля бою поранених і вбитих, не думаючи про те, що і її можуть прошити кулі…\nТетяна багато думала про Маринку. Як Маринка вміла побачити потреби людей, і як вона була налаштована на це! Вона приносила їжу, ліки, газети, книжки — кожному саме те, що було найбільше потрібно. У когось вона, не питаючи, починала прибирати, мити, варити їжу, а у когось — лише розповідала чи розпитувала щось: вона вже знала, чим кожного порадувати і що кого може втішити…\nУ домі, де жила Тетяна, теж були самотні, хворі люди, яким було дуже важко наодинці зі своєю бідою, але Тетяні навіть не спадало на думку, що можна (і треба!) просто приходити до них і помагати. Приходити, жертвуючи своїм часом, спокоєм і справами, хоча б на хвилину, бо, виявляється, і цього було достатньо, щоб розділити їхній важкий тягар.\nТреба приходити до стражденних людей, щоб не стати тим євангельським багачем, якого було засуджено не за його багатство, а за його духовне убожество, за ту байдужість, у якій він не помічав біля своїх воріт голодного і вкритого ранами Лазаря…\nМаринка помічала — і просто приходила. І віддавала нужденним свою любов. А коли виходила від них, то залишала її, і ця любов не давала їм упасти й загинути.\nТетяна багато думала про Маринку…\nІ під її впливом відновила листування зі своєю заблуканою старшою сестрою Софією. Та вже роки три як жила в Одесі і майже зовсім спилася. А до того багато років поневірялася хтозна-де та хтозна з ким. З батьками вона була у сварці. Колись вона написала Тетяні листа, але не дочекалася відповіді.\nТетяна поїхала до неї в Одесу на кілька днів. Враження від тієї поїздки були жахливі. Маринка намагалася втішити її. Наполягала не припиняти листування. «Хто знає, може, ти остання ниточка, що тримає її в цьому житті. А взагалі різне буває. Бувають же дивні зміни… Треба надіятися, молитися…»\nСестра почала вимагати в Тетяни гроші. Спочатку Тетяна відсилала їй, а потім вони з Маринкою вирішили, що грошей давати не треба (і отець Євген те саме сказав), і скоро Софія перестала відповідати Тетяні та спілкуватися з нею.\nЦе було дуже прикро… і боляче.\nМаринка, дізнавшись, що Тетяна ніколи не розповідала про свою сестру Іванові, дуже сварила її.\n— Як ти могла?! Ти що, не знала, що він молитиметься?! І вони вдвох підійшли до Івана просити його молитви.\nДивно, але він не одразу ж відгукнувся на їхнє прохання. Він помовчав і сказав, що йому треба подумати.\nТетяні здалося, що з того нічого не вийде.\nАле він, насправді, замислив щось надзвичайне. Він об’їздив десятки церков та монастирів і позамовляв там за Софію Літургії та молебні на цілий рік. У неділю він приносив Тетяні проскури з різних храмів, де молився у будні за ту нещасну душу.\n— Ти це робиш сам, а що ж робити мені?\n— Роби те саме. І жертвуй за неї. І не думай про якийсь результат. Господь бачить — і цього достатньо.\n— Іване, можна я зізнаюся тобі? Я впіймала себе на тому, що боюся страждань… Не самих страждань, а тих, що безнадійні, що закінчуються смертю. Знаєш, я ніколи не знала, що є такі нещасні люди, як я побачила з Маринкою… Я раніше намагалася бувати лише там, де сміються. Може, тому мені зараз так важко?.. Я не можу бачити, як люди кричать від болю і в них немає надії на полегшення, бо попереду — тільки смерть, і вони нарікають на Бога… Я не можу дивитися на те, як гине моя сестра, гине її душа… Щось у мене надломлюється всередині, і я не можу цього винести…\n— Ні, не треба, — сказав він зовсім просто і дуже м’яко. — Безнадія — це нездорове почуття… і безпідставне. Звідки ми знаємо, може, для цієї людини страждання матиме значно більшу вартість, ніж усі її добрі слова і вчинки? Або, може, це для неї єдина надія на виправдання чи на виправдання дорогих для неї людей?.. І те, що відбувається з її душею, знає один Господь, а ми часто помиляємося. Господь усе бачить… Усіх нас бачить, і все знає, і всіх любить. А ти, коли бачиш щось страшне, пам’ятай, що це — одна мить, заради якої Господь дарує нам ВІЧНІСТЬ.