РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ - Талановитий радянський письменник Варткес Арутюнович Тевекелян народився 1902 року в сім'ї матроса-кочегара....\nНастала рання весна — прекрасна паризька весна. На зелені бульвари висипала дітвора. Квіткарки продавали фіалки. В магазинах обновляли вітрини. Манекенщиці рекламували весняно-літні моди 1933 року. Численні готелі й ресторани готувалися до напливу туристів.\nЕкономічна криза йшла на спад, повним ходом працювали заводи і фабрики, ділова активність зростала з кожним днем. Фірма «Жубер і компанія» теж процвітала, — крім замовлень великих універмагів та провінційних торговельних фірм, надійшли замовлення із-за кордону, зокрема з Німеччини. Василь не помилився в своїх сподіванках: ярмарковий комітет Лейпціга, особливо після того, як там побував Борро, закидав їх замовленнями. Основний капітал фірми уже перевалив за чотириста тисяч франків.\nУ тенісному клубі влаштовувалися великі й малі змагання, в яких брав участь і Василь. Маріньє і де ла Граммон пройнялися до нього особливою симпатією після того, як у щирій дружній розмові він розповів їм про те, що побачив у Німеччині. Маріньє сказав йому тоді: «Мосьє Кочеку, у вас гостре око й чудове сприйняття — ви побачили й почули в Німеччині найістотніше, варте уваги, і ми щиро вдячні вам за все те цінне, що ви розказали».\nБраун, як і досі, ретельно одержувала свої тисячу франків на місяць і передавала Лізі різноманітну інформацію, іноді важливу. Вона чесно «заробляла» свої гроші…\nОчікуючи «батька» (про його намір приїхати сповістила, побувавши у Парижі, фрау Шульц), Василь і Ліза жили в місті. Тільки щосуботи вони їздили до Сар'янів, а в понеділок зранку поверталися в Париж.\nВасилеві аж дивно було, як любив роботу в садку, як захоплювався нею журналіст: обкопував дерева, обприскував їх хімікатами, садив квіти, обробляв город. Василь охоче допомагав йому. Побачивши, як вправно Василь орудує лопатою й граблями, Сар'ян не раз казав:\n— Дорогий Кочеку, ви ніби народилися хліборобом. Вам слід було б стати фермером!..\n«Батько» приїхав до Парижа несподівано. Зайшовши в контору фірми, він спитав каліченою французькою мовою, де можна побачити пана Кочека?\nПізнавши його голос, Василь прочиним двері кабінету.\n— Хто мене питає? Я — Кочек. — І коли «батько» підійшов до нього: — Я до ваших послуг!\n— Ви маєте кілька хвилин для ділової розмови?\nЖубера в конторі не було, і вони, зоставшись удвох, могли розмовляти вільно.\n— Валізу я залишив на вокзалі, номера в готелі не найняв, — сказав «батько», сівши у шкіряне крісло. — Зручно тобі влаштувати гостя на заміській дачі?\n— Тоді після роботи заїдь по мене на Північний вокзал. Я візьму валізу із камери схову і чекатиму на тебе біля головного входу. О котрій годині ти будеш?\n— Добре було б о пів на сьому. На цей час повернеться Ліза, і ми втрьох поїдемо за місто.\n— Гаразд, буду рівно о пів на сьому! Скажи своїм, що я представник взуттєвої фірми «Батя» з Чехословаччини. Приїхав домовлятися про рекламу в Латинській Америці. Про всяк випадок, якщо нас побачать вкупі: я привіз тобі привіт від рідних.\n— Добре, тільки навряд чи хто зацікавиться вами. У мене бувають десятки відвідувачів на день… А що ви робитимете до вечора?\n— Поблукаю по Парижу. Може людина дозволити собі вряди-годи таку розкіш? Поснідаю, почитаю газету в кафе, от і мине час. Ти про мене не турбуйся, не пропаду! — Він надів капелюха і вийшов.\n«Про справи — ні слова!.. От витримка у людини», — подумав Василь.\nО пів на сьому вони з Лізою під'їжджали до Північного вокзалу. Василь здалеку побачив високу постать «батька». Він був у модному літньому пальті, в крислатому капелюсі, з елегантною валізою у руці. Василь під'їхав до головного входу. «Батько» швидко відчинив дверцята, сів поруч із Лізою на заднє сидіння, і вони рушили.\n— Кращого місця для ділових розмов, ніж машина, я не знаю. Розповідайте, товариші парижани, що у вас нового? — спитав «батько».\n— Все йде своїм звичаєм, загалом — нормально, — обізвався Василь. — Ми од вас чекаємо новин.\n— Мої новини не дуже втішні. Пам'ятаєш, Василю, більш року тому я казав тобі, що в Німеччині владу приберуть до рук фашисти. На жаль, мій прогноз справдився. І знаєте, друзі, що найдивніше? Політичних діячів Англії, Франції й Америки наче хто загіпнотизував!\nВони вдають, що не помічають небезпеки, яку готує їм Гітлер. Більше того, всіляко догоджають йому. Дурники, вони не розуміють, з ким мають діло!..\n— Справа не тільки в сліпоті політичних діячів, а ще й у тім, що фашизм має чимало прибічників. У Франції вони розгорнули несамовиту діяльність, створюючи «п'яту колону». Одні роблять це задля грошей, якими їх щедро наділяють німецькі посольства, інші — через ненависть до Народного фронту, до комуністів насамперед. За останні півроку фашистські і профашистські організації, такі, як «Бойові хрести», «Об'єднання колишніх фронтовиків», «Патріотична молодь», активізувалися. Підтримувані префектом паризької поліції К'яппом, вони діють без побоювань!..\n— Усе це я знаю, зокрема й з вашої ж інформації. Ви добре працюєте!.. Можу сказати, що нам нічого не було відомо про те, що фашисти готують політичний терор в інших країнах. Сподівалися від них усяких паскудств, але такого, признатися, не ждали!..\n— А пощастило повідомити кого слід про підготовку вбивств? — запитала Ліза.\n— Пощастити пощастило, та чи зуміють вони вберегти своїх керівників — невідомо! Надто вже безтурботні люди, ці вороги Гітлера… Бенеш, наприклад, вважає, що ці побоювання перебільшені, — ніяка, мовляв, держава, що поважає себе, не стане на шлях убивства з-за рогу своїх політичних супротивників! А король Югославії Олександр певен, що часи плаща і шпаги давно минули.\n— Коли б не довелося їм розплачуватися кров'ю за свою благодушність! — сказав Василь.\n— Ну, а як ти живеш, красуне? Звикла до паризького клімату? — звернувся «батько» до Лізи, мабуть, щоб перемінити тему розмови.\n— Отак і живу!.. Усього багато — і грошей, і вбрань, а на душі смуток… Дуже стомилася, занудилася, хочу додому… «Батьку», допомогли б ви нам повернутися додому… Якщо не на зовсім, то хоча б у відпустку з'їздити, побачитись із своїми…\n— Що ж, у відпустку, певно, можна… Треба тільки спершу заїхати до Чехословаччини, забрати там свої радянські паспорти, вернутися знову сюди, а тоді вже разом із Василем вирушити додому через Швейцарію або Скандінавію. Їхати через Німеччину, навіть транзитом, небезпечно… А от і сюрприз: я привіз вам обом листи з дому! — «Батько» дістав із кишені два листи і віддав Лізі. Дуже хотілося одразу ж прочитати їх, але вона стрималася.\n— Коли ж можна поїхати по паспорти? — спитала Ліза.\n— Та хоч завтра, якщо, звичайно, Василь не заперечуватиме!\n— Ми ще обміркуємо це, — спокійно сказав Василь.\n— Правильно, треба обміркувати!.. У мене, Лізо, є до тебе прохання. Коли повернешся з відпустки, доведеться тобі на якийсь час розлучитися з чоловіком і поїхати в одну країну для виконання такого ж завдання, що й тут. Однак самостійно, без допомоги Василя. Гадаю, ти вже набула досвіду, впораєшся…\n— Оцього вже не знаю… Одне діло — впоратися з роботою, коли в тебе є тверда підпора, зовсім інше — коли ти сама. Краще вже я зостанусь із Василем!..\n— Василь потрібен тут, а ти — там. Розумієш, яке діло — двоє чоловіків, кмітливі, досвідчені працівники, побували там і нічого не змогли зробити. Потрібна жінка, врівноважена, вдумлива, віддана справі. В тій країні німці зміцнюють свої позиції, вербують прибічників не тільки із середовища продажних політиканів, але і в армії. Як вони добиваються всього цього, через які канали? Нам невідомо, а треба знати. Щоправда, перешкодити їм ми не можемо, та бути в курсі подій повинні. Розумієш мене? — «Батько» обернувся до Лізи і зазирнув їй у вічі.\n— Розумію, звісно, — тихо сказала Ліза. — Але майте на увазі, що зв'язок із стенографісткою німецького посольства Браун підтримую я. Вона нікого більше не знає і знати не захоче!\n— Враховуємо і це. Та, оскільки твоє перебування в тій країні конче потрібне, шукатимемо інших шляхів для зв'язку з Браун. Незабаром сюди приїде і житиме тут Шульц. Вона, австрійка, зможе раз у раз перетинати кордон, щоб підтримувати з вами зв'язок. У Парижі Шульц стане кравчихою. Хіба не можна, щоб вона заступила тебе? Вони ж, здається, знайомі?\n— От бач, усе складається чудово!\n— Правильніше буде сказати: ви все передбачили загодя! Але я не хочу, не можу їхати без Василя! — твердо промовила Ліза.\n— Звичайно, тебе силувати ніхто не збирається, міркуй сама. Хочу, однак, зауважити, що це не моя особиста думка, а партійне доручення. — В голосі «батька» почувся холодок.