\nІ він знову майже проспівав це слово:\n— Вічність. Дивися, скільки поколінь пройшло від початку людства… лице землі щосекунди змінюється, щосекунди хтось народжується, хтось умирає, наше життя — мов пара, що вийшла з вуст, ми наче зникаємо, а Господь усіх — кожного — знає, ми в Нього всі живі, і Він кожного покриває любов’ю. Треба вірити Йому… Віддай Йому все у руки. Він милосердніший за нас.\nІван зупинився, наче не в силах висловити те, що бачить, що знає. Він був такий тихий, такий сонячно золотий, мов осінній вечір… Такий же простий, світлий і непорушний.\n— У мого брата в монастирі був друг, простий монах. Він багато років хворів, дуже тяжко. І ніяк не міг умерти. Всі замучилися з ним. А він хотів перерізати собі вени і проклинав своє життя… Каявся, а тоді знов… і кричав, що він ненавидить усіх… І коли він умер, багато хто думав, що його душа в муках. А на Пасху його побачили, наче він служить у вівтарі серед єпископів у сліпучих єпископських ризах… — Іванові очі наповнилися сльозами, і він мусив сховати їх.\n— Це бачили не один, не двоє, а багато людей… Інший суд людський, а інший — Божий. Господь усіх нас покриє любов’ю. І після смерті ми будемо плакати тільки від того, що так мало любили Його…\nІ додав зовсім тихо, ледь чутно:\n— А я не знаю, як дякувати Йому…\nВона теж мовчала. Їй здавалося, що він відкрив двері, крізь які вона побачила безсмертя, таке, якого не уявляла і не сподівалася. Її обійняла, окрила й осяяла та золота тихість, що забриніла навколо. Їй хотілося, щоб це ніколи, ніколи не скінчалося. Їй здалося, що вона тілесно доторкнулася до Божої любові…\nЯк їй легко було молитися у ті дні!\nСлова молитов спалахували і світилися самі. Вони навчали, просвітляли, зцілювали, вони вводили її у нове, справжнє життя, яке вона бачила на власні очі, сповнювали нетлінною красою Небесного Царства. Це була Царська трапеза, приготована з такою щедрістю, яку вона не могла умістити, але й не могла насититися нею, і все шукала нових молитов, і молилася до ночі. І серед ночі прокидалася на молитву — і не могла насититися…\nІ все їй давалося легко.\nВона не переставала дивуватися таємниці Божих одкровень. Вони, наче найкоштовніший діамант, поверталися то одним боком, то іншим, і кожна грань виблискувала неосяжною істиною, завжди новою, неповторною і разом незмінною.\nОпубліковано: 08.11.2009; востаннє змінено: 04.02.2013.


Реферат: Слово про похід Ігорів - RefBaza.com.ua - База рефератів українською мовою\nРеферат: Слово про похід Ігорів\n“Слово про похід Ігорів” - вели чайший художній пам'ятник Київської Русі. Вона свідчить про творчому генії східних сла вян XII століття - під час татаро-монгольської завоювання. Виник шиї грунті загальної культури російських, українців і білорусів, ”Слово” служить хіба що символом братства цих народів. Підприємство, відкрите кінці XVIII століття, „Слово" вразило поетів, композиторів, художників своєю чудовою силою і бездоганною красою.\nКожен зберігає у своєї пам'яті прекрасний про раз Ярославни: на фортечному мурі, увенчивающей високий берег Сейму, стоїть російська жінка, перед ній розстеляється неосяжна степова рав ніно, іншому кінці якої нудяться у полоні переможені російські воїни. Плач Ярославни в Путивлі непросто звернення дружини до далеві кому чоловіку, це уособлена Русь, котра закликає себе своїх захистів ников.\nПагін Ігоря – хіба що у відповідь заклик Ярославни. Через всю степ, рятуючись від погоні, ризикуючи життям, мчить Ігор зі своєю Русі. Але пе чально його повернення: спорожнілим, випаленим, беззахисним знайшов він своє князівство. Обугленные стіни Путивля були живим докором са монадеянному князю.\nПросителем поїхав він у російським містам – їй потрібна була немед ленна допомогу. А князі сперечалися, сварилися, ухилялися від боротьби з половцями, повертали коней у розпал бою.