\nУ машині запанувала мовчанка, тільки й чути було, як шурхотіли шини по гладкому асфальту. Не обертаючись, дивлячись на шосе, Василь сказав:\n— Ми себе вважаємо солдатами партії, і для нас її доручення — закон. Ліза не раз доводила це на ділі. Коли треба — вона поїде куди завгодно і коли завгодно, хоч до чорта в зуби!\nМашина зупинилася біля котеджу Сар'янів. Перед тим як зайти в будинок, «батько» озирнувся навколо і начебто був задоволений. Особливо сподобалося йому те, що можна піднятися на другий поверх із двору, оминаючи господарів.\nВечеряли усі разом у вітальні. Василь відрекомендував «батька» Сар'янові й Жаннет як представника взуттєвої фабрики «Батя» в Чехословаччині, який приїхав у Париж для переговорів про рекламу, і додав, що мосьє Волочек добре знайомий з його рідними, привіз від них листи.\nЖурналіст не повірив жодному Василевому слову, але нічим не виказав цього. Гостинний хазяїн підливав у келехи вина, пригощав закусками, розповідав веселі історії.\nВ себе нагорі Ліза показала «батькові», жартома називаючи його мосьє Волочек, його кімнату. Але перед тим як лягти спати, вони ще довго розмовляли.\n— На той час, коли ви повернетесь із відпустки, Шульц, мабуть, улаштується в Парижі. Треба, щоб Ліза звела її з Браун. Це доцільно з багатьох міркувань. По-перше, Лізи деякий час не буде, а треба, щоб хтось віддавав Браун гроші й постійно брав у неї інформацію — може, відбудеться щось важливе! По-друге, німкеня нічого не повинна знати про Василя. У житті всяко буває, — отож нехай він, як дружина цезаря, лишається поза підозрою за будь-яких обставин, — тихо говорив «батько». — Для зв'язку з вами замість Шульц доведеться підшукати іншу людину…\n— Хотілося б, щоб зв'язок був постійний, а то часом виникає невідкладна потреба інформувати вас і не знаєш, що робити, — сказав Василь.\n— Ми спробуємо налагодити саме такий зв'язок. Але будьте готові до того, що за нинішньої політичної ситуації він може перерватися кожної миті. Отже, слід мати в запасі й інші можливості. Ти, Василю, подумай, чи не можна, якщо це буде конче потрібно, скористатися комерційними стосунками вашої фірми з іншими країнами. Звичайно, не інакше, як шляхом легального листування…\n— Можна, проте складно. Для цього треба, щоб у тих країнах були надійні кореспонденти. Чи не краще використати для цієї мети якогось нашого художника? Я маю на прикметі одного…\n— Перевірений? — спитав «батько».\n— Краще було б сказати — надійний. Досі мені не доводилося давати йому ніяких доручень… А втім, — пам'ятаєш, Лізо, в кафе, коли ти уперше зустрілася з Браун, сиділи Борро з приятелем? На щастя, все обійшлося гаразд, — допомога їхня не знадобилася. Цей художник побував у Німеччині, на власні очі бачив, що таке фашизм… Хлопець чесний, порядний, я ручаюся. І є в нього ще одна гарна риса — він щирий патріот Франції.\n— Оце важливо. Та й взагалі твоя пропозиція спокуслива, — уголос міркував «батько». — Але перш ніж доручити йому якесь діло, гарненько перевір його — давай невеликі завдання, привчай працювати. Якщо він патріот і любить свою батьківщину, поясни йому, що боротьба з фашизмом — першочергове завдання всіх чесних людей!..\n— Не турбуйтеся, все буде зроблено на найвищому рівні! — пожартував Василь.\n— А тепер розмова з тобою, красуне, — звернувся «батько» до Лізи, немов питання про її поїздку було вирішено остаточно. — Цілком можливо, що ми з тобою не зустрінемося більше ні в Чехословаччині, ні дома. Тому вислухай мене уважно. Після відпустки повернешся з Василем сюди і, як чехословацька піддана, що поглиблює свої фахові знання в Сорбоині, поїдеш в ту країну, про яку я казав, через Італію. Неодмінно через Італію! Поживеш там тижнів зо два, зо три, побуваєш у різних містах, ознайомишся з шедеврами мистецтва… В тій країні учені недавно почали великі розкопки і знайшли рештки римського чи то городища, а чи військового укріплення. Знайдено дуже багато цікавих для історії мистецтва речей. Усе це — з твого фаху!.. Розкопки провадяться за якихось тридцять — тридцять п'ять кілометрів од столиці тієї країни. Отож, якщо ти захочеш ознайомитися з розкопками, а можливо, й узяти участь у них, то це не перешкодить тобі жити в столиці. Друзі дадуть тобі рекомендаційні листи на ім'я професора Ніколаї, керівника розкопок… Гадаю, завдання зрозуміле. А як треба поводитись у тій країні, розповість тобі Василь, — він мастак у цих справах. Якщо потрібні гроші, наскребемо…\n— Гроші не потрібні, — сказав Василь. — «Жубер і компанія» поважна фірма, і один з її співвласників візьме на себе всі витрати, пов'язані з такою благородною метою, як розкопки стародавніх римських городищ та вивчення історії мистецтва.\n— Чудово! От що значить мати справу з фінансистами, — засміявся «батько». — На одну турботу в мене буде менше… То як, Лізо, у тебе є запитання до мене?\n— Є. Хочу знати: з ким я маю підтримувати зв'язок там, на місці, й хто мені допомагатиме?\n— Ніхто? Невже доведеться розпочинати на голому місці?\n— Саме так, на голому місці. Поживеш, придивишся, сама добереш собі помічників. Як і в кожній країні, там багато антифашистів і людей, які співчувають нам. Отаких і пошукаєш. Тут ви теж починали на голому місці…\n— Однак тут був Василь!\n— А там — товариш Ліза! Ми ж не розвідники в повному розумінні цього слова — ми антифашисти. І не тільки захищаємо інтереси своєї батьківщини, але й допомагаємо тим народам, яким загрожує фашизм. Через те нам легше працювати, у нас всюди знайдуться помічники! — «Батько» підвівся. — Ну що ж, діти мої, час і спати! Здається, старість підходить, — швидко стомлююся, рано хилить на сон.\n— Перед тим як побажати вам на добраніч, хотілося б дізнатися, чи довго ви пробудете у нас? — спитав Василь.\n— Завтра побуду і — в дорогу… Чому ти запитав?\n— Коли приїде у Францію фрау Шульц і чи скоро прибуде новий кур'єр?\n— Фрау Шульц буде цими днями. Про кур'єра поки що нічого певного сказати не можу. Гадаю, що скоро…\n— Лізі доведеться діждатися фрау Шульц, звести її з Браун, — тільки після цього вона зможе поїхати в Чехословаччину, — сказав Василь. — А я почну підготовляти компаньйона до думки, що поїду додому… До вас прохання: я дам Лізі листи для Жубера, Маріньє і де ла Граммона. Ліза їх візьме з собою туди, а ви подбайте, щоб їх надіслали за адресами чехословацькою поштою.\n— Молодець, добре придумав!.. Стривай, а як з папером, конвертами?\n— Нічого страшного, якщо листи буде написано на французькому папері і вкладено у французькі конверти. Від'їжджаючи звідси, кожен захоче взяти з собою гарний папір і конверти. А у Франції вони справді гарні!\nУ лівих газетах почали час від часу з'являтися антифашистські карикатури, підписані ініціалами «К. Г.». Спочатку вони викликали тільки сміх. Але від малюнка до малюнка вони ставали злішими, цілеспрямованішими. Василь догадувався, що характер карикатур мінявся не без впливу Борро — після поїздки в Німеччину той подавав своєму другові Клоду Гом'є ідеї, пропонував теми, а може, й сам допомагав йому в роботі.\nЯкось у кіоску Василь побачив на першій сторінці «Юманіте» велику карикатуру на Гітлера і купив газету, хоч раніш ніколи не дозволяв собі цього. А втім, Василь попросив у продавця всі ранкові паризькі газети, не хотів викликати навіть тіні підозри, що мосьє Кочек, комерсант, читає комуністичну пресу.\nУ своєму кабінеті Василь довго розглядав карикатуру. В цей час до нього зайшов Борро.\n— Ви бачили це, Анрі? — спитав Василь.\n— Як вам сказати… Нічого.\n— Автор — Гом'є?\n— Мосьє Кочеку, я давно надумав не приховувати цього від вас, та якось не було нагоди поговорити з вами… Усі карикатури, що з'явилися останнім часом на сторінках лівої преси, належать Клодові. І якщо… — Борро запнувся, — якщо це може завдати вам неприємностей і зашкодити комерційним справам, Клод негайно піде з фірми. Але малювати карикатури він не перестане!\n— Що ж, відвертість за відвертість… Я давно знаю, що Клод Гом'є малює політичні плакати й карикатури. Запримітив і те, що останнім часом вони стали більш зрілими… Гадаю, тут не обійшлося без вашого впливу.\n— Так, патроне, ви не помилились! Якщо це не влаштовує вас, то я теж піду з фірми.\n— Не про те мова! — спинив Василь художника. — Я не збираюся докоряти вам, але й ви повинні правильно зрозуміти мене. Я іноземець, у перший-ліпший день префект поліції може поставити вимогу, щоб я залишив Францію протягом двадцяти чотирьох годин. Мені не хотілося б зайвий раз привертати до себе увагу поліції…\n— Ми підемо обидва! — перебив Василя художник. — Ви зробили для нас так багато, що було б неблагородно з нашого боку…\n— Анрі, буде краще, якщо ви вислухаєте мене, не перебиваючи. В інтересах справи і ваших особисто не треба, щоб ви говорили про свою участь у цій роботі. Під карикатурами нема вашого підпису… Що ж до Гом'є, то він не повинен бути в списку співробітників нашої фірми, але може працювати й далі.\n— Що ж тут не розуміти? Він виконуватиме роботу дома і подаватиме рахунки на оплату від підставної особи!..\n— Мосьє Кочеку, був час, коли нам жилося дуже кепсько, — ми сяк-так перебивалися і часто лягали спати з порожнім шлунком. Однак ніхто не заплямував сумління. Клод не тільки талановитий художник, але й порядна людина, він навряд чи погодиться на вашу пропозицію! — В голосі Борро вчувалася погано прихована образа.\n— Ви серйозно хочете боротися проти фашизму? — хмурячи брови, спитав Василь.\n— Засоби боротьби мають відповідати нашим ідеалам…\n— Дорогий Анрі, я хотів би, щоб ви мені вірили і довіряли. Тоді ми з вами поговоримо де про що важливіше… Зараз можу тільки ще раз вам сказати: для успішної боротьби проти націзму треба вміти викручуватися, іноді хитрувати. Не можна бути донкіхотом, якщо хочеш реально дивитися на речі: нам доведеться мати справу з підступним ворогом!\n— Я вам вірю і довіряю!\n— Мабуть, усе ж не так, як мені хотілося б… Нічого, це минеться, і тоді ми поговоримо з вами відвертіше! Я звільню Гом'є, а ви поясніть йому, заради чого так зроблено, Щоб він не ображався і далі працював за вашими завданнями. При цьому заробіток його ні в якому разі не повинен зменшуватися!.. Ви тільки не думайте, що я хочу одним пострілом убити двох зайців — захистити себе від можливих неприємностей і зберегти для фірми талановитого художника!..\n— Я вас зрозумів. — Обличчя Борро було похмуре, губи стиснуті. Він підвівся і мовчки вийшов.\nФірма успішно вела діло. Але справляти поважне враження на клієнтуру ніколи не шкодило. Тому Василь орендував і другий поверх будинку, де містилася контора. На першому поверсі були тепер експедиція, бухгалтерія, кабінет директора-розпорядника. На другому — кабінети обох співвласників фірми та головного художника. В коридорах — килимові доріжки, що заглушали кроки. Між кабінетами Кочека й Жубера — секретаріат, а поряд — невелика вітальня для ділових розмов, прийому й частування солідних клієнтів. Через увесь фасад будинку тяглася велетенська вивіска золотом на голубому фоні: «Рекламна фірма Жубер і компанія». Вночі на будинку фірми спалахував заклик: «Реклама — могутній рушій торгівлі! Користуйтеся послугами нашої фірми!» Усе це потребувало додаткових витрат, але вони становили мізерний процент в оборотах фірми.\nТе, що Василь мав тепер окремий кабінет, біля дверей якого сиділа секретарка, що охороняла спокій шефа, було дуже зручно для нього.\nЖубер, переживаючи зраду Мадлен, став до всього байдужий. Він уже не насвистував арій із опер, не ходив життєрадісний мов донжуан, але, як і досі, стежив за своєю зовнішністю. І все-таки навіть він був у захваті, коли вперше зайшов у свій новий кабінет. Він, як дитина, зрадів, побачивши великий пухнастий килим на підлозі, книжкові шафи з червоного дерева, гарний буфетик з баром, масивний письмовий стіл, маленький столик для телефонів, у кутку — велетенський годинник, що басовито видзвонював, важкі штори на вікнах — одне слово, кабінет не гірший, ніж у директорів великих акціонерних компаній, банків та страхових товариств.\nНа початку квітня надійшов з Америки ще один лист. Нью-йоркська контора кінопрокату цікавилася, чому досі не прибув представник рекламної фірми «Жубер і компанія» для переговорів. Контора кінопрокату брала на себе всі витрати, пов'язані з приїздом представника фірми в Америку.\n«А чому б не поїхати до Америки мені самому? — подумав Василь, прочитавши листа. — Вивчити, до речі, як у них організовано рекламну справу, а звідти махнути прямо у Швейцарію. Там зустрітися з Лізою і — разом додому…»\nНе відкладаючи справи набезрік, він подався в американське консульство.\nУ просторій приймальній консульства було чимало людей. Василь дав черговому чиновникові свою візитну картку і попросив доповісти про себе.\n— Кому? — спитав той.\n— Якщо можна, віце-консулові! — сказав Василь перше, що спало на думку.\nНезабаром його запросили. В розкішному кабінеті, серед численних телефонних апаратів, сидів за велетенським письмовим столом широкоплечий, коротко підстрижений чоловік. На його простуватому обличчі світилися сірі пронизливі очі. Коли віце-консул підвівся назустріч гостю, то виявилося, що він кремезний, невисокий на зріст. Запросивши Василя сісти і сам сівши в крісло, він запитав:\n— Чим можу бути вам корисним, пане Кочеку? — Віце-консул досить чисто говорив по-французьки.\n— Не так давно, — почав Василь, — ми одержали запрошення від кінопрокатної контори приїхати в Нью-Йорк для ділової розмови. У той час з деяких причин наша фірма не мала можливості прийняти це запрошення. Тепер кінопрокатна контора повторила своє запрошення. Я потурбував вас, щоб попросити дати мені візу для поїздки до Америки і, якщо можливо, не відкладаючи, бо звідти я збираюся їхати на батьківщину. — Василь подав віце-консулові листа з Америки.\nВіце-консул прочитав листа і повернув його Василеві.\n— Щоб одержати візу, вам доведеться виконати деякі формальності: заповнити анкету в трьох примірниках, прикласти до них вісім фотокарток, подати лікарську довідку про те, що не хворієте на трахому і, пробачте, венеричні захворювання, — сказав він.\n— Що вдієш, — доведеться усе те виконати! — Василь посміхнувся і хотів був підвестися, щоб іти, але віце-консул спинив його.\n— Пробачте, пане Кочеку, хто ви за національністю?\n— Словак із Чехословаччини. Хіба це має значення для того, щоб одержати візу?\n— Ні, звичайно! Просто я сам американець югославського походження — хорват, тобто такий же слов'янин, як ви.\n— Дуже приємно! — сказав Василь, намагаючись зрозуміти, куди хилить американець.\n— Мій батько, правда, давно емігрував із Югославії і в Штатах улаштувався досить пристойно. Я народився і виріс у Штатах, там же здобув освіту. І от — став дипломатом, хоч і невеликим, та все ж дипломатом!.. Прізвище у мене хорватське — Ковачич. Джо Ковачич, — повторив він. — Дивно, мені іноді сняться югославські гори, хоч я ніколи не бачив їх. Кажуть, це поклик батьківщини.\n— Ймовірніше, наслідок розповідей вашого батька про вітчизну!\n— Можливо… А ви? Давно живете у Франції?\n— Ні, всього три роки.\n— Як же вам пощастило так швидко дістати французьке підданство?\n— Ви помиляєтесь, я підданий Чехословацької республіки.\n— Як же?.. — Ковачич поглянув на візитну картку Василя. — Тут написано, що ви власник фірми.\n— Закони французької республіки дозволяють іноземцям бути підприємцями.\n— Я цього не знав!.. І як вам ведеться?\n— Не скаржусь! У нас працюють талановиті художники, чудові майстри. Оформлення вітрин багатьох великих магазинів Парижа, та й не тільки Парижа, виготовляють наші майстерні. Нашою тематичною рекламою послуговуються також багато кінотеатрів. Ми підтримуємо ділові зв'язки з Італією, Англією, Німеччиною. Особливо успішно працюємо для Лейпцігського ярмарку. Сподіваємося встановити, такі ж зв'язки з американськими кінопрокатними фірмами…\n— Цікаво! Дуже цікаво… Рекламна справа завжди цікавила мене…\n— Ви могли б заїхати до нас, подивитися наші майстерні. Я познайомлю вас із зразками наших виробів, — запропонував Василь, помітивши щиру приязнь американця.\n— Охоче, не знаю тільки, коли вам зручно?\n— В будь-який день… У будь-який час, коли вам заманеться. На картці є номери телефонів і адреса. Подзвоніть, і я до ваших послуг!\nКовачич не примусив на себе довго ждати. Днів через три він подзвонив по телефону і приїхав до Василя. Контора, або, як він називав, офіс, йому дуже сподобалася, а майстерні викликали захоплення. Він запевняв Василя, що фірма матиме великий успіх у Штатах.\nПісля огляду майстерень вони пообідали в російському ресторані. Василь запросив Сар'яна і Борро, почастував їх смирновською горілкою «Сльозинка», чорним кав'яром, лососиною і російськими млинцями. Ковачич пив і їв багато, похвалюючи російську кухню:\n— Я остаточно пересвідчився, що французи й росіяни розуміються на стравах! У нас в Штатах готують одноманітно і несмачно!\nНа відміну від німців, співробітники американського дипломатичного корпусу, як виявилося, були вельми товариські, легко знайомилися з місцевими жителями. Ковачич по-дружньому ставився до Василя, часто приїжджав до нього в контору, запрошував його на обід чи вечерю. Спочатку це викликало у Василя підозру — чи не прагне американець дізнатися, хто такий цей Кочек? Адже кожен американський дипломат водночас і розвідник… Однак незабаром він упевнився, що віце-консулові просто приємно бувати в товаристві словака, майже співвітчизника.\nМинуло близько місяця, і Ковачич, якось подзвонивши, із прикрістю сказав Василеві, що тому відмовлено у візі.