\n«Слово про похід Ігорів» — це й поетичне произве дение". Це результат подій грізного 1185 року й програма найближчих дій, написана рукою такого автора, який був десь високо з усіх феодальними перегородками, вище династичних шпп рів і трохи дрібних образ. З більшим гідністю він звертається від імені ве ликого князя до чотирнадцяти князям найрізноманітніших областей Русі, Карпат та Дунаю до тайгового Заволжжя, від литовських боліт до черні говских степів, із закликом вимагати допомогти Ігорю, допомогти Російської землі проти загального ворога.\nАВТОР «СЛОВА Про ПОЛКУ ІГОРЕВІМ»\nХто ж він, творець «Слова .»? Загадка особи століттями притягує людство. Прагнення дізнатися про неї неодолимо.\nБезумовно, авторка у «Слові .» багато вніс від, і зробив, оскільки сильно любив свою Ро дину і такий самий, як і всі, сподівався, що «Игорь-князь збере дружину ратну і прожене з землі російської ворогів». Протягом усього «Слова .» змінюється ставлення до князю Ігорю. Він то засуджує, то захоплюється, то оспівує його як хороброго воїна, який виборює Батьківщину, то дорікає за нерозсудливість. Автор розглядає втеча як сміливий крок, робить Ігоря гідним порівняння з соколом. Ставлення поета для її герою найповніше виражено у знаменитій «Златом слові» Святослава. Автор, попри лаконізм, описує весь дванадцятий століття, а й захоплює що й домонгольскую Русь.\nТимчасові відступу грають тут художню роль, вони дають можливість зрозуміти смисл історії і характери дійових осіб. Напевно, ав тору важливіше не самі матеріали, а художня сторона тодішніх подій. Саме тому ми «Слово .» розглядаємо не як історичний документ, бо як художе ственное твір.\nІ головне – це безсмертна заслуга автора у цьому, що він зумів у звичне образи й загальної картини вдихнути відчуття життя. «Слово .» містив у собі паростки майбутньої російської літератури.\nОБРАЗ РОСІЙСЬКОЇ ЗЕМЛІ У ПАМЯТНИКЕ ДРЕВНЬОГО РУСІ «СЛОВО Про ПОЛКУ ІГОРЕВІМ»\nПам'ятник Київської Русі «Слово про похід Ігорів» був напи сан у період усобиць князів. Половці постоян але розоряли мирне населення російських сіл і міст. У «Слові .» розповідають про поході на половців князя Ігоря Святославовича. Героєм «Слова .» не єдиний персонаж, а вся Руська земле. Автор перше місце ставить не будь-якого князя, а образ Російської землі. Твір перейнято глибокої любові до російському народу. Образ стра дає Батьківщини проходить крізь ці твір. Силою і мужністю наділила Руська земле князя Ігоря, який «повів полки рідного краю, половецьким землям уг народжуючи». Рідна природа відчуває майбутнє поразка князя. Вона намагається «зупинити» його. Звірі і птиці намагаються відвернути лихо, навислу над військом Ігоря. Опис природи в «Слові .» був із що походить щими подіями. Природа уболіває про поразку князя.\nАвтор наділяє птаство та звірину людськими якостями. Навіть ріка Донець розмовляє з князем. Ярославна обраща ется до Сонцю, Вітру, Дніпру, як до живих істот. Тварини допомагають Ігорю втекти з полону, оберігають його під час шляху. Автор показує, як неосяжні простори Російської землі. Він описує події, які у її куточках.\nПам'ятник Київської Русі «Слово про похід Ігорів» останет ся безсмертним твором. Він відбиває події про шлых років. У творі описується мужність російських у инов, поэтизирована краса російської природи, тут усе на полнено почуттям суму чи радості. Жодна давньоруський твір неспроможна зрівнятися зі «Одне слово .» по поэти ческой мощі, красі, мудрості.\nПОХІД ИГОРЯ СВЯТОСЛАВИЧД НА ПОЛОВЦЕВ\n«Слово про похід Ігорів» розповідає похід на половців в 1185 року хороброго князя неболь шого Новгород-Сіверського князівства Ігоря Святославича.\nЗ невеликими силами, не змовившись з київським князем Святославом, Ігор Святославнч Новгород-Сіверський, очертя голову пішов у далекий похід на половців, замисливши дістатися берегів у Чорному морі й повернути Русі далекі зем в Керченської протоки, колись принадлежав шие Чернігівському князівству.