\n— Повірте, ми тут непричетні, — додав він. — На наш запит емігрантські власті відповіли відмовою. Не журіться, містере Кочеку, ми сьогодні ж надішлемо більш умотивований запит. Було б непогано, коли б ви теж написали конторам, які вас запрошували, щоб вони на місці вжили заходів. На жаль, одержати американську візу не так-то й легко!\n— Написати напишу. Але, маю вам признатися, дорогий містере Ковачич, що я не дуже поспішаю до Америки. Дадуть мені візу — добре, не дадуть — теж не плакатиму. Жили досі без Америки, проживемо й далі!\n— У ваших словах я відчуваю образу… Ще раз запевняю вас, генеральне консульство тут непричетне!\n— Поїду я в Америку чи ні, це не може зашкодити нашій взаємній симпатії! — запевнив Ковачича Василь.\nЗа годину до нього завітав представник лейпцігського ярмаркового комітету — молодик, на вигляд типовий німець. Відвідувач щільно причинив за собою двері й, підійшовши ближче до письмового столу, назвав пароль.\nДіставши відповідь і пересвідчившись, що перед ним саме та людина, яка йому потрібна, він сказав, що приїхав від «батька».\n— Тепер зв'язок із вами підтримуватиму я — нібито представник лейпцігського ярмаркового комітету. «Батько» просив передати, що всі документи готові і щоб ви прискорили від'їзд Єлизавети Володимирівни у Чехословаччину. Нехай вона так розрахує час, щоб потрапити до призначеної країни на студентські канікули, а до цього побуває ще в Італії.\n— Ясно, — коротко відповів Василь і спитав молодика, де той зупинився.\n— Усе гаразд, не турбуйтеся. Я пробуду в Парижі днів два-три. Перед від'їздом заїду до вас по листа.\n— Добре, я напишу «батькові» листа.\nДома вони довго обмірковували, який маршрут обрати Лізі для поїздки в Чехословаччину. Найкоротший шлях лежав через Німеччину. Одержати транзитну візу було не складно, але все у Василя протестувало проти поїздки Лізи через територію третього рейху. Розіклали на столі карти і впевнилися, що обхідний шлях через Італію — Австрію забере чимало часу. Довелося подати заяву до німецького консульства з проханням видати підданій Чехословацької республіки Маріанні Кочековій транзитну візу для поїздки на батьківщину через Німеччину.\nПроводжаючи дружину на Північному вокзалі, Василь ще і ще раз просив її:\n— Будь обережна! Доки поїзд проходитиме по території Німеччини, не виходь із вагона. Випадковим супутникам не довіряй, у тривалі розмови не встрявай. Націсти можуть підсадити до чешки агента і влаштувати будь-яку провокацію!\n— Любий, ти розмовляєш зі мною так, наче я маленьке дівчисько! Не турбуйся, все буде гаразд. Не встигнеш скучити, як я повернуся назад, — намагалася заспокоїти його Ліза.\n— І все ж будь обережна!\nСтоячи на платформі, Василь довго дивився услід поїздові, борючись із тривожним почуттям, що охопило його…\nФранко-німецький кордон переїхали без будь-яких пригод. Німецькі прикордонники і митники були навіть ввічливі.\nКозирнувши та спитавши дозволу, вони перевірили документи й речі пасажирів тут же, у вагоні, і, ще раз попросивши вибачення, пішли. Одне слово, на кордоні все лишалося, як і колись — коли влада в Німеччині ще не була в руках націстів.\nЄдине, що впадало в око, широка пов'язка із свастикою на рукавах у прикордонників. Зате на німецько-чехословацькому кордоні прикордонники були дуже грубі, подовгу вертіли в руках чехословацькі паспорти, ставили пасажирам недоречні запитання, кожного питали про його національність. Митники, дістаючи із чемоданів речі, розкидали їх, обмацували кожен рубець, виливали чай із термосів, а декотрим пасажирам пропонували пройти в приміщення митниці, щоб там продовжити перевірку. Ліза щасливо уникла таких випробувань.\nПасажири трьох вагонів, що прямували до Праги, з полегкістю зітхнули, коли опинилися на території Чехословаччини. Тут, на прикордонному пункті, Ліза дізналася, що німецькі прикордонники зняли з поїзда п'ятьох пасажирів єврейської національності.\nУ Празі Ліза, не гаючи часу, пересіла на інший поїзд і поїхала на «батьківщину» — в словацьке село. Староста, попереджений заздалегідь про її приїзд, зустрів землячку гостинно. Але коли вони прийшли до нього додому і лишилися самі, порадив їй довго тут не затримуватися.\n— У нас теж завелися зрадники, — сказав він, віддаючи їй грубий пакет.\nУ пакеті Ліза побачила радянські паспорти — свій і Василів, листа чеського професора Свободи до керівника розкопок професора Ніколаї, в якому той просив дозволити фахівцеві з історії мистецтв і архітектури, пані Маріанні Кочековій, яка поглиблює свої знання в Сорбонні, взяти участь в археологічних розкопках.\nЇхати назад у Францію, не затримавшись у Чехословаччині, було не дуже зручно — адже вона приїхала сюди провідати тяжкохвору тітку. Не послухати старости, вірного товариша, — теж не можна було. І Ліза того ж дня повернулася до Праги, найняла номер у готелі, залишила там речі, причепурилася і вийшла на вулицю.\nСтояв теплий сонячний день, і Прага навіть після Парижа здавалася казково красивою. Тротуарами сновигали натовпи гарно вбраних людей. Чулася голосна розмова, сміх, і мимоволі складалося враження, що у світі все добре й спокійно, що над Чехословаччиною не нависла загроза. «Що це, — думала Ліза, — безтурботність чи бажання відігнати сумні думки і жити сьогоднішнім днем?»\nУночі, в холодному номері готелю, Лізі не спалося. Перевертаючись з боку на бік, вона все думала про свою долю, що обернула її, жінку, яка так любила тихий сімейний затишок, на блукачку. Чому, чому їм з Василем випало таке неспокійне життя?.. За хвилину Ліза вже говорила сама собі: «Але ж хтось має робити те, що робимо ми!» Вона на власні очі бачила фашизм, бачила, правда, дуже мало, але й цього було досить, щоб усім серцем зненавидіти його… Ні, вона не сидітиме без діла в цьому чудовому місті. Могло ж трапитися, що хвора тітка померла і її поховали, не дочекавшись приїзду племінниці з Франції. До того ж вона навчається, скоро іспити — от і поспішає назад. З документами в неї все гаразд, і ніхто причепитися не зможе!..\nПісля майже безсонної ночі Ліза пішла на міську залізничну станцію, купила квиток у вагон, що прямував у Париж через Німеччину, і ввечері поїхала.\nНа прикордонному пункті знову по-хамськи поводилися молодики зі свастикою на рукаві, але загалом для Лізи все обійшлося, і вона без пригод доїхала до німецько-французького кордону, де й скоїлося непередбачене.\nПрикордонники, перевіривши її паспорт, повернули його і навіть побажали щасливої дороги. Митники трохи покопирсалися в речах і, закривши валізу, пішли… Не минуло й трьох хвилин, як офіцер повернувся і запропонував Лізі йти за ним.\n— Куди? — спитала вона.\n— Нам питань не задають, — відказав їй офіцер. — Покваптеся!\nВ Лізиній сумочці лежали два радянські паспорти, рекомендаційний лист. На радянському паспорті приклеєна її, Лізина, фотокартка, а на руках у неї — паспорт Чехословацької республіки… Хіба цього мало, щоб запідозрити її в шпигунстві на користь Радянського Союзу або Чехословаччини? Кинуть у концентраційний табір — і шукай вітра в полі! Такі думки блискавкою майнули їй у голові, і вона гарячково розмірковувала, що ж робити і чи можна щось зробити в такому становищі? Лишити сумочку в купе — все одно знайдуть. Впустити її дорогою — навряд чи цього не помітять…\nОфіцер квапив її, а Ліза повільно застібала кофточку, щоб виграти хоча б ще секунду.\n— Перевіряли ж митники мої речі! У мене нічого немає, анічогісінько. Ось погляньте! — Вона вивалила на сидіння все, що було у валізі. — Тут тільки мої сукні, білизна…\nОфіцер, голосно чортихаючись, почав допомагати Лізі складати речі назад у валізу.\n— Скоріше, скоріше! — повторював він.\n— Але ж я можу відстати од поїзда.\n— Поїдете іншим, якщо взагалі поїдете!\nРечі було зібрано, офіцер, не довіряючи їй більше, сам взявся за ручку валізи. В цей час двері прочинилися, в купе зазирнув кремезний чолов'яга з пом'ятим обличчям.\n— Не тут! У першому купе з того кінця, — сказав він пошепки і одразу ж зник.\nОфіцер жбурнув валізу на сидіння і, просичавши прокляття, кинувся в другий кінець вагона. Ліза бачила, як він вів до виходу молоду жінку. Та тримала в руці револьвер і говорила по-англійськи:\n— Не розумію, що. тут особливого? Ну, револьвер! Я ж купила його, купила за долари…\nУ Лізи підкосилися ноги, вона сіла на диван і довго не могла отямитися.\nПоїзд нарешті рушив…\nУ той же час, близько третьої години ночі, в Парижі Василь прокинувся, неначе хтось штовхнув його в бік і покликав на допомогу. Він сів у ліжку, прислухався до нічної тиші, і раптом якось особливо відчув, що сам у квартирі, що Лізи немає — вона поїхала. Спробував уявити собі, де зараз вона може бути — в селі у старости чи вже в Празі… Знову ліг, але заснути не міг. Полежав трохи з розплющеними очима, а тоді встав, випив кілька ковтків мінеральної води, підійшов до вікна і відчинив його навстіж. Велике місто спало. У вікнах будинків погасли вогні, і лише світлові реклами на дахах великих магазинів то спалахували, то знову гасли. Тротуаром простукотіли жіночі каблучки — тук-тук…\nНічна прохолода зовсім розвіяла сон, і Василь думкою знову вернувся до Лізи. Рідна, кохана Лізо, де ти?.. В уяві постали картини давно минулих днів — вони були такі яскраві, такі живі, наче все, що він пригадував, відбулося вчора…\nОсь чекістів зібрали в залі засідань, ї секретар партійного осередку, немолодий уже чоловік, сказав, що їм усім треба вивчати іноземні мови. Він запропонудав присутнім вибрати одну з трьох мов — німецьку, французьку або англійську. Потім усіх їх поділили на групи. Василь, який трохи знав по-французькому, попав у другу групу.\nРозійшлися по кабінетах, обладнаних під класи. Чекати довелося недовго. В супроводі секретаря осередку увійшла молоденька дівчина в чорній закритій сукні з білим комірцем.\n— Оце ваш викладач, Єлизавета Володимирівна Горська! — відрекомендував дівчину секретар. — Прошу шанувати й поважати! — І вийшов з кабінету.\nДівчина підійшла до столу перед класною дошкою і несміливо привіталася. Голубі очі, золотаве волосся і ніжний голосок робили її схожою більш на гімназистку, ніж на викладача для дорослих, бувалих людей.\n— Я навчатиму вас французької мови, переважно розмовної. Але все одно спочатку треба навчитися читати й писати. Сьогодні ми ознайомимося з латинським алфавітом, яким користуються французи. Розгорніть, будь ласка, зошити і запишіть! — Вона підійшла до дошки і почала крейдою старанно виводити літери, спроквола вимовляючи: «А-а… Бе-е…»\nГорська обернулася до класу, щоб поглянути, як пишуть учні, що давно не сиділи за партами. Один із них не писав, і вона спитала його, зашарівшись:\n— А ви чому не пишете?\n— Латинський алфавіт я знаю. Французькою теж трохи володію…\n— Дуже добре! А як ваше прізвище?\n— Мене звуть товариш Василь, — відповів той під регіт класу.\n— Це добре, товаришу Василь, що ви знаєте французьку мову. Будете моїм помічником, — сказала вона по-французьки.\nВасиль, ретельно добираючи слова, спробував відповісти їй французькою мовою. Так відбулося їхнє знайомство.\nМолода вчителька всім сподобалася, вона була уважна, лагідна, розуміла жарти, але іноді ставала й статечною, вимогливою. Коли її доходжалі учні помилялися, казала:\n— Я розумію, вам, дорослим людям, важко вивчати мову. Та коли ви добровільно взялися за важке діло, то повинні старатися!\nА якось сказала одному літньому чоловікові, що змушена буде виключити його з групи, бо той не виконує домашніх завдань.\n— Мені ніколи, я дуже заклопотаний, — буркнув у відповідь учень.\n— В такому разі подайте рапорт… Заклопотаність не може бути виправданням. У ваших товаришів теж небагато вільного часу, але вони старанно працюють… — Вона трохи помовчала і вела далі:— Не мені казати вам про те, як важливо знати іноземні мови. Мине якийсь час, і наша країна налагодить дипломатичні й економічні відносини з багатьма капіталістичними державами, — може, навіть з усім світом! Як тоді будуть потрібні працівники, що знають іноземні мови!\nПісля цих слів дівчина сподобалась усім ще більше.\nЯкось весняного сонячного дня Василь вийшов на вулицю разом з учителькою і попросив дозволу провести її.\n— Будь ласка, — просто відповіла вона. — Тим більш, що я живу недалеко.\n— Єлизавето Володимирівно, ви така молода і так добре знаєте французьку…\n— Я вивчала мови з дитинства. А втім, це довга історія… Колись розповім, якщо вам цікаво.\n— А чому не зараз?\n— Стомилася дуже!.. Ви не ображайтеся на мене, добре?\n— Не ображатимусь, але про вашу обіцянку коли-небудь нагадаю!..\nВасиль пам'ятає, як іншим разом, вийшовши з управління, вони не повернули до Ільїнських воріт, а спустилися вниз до Театрального майдану, поминувши гамірний Охотний ряд, і непомітно опинилися біля храму Христа Спасителя. Сіли на східцях, поглянули довкола. Був теплий вечір, небо ясне-ясне, ні хмаринки. Звідси, з висоти, добре було видно протилежний берег. Маленькі будиночки, трамваї, поодинокі візники. На річці похитувався човен, зрідка пропливали самохідні баржі.\n— Ви не забули про свою обіцянку, Єлизавето Володимирівно? — порушив мовчанку Василь.\n— Розповісти про себе.\n— Не забула… Ви питали, де я навчилася французької мови: Народилася я в сім'ї досить відомого московського адвоката. Він мав велику практику і, кажуть, добре заробляв, але багатим став, одержавши придане моєї матері, дочки замоскворєцького купця. Батьки запросили для мого виховання двох гувернанток — француженку й німкеню. В сім'ї було заведено до обіду говорити по-французьки, після обіду — по-німецьки…\nУ гімназії я потоваришувала з Катрею, дівчиною з бідної сім'ї. Іноді потай од батьків бувала у неї дома, дізналася, що Катриного батька заслали до Сибіру за революційну діяльність. Брат моєї подруги, Григорій, був старший за нас. Він навчався в Московському університеті. Від нього я почула таке, про що раніше не мала ніякого уявлення: про революцію, класову боротьбу… Брат і сестра почали давати мені заборонені книжки. Я читала їх ночами, відчуваючи незвичайну гордість, що мені довіряють…\nБатько мій сприйняв Лютневу революцію захоплено — він навіть посів якусь важливу посаду у військовому комітеті. Катря і Григорій доводили мені, що відбулася тільки зміна декорації, з якої народ нічого не матиме. Незабаром повернувся з Сибіру Катрин батько Євген Іванович. Він, як виявилося, був дуже розумна й освічена людина. На відміну од моїх батьків, він розмовляв зі мною як з дорослою, і це підносило мене у власних очах. Пізніше я дізналася, що Євген Іванович — більшовик…\nУ дні Лютневої революції я, охоплена патріотичними почуттями, вступила на курси сестер-жалібниць, готувалася їхати на фронт. Як не дивно, батько не ставав на перешкоді моїм прагненням. Напередодні Жовтневої революції я закінчила курси, працювала у військовому госпіталі. Я розуміла: світ розколовся, і кожна мисляча людина повинна в ці дні обрати своє місце. Бути на боці білогвардійців, брати участь у їхній боротьбі проти червоних я не могла… Я вважала, що моє місце з більшовиками, і сказала про це батькові. Зчинився скандал, який кінчився тим, що я розірвала із сім'єю. З допомогою того ж Євгена Івановича я стала сестрою-жалібницею Червоної Армії, була на фронті. Коли повернулася додому, дізналася, що батько з матір'ю поїхали на південь. Потім стало відомо, що в дорозі вони захворіли на тиф і померли…\nМені дала притулок моя стара няня, я ї зараз живу з нею. Навчаюся в Московському університеті — хочу стати лінгвістом. Оце й уся моя біографія.\n— І в партію вступили? — спитав Василь.\n— Так, на Південному фронті, у двадцятому році… У них мало було вільного часу, зустрічалися вряди-годи, але обоє незабаром зрозуміли, що їх пов'язує щось більше, ніж дружба. І коли одного разу Василь насмілився сказати: «Лізо, я люблю вас і прошу вийти за мене заміж», це не було чимось зовсім несподіваним для неї. Вона мовчки припала до нього і тихо розплакалася. Він довго дивився їй у вічі і вперше поцілував її.\nВесілля справили у Василевій кімнаті, де стояли залізне ліжко, застелене солдатською ковдрою, письмовий стіл та дві табуретки. Зате на столі красувалася велика чорнильниця на підставці з бронзовими єгипетськими сфінксами, що не знати звідки попала сюди.\nІз села приїхала Василева сестра Фросина, привезла домашніх коржів, півмішка картоплі, квашеної капусти, кусок сала, дві пляшки самогону. Прийнявши чорнильницю, вона послала на стіл чисте простирадло, розклала коржі, перелила самогон у графин, зварила картоплі. Загалом вийшло не гірше, ніж у людей. Прийшли Катря з букетом квітів, її батько Євген Іванович, Лізина няня.\nПили за здоров'я молодих каламутний самогон, їли картоплю з капустою. Василь безперестану хвалив Фросину:\n— Молодчага сестра, виручила, а то я не знав, чим і пригощати. Вчора одержав пайок — три оселедці й півфунта олії, та й те забув на роботі!..\nОтак і ввійшла Ліза назавжди в його неспокійне життя. Ввійшла — і поділила нарівні з ним усі злигодні й тривоги…\nКрім сім'ї Катрі й Григорія, у Лізи не було нікого в цілому світі, і коли вона говорила про «своїх», то мала на увазі саме їх…\nРозвиднялося. Вулиці поступово наповнювалися шумом. Поспішав на роботу робочий люд, взялися до праці двірники й сміттярі, з'явилися носії молока, овочів та свіжих булок. Ділове життя Парижа почалося…\nВ конторі на Василя чекав лист — пана Кочека запрошували відвідати американське генконсульство в Парижі в «будь-який зручний час від дев'ятої години ранку до п'ятої години вечора, крім неділі». Це здивувало Василя, і він подзвонив Джо Ковачичу.\n— Алло, Кочеку, можу поздоровити вас! — весело закричав той. — Дістали вказівку видати вам візу. Я ще вчора дзвонив вам, щоб переказати цю приємну новину і зажадати могорича, та, на жаль, не застав вас!