\nПохід відбувся раннею весною 1185 року. Крім самого Ігоря Святославича, у ньому участво вали його сини і князь Святослав Ольгович Рильський. У поході біля берегів Дінця військо Ігоря застало затемнення, яке вважалося на Русі предзна менованием нещастя, але Ігор не повернув тому. У Оскола до війську Ігоря приєднався його брат Всеволод Буй-тур – князь Курський і Трубчевський. Застигнуть половців зненацька, як рассчи тывал Ігор, зірвалася: несподівано російські розвідники донесли, що половці озброєні і готові до бою. Розвідники радили повернутися. Але повернутися додому без перемоги Ігор вважав ганьбою і зажадав йти назустріч смерті. Перше зіткнення військ Ігоря з статей цами був вдалим. Росіяни переслідували статей цев, захопили обоз і полонених. Наступного дня на світанку половецькі полки, подібно лісі, стали наступати на російських. Невеликий російське військо побачило, що його зі брала проти собі весь Половецьку землю. Та й відважний Ігор не повернув полків. Він наказав кін ным спішитися, щоб пробиватися крізь поло вецкие полки всім спільно – і кінної княжої дружині і пішому ополченню з селян. Три доби вдень і вночі повільно пробивався Ігор до Дінця зі своїми військом. У бою Ігор я був поранений. Відрізані від води воїни були истомлены жаж дою. Удосвіта вранці допоміжні полки злякалися. Ігор поскакав по них, щоб їх зупинити, але з зміг їх затримати і отда лився від своєї війська. На шляху, в рас стоянні польоту стріли від своєї полку, він був полонений половцями. Схоплений, вона бачила, чого ж стоко б'ється його брат Всеволод. Поразка Ігоря Святославича мало несчаст ные наслідки для всієї Російської землі. Ніколи ще до його того російські князі не потрапляли в полон до половцям. Половці підбадьорилися і з новою энер гией кинулися з російськими князівства.\nУ полоні Ігор користувався относительною сво бодой і пошаною. За нього, за пораненого, пору чился половецький хан Кончак. Половець Лавр запропонував Ігорю бігти. Ігор спочатку отка зался піти «не славним шляхом», але незабаром йому став відомий, що які повертаються з набігу російською місто Ярославль половці, обізлені невдачами, збираються перебити всіх полонених. Ігор вирішив бігти. Час для втечі було ви брано вечірнє – при заході сонця. Ігор по слав до Лавру свого конюшого, велячи переїхати на бік річки з конем. Половці, стерегшие Ігоря, напилися кумису, грали і ве селилися, думаючи, що князь спить. Ігор перебрався через річку, сіл там на коня і непоміченим про їхав через половецький стан. Одинадцять днів пробирався Ігор до прикордонного міста Дінця, втікаючи від погоні. Приїхав у рідний Новгород-Сіверський, Ігор невдовзі розпочав об'їзд – в Чер нигов і до Києва, шукаючи допомоги й підтримки.


Центр матері та дитини - Depaul Ukraine\nДодому / Our Services / Центр матері та дитини\nНадаємо тимчасове житло (терміном до 12 місяців), психологічну та соціальну підтримку для матері і дитини які опинилися в складній життєвій ситуації..\nСелище міського типу Коротич, Харківський район, Харківська область.\nМатері-одиначки, які знаходяться в складних життєвих ситуаціях і не мають місця проживання.\nНадаємо тимчасове житло для матерів-одиначок в складних життєвих ситуаціях і які не мають безпечних умов для життя. Жінки мають можливість жити в безпечній і комфортній обстановці, навчитись доглядати за своїми дітьми, працевлаштуватись та знайти власне житло.\nЗв’язатися з нами зручним для Вас способом.\n«Деполь Україна» в партнерстві з сестрами-оріоністками організували пункт тимчасового проживання для вагітних і молодих жінок з дітьми до 5 років які не мають постійного місця проживання і опинились в кризовій життєвій ситуації.\nЦе великий будинок з усіма зручностями. В ньому є кімнати для проживання на двох осіб, туалет, душ, ігрова кімната, кухня, їдальня та пральня. На території будинку є зона для відпочинку, дитячий майданчик.\nПроект має хорошу і шановану репутацію. Державні структури і соціальні служби активно співпрацюють з нашими працівниками в питаннях щодо відновлення документів, державні установи готові повернути дітей матерям, які раніше були забрані на виховання в прийомні сім’ї.


Вільмер Вальдеррама став батьком – дивись фото - Телеканал НЛО TV\nВільмер Вальдеррама став батьком\nУ неділю 41-річна зірка кримінально-драматичного серіалу «Морська поліція: Полювання на вбивць» Вільмер Вальдеррама та його наречена Аманда Пачеко повідомили про народження своєї першої дитини – дівчинка з’явилась на світ 15 лютого 2021-го року.\n«Життя – це тривала подорож, і у ті часи, коли на нашому шляху потрібне світло, ангели посилають його... Ми вітаємо нашу першу донечку», – написав актор у своєму Instagram, прикріпивши фото з новонародженим малюком.\nПубликация от Wilmer Valderrama (@wilmervalderrama)\nНа початку цього місяця Вільмер Вальдеррама відсвяткував свій 41-й день народження. У цей день актор подякував усім за теплі слова та своїй дружині за можливість стати татом.\n«Дякую абсолютно всім, хто розмістив та надіслав мені такі теплі повідомлення та побажання... деякі з цих бажань здійснились. Я люблю вас усіх! Також дякую Аманді за мій останній подарунок на день народження, перш ніж стати татом… Це ти!».\nВперше Вільмера Вальдерраму та 28-річну Аманду Пачеко побачили разом у квітні 2019 року. Через два місяці вони разом відвідали весілля акторки Софі Тернер та музиканта Джо Джонаса у Франції. Майже через рік закохана пара заручилась і зробила наступний крок у своїх стосунках! Пропозицію актор зробив на пляжі 1-го січня 2020-го року.\nВмикай НЛО TV у будні о 19:00 та дивись улюблені епізоди серіалу «Морська поліція: Полювання на вбивць».


МЗС Британії: наказ застосувати хімічну зброю віддав, імовірно, Путін — Тексти.org.ua\nМЗС Британії: наказ застосувати хімічну зброю віддав, імовірно, Путін\nМіністр закордонних справ Великої Британії Борис Джонсон заявляє, що наказ використовувати нервово-паралітичну речовину на території Сполученого Королівства, «найбільш ймовірно", віддав особисто президент Росії Володимир Путін.\n16 березня Джонсон заявив, що Британія не має нічого проти російського народу. «Це розбрат із Путіним і Кремлем, і ми думаємо, що це був його наказ – використовувати нервово-паралітичну речовину на території Великої Британії, європейської держави, вперше з часів Другої світової війни», – заявив Джонсон.\n14 березня прем’єр-міністр Великої Британії Тереза Мей звинуватила Росію в отруєнні колишнього російського шпигуна Сергія Скрипаля і його дочки Юлії в британському Солсбері й оголосила про вислання 23 російських дипломатів. Цей захід підтримали в адміністрації президента США. Про розробку подібних санкцій також оголосив президент Франції.\nСкрипаля та його дочку Юлію виявили 4 березня непритомними на лавці в парку міста Солсбері на півдні країни. Пізніше британські слідчі встановили, що їх отруїли нервово-паралітичною речовиною «Новачок», яку розробили в Росії. 66-річний Сергій Скрипаль і його 33-річна дочка Юлія перебувають у лікарні в «критичному, але стабільному» стані.\nТакож у серйозному стані перебуває працівник поліції, який першим намагався надати їм допомогу.\nскрипаль кремль кримінал британія


Німеччина може заблокувати Telegram - MediaSapiens.\nПеред цим російський месенджер хочуть змусити дотримуватися закону про забезпечення вимог до мережі інтернет, який зобов'язує провайдерів соцмереж швидко видаляти незаконний контент після подання скарги.\nПані міністр внутрішніх справ Німеччини Ненсі Файзер повідомила, що в країні можуть заблокувати Telegram, якщо російський месенджер продовжить порушувати закони країни. Про це вона сказала в інтерв’ю Die Zeit, передає DW.\n«Ми не можемо цього виключати. Проте закриття було б дуже серйозним кроком і останнім аргументом. Перед цим усі інші варіанти повинні бути визнані невдалими», — уточнила Файзер.\nВона визнала, що попередні заходи, зокрема лист-попередження від Міністерства юстиції Німеччини, не мали результату.\nФайзер прагне європейського рішення, щоб змусити Telegram співпрацювати. «Сьогодні Telegram у Дубаї, завтра, можливо, на Кайманових островах. Нам потрібно багато сил, щоб забезпечити дотримання закону. Як німецька національна держава ми не можемо зробити це наодинці», — сказала вона.\nРаніше Міністерство юстиції Німеччини відкрило провадження проти Telegram за відмову призначити контактну особу для взаємодії з урядом і відмову співпрацювати у вилученні забороненого контенту, тому що як Павло Дуров, так і представники Telegram не відповідають. У червні 2021 року стало відомо, що влада Німеччини не має змоги отримати від месенджера Telegram дані користувачів для того, щоби розслідувати публікації забороненого контенту. Тоді ЗМІ писали, що Німеччина планує через суд стягти з компанії штраф, розмір якого може становити до €55 млн.