\n— Дякую. Могорич за мною! Коли я можу одержати візу?\n— Хоч сьогодні.\nПо візу Василь поїхав увечері, щоб одразу запросити Ковачича повечеряти. Формальності не забрали багато часу, і за якусь годину вони вже сиділи вдвох у кавказькому ресторані, їли шашлик, пили терпке червоне вино. Джо запевняв, що кращого місця для життя, ніж Париж, в усьому світі нема.\n— Народ тут легкий, веселий, життя приємне, не те що в нас, у Штатах.\n— Чим же не подобаються вам Штати?\n— Люди у нас нудні, всі заклопотані тільки одним — робити гроші, до всього іншого їм байдуже. А втім, скоро ви самі все побачите…\n— Скажіть, Джо, а як американці й ви особисто ставитесь до фашизму? — спитав Василь.\n— По-моєму, ніяк!\n— Хіба ви не знаєте, які звірства чинять у Німеччині наці?\n— Ну й чорт з ними! Якщо їм подобається жерти одне одного, хай жеруть на здоров'я. Від цього світові ні холодне ні жарко.\n— А не помиляєтесь ви, Джо? — запитав Василь. — Фашисти претендують на світове панування. І якщо їм не перешкодити, вони поневолять усі народи… До речі, цілком можливо, що розпочнуть вони з моєї і вашого батька вітчизни…\n— Невже? — Американець здивовано втупився у Василя. — Може й правда ваша… Погано бути маленьким народом і поряд мати сильних сусідів. Сильні завжди пожирають слабких. У нас у Штатах — конкуренція, вона ніколи не припиняється, і в цій боротьбі завжди перемагають сильні — такий закон природи!\n— Йдеться, на жаль, про інше! На карту поставлено долю народів. Невже така могутня країна, як Америка, не допоможе слабким? Можливо, Франції доведеться прийняти на себе перший удар. Німецькі генерали злопам'ятні — вони не забули поразки в минулій війні!\n— Наперед скажу: що стосується наших, то вони й пальцем не поворухнуть задля чужих інтересів! Інша річ, якщо запахне поживою, — тоді Америка стане на захист кого завгодно, хоч самого диявола! — сміючись сказав Джо Ковачич.\nВасилеві здалося, що в розмові з американцем він зайшов надто далеко.\n— Гаразд, — сказав він. — Навіщо нам сушити голову над питаннями, які нас не обходять?.. Поживемо — побачимо. Правда ж?\n— Поживемо — побачимо! — погодився Джо і тут же додав — А все-таки моєму старому болітиме, якщо німці зачеплять Югославію!\nНарешті прийшла довгождана телеграма від Лізи із Страсбурга. Зустрівши дружину на вокзалі, Василь занепокоєно дивився на неї: за короткий час Ліза дуже змінилася — схудла, помарніла.\n— Що з тобою, Лізо?\n— Нічого… Страшенно стомилася, перехвилювалася…\nДома, снідаючи, вона розповіла про свої пригоди.\n— Розумієш, я страшенно перелякалася, дивлячись у холодні очі фашистського офіцера. Уперше збагнула виразно, що ми з тобою граємося зі смертю.\n— Не треба так говорити, — м'яко спинив її Василь. — Умерти можна по-різному: йдеш вулицею, упаде з даху на голову цеглина — і готовий! Або попадеш під колеса автомобіля… Якщо вже судилося вмерти, то на посту!..\nНе встигла Ліза відпочити після поїздки, як прийшло повідомлення від «батька», що відпустку їхню відкладено: Лізі треба негайно їхати через Італію в одну з балканських країн, як було домовлено. Відкладено і Василеву поїздку до Америки.


Євро-2016: Іспанія обіграє збірну України в матчі відбору - Korrespondent.net\nSport bigmir, 28 березня 2015, 00:16\nВ'ячеслав Шевчук і Педро під час матчу\nЗбірна України поступилася Іспанії з рахунком 0:1 у матчі групового раунду відбору на Євро-2016, який відбувся 27 березня, в п'ятн\nПодробиці і трансляція матчу: Іспанія - Україна 1:0 трансляція матчу відбору на Євро-2016\nДіючі чемпіони Європи зі стартового свистка захопили ініціативу в матчі, змусивши підопічних Михайла Фоменка притиснутися до своїх воріт. Перший небезпечний момент іспанці створили вже на 5-й хвилині зустрічі. Давид Сільва з лівого флангу прострілив у центр воротарського на партнера, але Олександр Кучер встиг в останній момент підставити ногу, вибивши м'яч.\nОдна з перших контратак нашої збірної закінчилася порушенням правил з боку суперника. Руслан Ротань зі «стандарту» відправив м'яч у штрафну Іспанії. Федецький виявився першим на м'ячі, але пробити точно в дотик у захисника не вийшло - м'яч пішов вище воріт.\nІспанія продовжувала нагнітати обстановку біля воріт Андрія П'ятова, і в підсумку це призвело до забитого голу. Мората на 28-й хвилині зустрічі, отримавши пас від Іньєсти, увійшов у штрафну збірної України і в падінні перекинув м'яч через П'ятова.\nДо перерви рахунок міг бути і 2:0, але після удару головою Серхіо Рамоса м'яч влучив у хрестовину.\nУ другому таймі підопічні Михайла Фоменка відсунули гру від своїх воріт, але до фінального свистка створили лише один гольовий момент. На 66-й хвилині зустрічі Артем Кравець отримав м'яч в штрафній, змістився до лицьової лінії і віддав пас в центр. Руслан Ротань прийняв передачу і пробив прямо в Ікера Касільяса.\nІспанія, яка в другій половині зустрічі зменшила оберти, могла збільшити рахунок на 87-й хвилині. Але Санті Касорла, отримавши м'яч по центру воріт збірної України, примудрився пробити мимо. Підсумковий рахунок матчу 1:0 на користь збірної Іспанії.\nТЕГИ: сборная Украины, сборная Испании, голы, обзор матча


Актриса Ольга Сумська захопила шанувальників фото без макіяжу\nНа вигляд немов дві сестри: Ольга Сумська без грама макіяжу захопила фото в компанії молодшої дочки\nОльга Сумська захопила шанувальників новими фото в соціальній мережі\n54-річна актриса Ольга Сумська завжди захоплювала фанатів своєю зовнішністю. З боку неможливо дати їй її вік, зірка завжди виглядає набагато молодше, ніж говорить її цифра в паспорті. Цього разу артистка показала нові знімки на своїй сторінці у соціальній мережі, де вона позувала без макіяжу.\nЯк виявилося, актриса разом з дочкою Ганною вирішила відвідати знаменитий тунель закоханих в Рівненській області. У соціальній мережі зірка якраз поділилася знімками з цієї поїздки. У кадрі вона позувала зі своєю 19-річною дочкою. Виглядають вони поруч так, немов вони насправді сестри. При цьому 54-річна актриса позувала абсолютно без макіяжу.\nВарто відзначити, що одного разу у своєму інтерв'ю, відповідаючи на питання про догляд за собою, Ольга Сумська відзначала, що вона не відвідує різні процедури краси в салоні. Пов'язано це в першу чергу з тим, що у артистки багато роботи та не завжди знаходиться вільний час на подібні речі. Так що доглядає актриса за своєю шкірою самостійно: в основному, розповідала вона, це різні маски.\nТак чи інакше, а виглядає в 54 роки Сумська дійсно вражаюче. Більш того, вона практично не змінилася з юного віку. Так, в соціальній мережі актриса публікувала кадри з фільму" Вечори на хуторі поблизу Диканьки", де вона зіграла роль Панночки. Тоді Ользі було всього 16 років. Як згадувала артистка, її взяли практично без проб. До слова, якщо подивитися на ці кадри зі старого фільму, то з'являється враження, що Сумська насправді просто не вміє старіти. Шанувальники продовжують захоплюватися жіночністю артистки.\nНагадаємо, раніше портал Стіна писав про те, що відома співачка Світлана Лобода показала, як вона проводить час в Парижі, і похвалилася шикарною фігурою.\nТакож повідомлялося, що українська телеведуча Леся Нікітюк показала струнку фігуру в купальнику на відпочинку – шанувальники в захваті від нових фото.\nКрім того, українська співачка Ірина Федишин захопила шанувальників своєю красою на нових фотографіях в соціальній мережі.\nОпубліковано: 13.07 08:30\nТеги: актриса , звезды , Ольга Сумская , соцсети


Заробітна плата в січні - березні 2012 році на підприємствах Шепетівщини\nTuesday, 19 June 2012 20:40\nСередньооблікова кількість штатних працівників (без урахування найманих працівни-ків статистично малих підприємств та зайнятих у громадян-підприємців) у січні - березні 2012р. по місту становила 9488 осіб, по району – 4082 особи.\nНомінальна заробітна плата, нарахована в середньому на одного штатного працівника, зайнятого в економіці м.Шепетівки (без урахування найманих працівників статистично малих підприємств та зайнятих у громадян-підприємців), у січні – березні 2012р. становила 2426,87 грн., що у 2,3 рази перевищує рівень мінімальної заробітної плати (1073,00 грн.). Середня заробітна плата по місту була на 9,2% більшою середньомісячної заробітної плати по Хмельницькій області.\nНомінальна заробітна плата, нарахована в середньому на одного штатного працівника, зайнятого в економіці Шепетівського району (без урахування найманих працівників статистично малих підприємств та занятих у громадян-підприємців), у січні - березні 2012 року становила 1873,79 грн., що у 1,7 рази перевищує рівень мінімальної заробітної плати. Середня заробітна плата по району за цей період була на 15,7% нижчою середньомісячної заробітної плати по Хмельницькій області.


Жертвами сурогатного алкоголю стали вже 40 людей - Культурне життя України. Цікаві новини культури.\nЖертвами сурогатного алкоголю стали вже 40 людей\nСтаном на 9:00 4 жовтня 2016 в країні зареєстровано 85 випадків отруєнь фальсифікованим небезпечним алкоголем, з них 40 випадків завершилися летально\n4 жовтня 2016 12:31\nПро це повідомляє прес-служба Держспоживслужби, передає Depo.ua.\nЗа оперативним повідомленням Головного управління Держспоживслужби в Харківській області кількість потерпілих від отруєння фальсифікованим небезпечним алкоголем склала - 66 людей, з них померло - 29 людей:\nу Вовчанському районі - отруїлися 23 людини, з них 13 померли,\nв Ізюмському районі - отруїлися 22 людини, з них 5 померли,\nу Харківському районі - отруїлися 11, з них 5 померли,\nв Борівському районі - отруївся 1 людина (помер),\nу Великобурлуцькому районі - 4 особи (померлих),\nу Барвінківському районі - 1 чоловік отруївся,\nу Балаклійському районі - 1 людина отруїлася,\nу Харкові - зареєстровано отруєння у 2-х людина,\nв Куп'янському районі - отруїлися 1 людина (помер).\nЗа даними судово-медичної експертизи крові 23 померлих виявлено метиловий спирт.\nЗа оперативними повідомленнями територіальних органів Держспоживслужби в Донецькій, Луганській, Житомирській та Миколаївській областях станом на 9:00 4 жовтня нових випадків отруєнь сурогатами алкоголю не зареєстровано. Ситуація в зазначених областях така:\nЖитомирська область (м. Бердичів): отруїлися - 3 людини, помер 1 чоловік;\nДонецька область (м. Лиман): отруїлися - 9 людей, з них 5 померли;\nМиколаївська область (м. Миколаїв): отруїлися і померло - 5 людей;\nЛуганська область: (м. Рубіжне): отруїлися і померли - 2 людини.\nНагадаємо, організатор виготовлення сурогатного алкоголю, від отруєння яким у Харківській області померли щонайменше 20 осіб, і три його спільники затримані.\nЗазначимо, що спалах отруєння неякісним алкоголем зафіксована в 4 областях - Харківській, Донецькій, Луганській та Миколаївській. Співробітники МВС виявили цех, в якому виготовлявся сурогатний алкоголь, викликав масове смертельне отруєння.\nМітки: сурогатний алкоголь, отруєння алкоголем


Жінка-Онлайн — Жінки сваряться голосніше, але чоловіки говорять більше\nКажуть, що жінка та чоловік часто не розуміють один одного, бо розмовляють на різних мовах. І хоча в їхньому діалозі не почуєш жодного іноземного слова, порозуміння годі чекати. Ти говориш йому одне, а він тобі - зовсім інше. Знайома ситуація, в яку часто потрапляють люди, коли спілкуються.\nВиявляється, вчені з’ясували чому люди протилежної статі часто не можуть знайти спільну мову. Головною причиною відмінності мови чоловіка та жінки вони називають… неправильне виховання новонароджених.\nНародившись, дитина відразу стає об’єктом дії ґендерної системи. Над нею здійснюють символічні статеві обряди, які розрізняються залежно від того, якої статі народилася дитина. Дівчинку приміром намагаються відразу скупати у травах, аби росла вродливою.\nХлопчикам забороняють плакати або намагаються не брати часто на руки чи пестити, щоб «не ріс бабою». Для новонароджених, як правило, заздалегідь підібраний колір одягу, коляски, навіть набір іграшок є різним для хлопчиків і дівчаток.\nПерш за все доведено, що з новонародженими дівчатками більше розмовляють. А от хлопчиків більше годують. Їх привчають з дитинства асоціювати себе з спортом, військовою чи професійною сферою, полюванням тощо. «Сильний, сміливий, мужній, швидкий, спортивний» - те, що чує хлопчик. Крім того, їх привчають говорити прямо, раціонально та не прощають брехні.\nКоли ж дорослі розмовляють з дівчатками, то часто використовують зменшені, пестливі форми слів. Дівчатка чують наступне: “добрий, чарівний, лагідний, прекрасний, хороший, дивний, чудовий”. Це зосереджує дівчинку на внутрішньому світі та власних переживаннях. Спілкуючись з дівчатками, дорослі частіше ставлять запитання і використовують знаки оклику. (Ох ти моя мусі – пусі!!!) Як наслідок, жінки значно більше використовують в мовленні частки ні, не, вигук ой, займенник такий, який тощо.\nСваряться чоловік та жінка також через різні тактики розмови: жінка схильна частіше ставити питання, як правило, з метою будь-яким чином продовжити бесіду. Свою незгоду з думкою співбесідника жінка частіше виражає мовчанням, а не відкритим словесним протестом. Мовна агресія чоловіка їй неприйнятна, жінка вважає її направленою особисто проти себе і схильна переривати спілкування.\nУ жінок спостерігається ввічливіший характер реплік, хоча і напористіша мовна поведінка. Чоловіки більше схильні до лайок та вживання нецензурних слів. Жінка в розмові, як правило, більше вибачається. Чоловік прагне домінувати в бесіді, керувати її розвитком, свої наміри виражає прямо, відверто, не використовуючи при цьому коректні і занадто ввічливі форми слів. Кількість реплік чоловіка в діалозі, як правило, більша і за тривалістю вони довші.\nАле незважаючи на відмінності у мові, чоловіки та жінки змушені йти на компроміси, аби досягнути консенсусу. Психологи стверджують, що єдиним способом розв’язання конфліктів, є не уникнення їх, а розв’язання. Тому запасайтесь терпінням та не вживайте довгі репліки, вони менш ефективні, ніж короткі.


Салат курочка ряба: готуємо правильно!\nСалат Курочка Ряба — один з тих небагатьох страв, що однаково подобаються і дорослим, і дітям. Насичений смак, простота в приготуванні і цікаве оформлення — це те, що робить «Курочку Рябу» впізнаваним і навіть улюбленим салатом.\nРецепт цієї страви досить простий. А за рахунок того, що це — салат листковий, його можна приготувати заздалегідь. Наприклад, напередодні свята. За ніч він тільки краще просочиться, стане більш однорідним і, звичайно ж, смачним.\nДаний рецепт має декілька варіацій: основні інгредієнти в ньому незмінні, але додаткові можуть змінюватися. Втім, як і в багатьох інших салатах. Не можна сказати, що це погано: навпаки, чим більше варіантів, тим вище ймовірність знайти «свій» рецепт — той, продукти у якому, на Ваш смак, будуть збалансовані ідеально.\nОтже, рецепт «Курочки Ряби» (одна з варіацій) виглядає наступним чином:\nогірок свіжий — 3 шт.;\nгриби печериці — 400 г;\nпомідор і перець, зелень — для прикраси.\nСпочатку йдуть підготовчі роботи: куряче філе потрібно відварити в підсоленій воді. Також сюди можна додати спеції, це додасть м’ясу особливий аромат. Особливо добре поєднується куряче філе з запашним перцем і куркумою. Яйця також варити круто і дати їм охолонути. Цибулю дрібно нашаткувати півкільцями і маринувати протягом 20 хвилин у суміші води і укусу (1:1).\nГриби можна брати свіжі печериці, тоді їх потрібно обсмажити в олії, додавши сіль, перець або спеціальну суміш спецій для грибів. Або ж можна взяти мариновані гриби — в цьому випадку їх просто нарізують на невеликі шматочки.\nТепер пора підготувати інші інгредієнти: огірок нарізати кубиками, сир натирається на крупній тертці.\nРада! Для цього салату однаково добре підходять і твердий сир типу голландського або російського і плавлений. Але плавлений перед натиранням краще потримати півгодини в морозильній камері — він затвердіє, і працювати з ним стане простіше.\nДля оформлення цього салату ідеально підходить широке блюдо з плоскими краями. Нижній шар — огірки — викладається у формі курочки (як варіант, можна намалювати на тарілці контур тонким шаром майонезу, і використовувати його як трафарет). Огірки, вже викладені на тарілку, посолити, полити майонезом.\nТепер другий шар. Яйця очистити, розділити білки і жовтки, білки відкласти, а жовтки покришити, натерти на дрібну тертку або просто розім’яти звичайною виделкою. Змішати з дрібно рубаним курячим філе, додати спеції і викласти на блюдо. Заправити майонезом.\nТретій шар — це маринований лук, з якого слід попередньо злити рідину. Зверху на цибулю викладаються гриби — або смажені, або мариновані. Цей шар також залити майонезом.\nРада! Якщо смажені гриби викласти на паперовий рушник або щільну паперову серветку, вона вбере в себе жир, і гриби будуть менш калорійними.\nРецепт практично завершено, залишилися тільки фінальні штрихи. Але саме вони роблять страву саме таким, яким його впізнають. Білки необхідно подрібнити на дрібній тертці. Не варто вибирати для цієї мети крупну тертку — так буде швидше, але саме на дрібній вийде потрібна нам повітряна білкова маса. Вона буде завершальним шаром. Викладати її слід обережно, не особливо стискаючи білкову стружку.\nЗ помідора або солодкого перцю вирізаються гребінь і дзьоб, з запашного або чорного перцю горошком робиться око (його можна вирізати і маслини), а зелені — хвіст і травичка, на якій фігурка пташки буде «сидіти». З однієї половинки білка можна вирізати крильце — воно органічно доповнить композиції. Ось і весь рецепт: не складно, але дуже ефектно.\nДивіться також: Салати з куркою: рецепти з фото\nВтім, можна використовувати і більш традиційну подачу — смак салату від цього анітрошки не постраждає.\nІноді можна зустріти варіації цього салату, в яких присутня варена морква, відсутні огірки або гриби. Також можна зустріти рецепт, де інгредієнти викладаються не шарами, а перемішують в загальну масу, і потім декорують всі білком, зеленню і помідором, або черговість шарів змінена.\nКожен рецепт має своє право на життя і на те, щоб бути випробуваним на Вашій кухні. Це дійсно смачно, та й виглядає цілком святково. Спробуйте — і переконаєтеся самі.


Паломництво для членів молитовної спільноти «Родина Найсвятішого Серця Ісуса» – Парафія святого Івана Богослова\nПаломництво для членів молитовної спільноти «Родина Найсвятішого Серця Ісуса»\nBy admin 12 Березня, 2019 19 Квітня, 2019 Анонси Стрийської єпархії та УГКЦ в цілому, Спільноти\n(1 Ів. 4,8)\nПаломництво для членів молитовної спільноти «Родина Найсвятішого Серця Ісуса» Стрийської єпархії УГКЦ до Паре-ле-Моніаль – місця об’явлення Пресвятого Серця Ісуса (3-10 липня).\n1 день (3 липня)\n07:00 виїзд зі Львова.\nПереїзд до Санктуарію Божого милосердя в Лагевниках.\nСанктуарій Божого Милосердя у Лагевніках, що в околицях Кракова в Польщі, на сьогодні є одним із найбільших паломницьких центрів Європи. Святіший Отець Іван Павло II свого часу проголосив його Світовим центром милосердя. Саме тут ви знайдете всесвітньо відому копію Образу Ісуса Милосердного, який у містичному видінні побачила свята Фаустина Ковальська 22 лютого 1931 року. Поруч зі старим костелом, де похована сестра, можна віддати шану її мощам. Свого часу сестра пережила велике одкровення про Боже милосердя і відтоді все життя й після смерті поширювала цей культ. Завдяки цьому святиню розбудували, зокрема, звели нову базиліку, яку 17 серпня 2002 року освятив Папа Римський. Тоді ж Папа Іван Павло ІІ урочисто доручив увесь світ Божому Милосердю. Вівтар в санктуаріумі оформлений в образі куща, який хилить вітер в одну сторону, й ікона “Ісусе, на тебе уповаю”.\nВільний час на приватну молитву.\nПереїзд в транзитний готель в напрямку Праги в районі Ополе польського.\n2 день (4 липня)\nСніданок, переїзд до Праги.\nПрага – столиця та найбільше місто Чеської Республіки. Значна частина будівель та споруд центральних історичних районів Праги — справжні витвори архітектурного мистецтва. Найвідомішими архітектурними пам’ятками є собор Святого Віта, будівництво якого велося понад 600 років, готичний Карлів міст збудований у XIV столітті з галереєю скульптур епохи бароко, астрономічні куранти на ратушній вежі (чес. Orloj) та багато іншого.\nЛітургія. Пішохідна екскурсія містом (оплачується додатково — 5 €) та вільний час.\nБлизько 22:00 виїзд з Праги до Франції, м. Паре-ле-Моніаль.\nНічний переїзд територією Німеччини.\n3 день (5 липня)\nПразник найсолодшого Господа Бога і Спаса нашого Ісуса Христа – Чоловіколюбця\nБлизько обіду приїзд в Паре-ле-Моніаль.\nParay-le-Monial – чудове бургундське містечко, унікальне, як мінімум, з двох історико-релігійних причин. По-перше, місцева базиліка – злегка зменшена копія Клюні, від якого сьогодні мало що залишилося. Будував той же архітектор за практично тим же проектом. Відповідно, можна уявити, як виглядало абатство Клюні. По-друге, з Паре-ле-Моніаль пішов культ Пресвятого Серця, що робить містечко важливим паломницьким центром.\nЛітургія та нічні чування.\n4 день (6 липня)\nСострадання Пресвятої Богородиці\nСніданок. Переїзд в Люрд.\nЩороку мільйони людей приїжджають в це французьке містечко в передгір’ях Піренеїв. Щодня нескінченні потоки паломників, багато з яких пересуваються на візках та навіть на ліжках, нерухомі і немічні, тягнуться вулицями Люрду в невеликий грот в горі Массабьель, щоб зануритися у води чудодійного джерела, яке б’є тут з-під землі, або хоча б напитися його цілющої води. Такої кількості обмежених недугою людей не побачиш більше ніде в світі, і тому Люрд – це також місце особливого християнського служіння – служіння хворим і немічним. Щорічно сюди прибувають сотні лікарів-добровольців і тисячі волонтерів для того, щоб супроводжувати і займатися хворими під час їх паломництва, яке було б неможливим без цієї безкорисливої допомоги.\n11 лютого 1858 р. проста дівчинка Бернадетті Субіру, яка походила з убогої сім’ї мірошника і прачки, збираючи з двома дівчатками хмиз на околиці селища, випадково опинилася перед гротом в скелі Массабьель. Саме тут, в невеликій печері, дівчинці несподівано з’явилася світла Пані, одягнена в білий одяг і блакитний пояс, яка потім протягом декількох місяців з невеликими перервами з’являлася їй на цьому місці 18 разів. На дев’ятий день об’явлень, на прохання Пречистої, Бернадета відкрила джерело, яке існує і сьогодні. За структурою джерело природне, вода до нього тече з Піренейських гір. А за духовним значенням – чудотворне.\nПриїзд в Люрд близько 18:00.\n5 день (7 липня)\nПроведення хресної дороги.\nВільний час на особисту молитву та можливість зануритись у басейнах з цілющою водою джерела, які розміщенні поряд з гротом.\n12:00 виїзд до Венеції мальовничими місцями Півдня Франції.\n6 день (8 липня)\nПриїзд до Венеції вранці.\nВенеція – найдивовижніше місто в світі: місто на воді. Безбережне море, неосяжне небо та невеликі острови – ось той мінімум природних щедрот, яким обдарувала доля Венецію. І оскільки населення було дуже багато, а землі дуже мало, то предметом розкоші зробилося кожне деревце, якому дали вирости там, де можна було щось побудувати. Багато століть жила Венеція, – як казково багате місто, і її жителів не можна було здивувати великою кількістю золота, срібла, коштовних каменів, тканин та інших скарбів, але сад при палаці сприймався завжди як крайня межа багатства, бо зелені в місті майже не було: людям довелося відмовитися від неї в боротьбі за життєвий простір. Напевно саме тому венеціанці стали дуже чутливі до краси і кожен художній стиль саме у них досяг максимуму своїх декоративних можливостей. Любов до краси, втілена в мистецтві, зробила Венецію справжньою «Перлиною Адріатики».\nПроїзд громадським транспортом до Венеції від місця паркування автобусу та назад – (20€) в обидві сторони\nПроведення Літургії в кафедральному соборі Сан Марко.\nСобор Сан-Марко відомий не тільки завдяки своїй приголомшливою архітектурою в візантійському стилі, але ще й тому, що саме в цьому храмі знаходяться мощі апостола Марка.\nОглядова екскурсія містом (оплачується додатково – 8€)\nНочівля в транзитному готелі поблизу Венеції.\n7 день (9 липня)\nПереїзд на один з численних пляжів поблизу Венеції.\nЧас на шоппінг.\n8 день (10 липня)\nПриїзд до Львова (близько півночі).\nВартість поїздки 315€\nУ вартість поїздки входить:\n4 ночівлі в готелях ** – *** з сніданками;\nіндивідуальне медичне страхування;\nвідпочинок на морі в Італії.\nоглядові екскурсії по Празі (5€) та Венеції (8€);\nЗагальний іспит сумління\nПоїздка МХЛ на прощу до «Українського Єрусалиму»


Електронні карти Держгеокадастру отримали офіційний статус. | iPress.ua\nЕлектронні карти Держгеокадастру отримали офіційний статус.\n2020-02-14 09:20 0 0\nКінг продав за $1 право на екранізацію свого оповідання українському студенту. Plague Inc., начувайся: в Китаї розробили твого конкурента, схожого на Fruit Ninja Незріла яйцеклітина жінки з раком дозріла в лабораторії. В Австралії випробували 35-метровий дрон на сонячних батареях. У Мінцифри навчатимуть створювати стартапи


Офісний папір А4, А3, А5 ціна, вибір, доставка | FOTOINK\nОфісний папір Zoom А5, 80 г/м2, 500 листів\nКод товару: Zoom-A5-80\nІнтернет-магазин FOTOINK пропонує придбати офісний папір для домашнього та професійного застосування. Асортимент включає позиції з різними характеристиками для друку на струменевих і лазерних принтерах і використовується для нанесення будь-якого типу інформації, але на відміну від фотопаперу не має спеціального шару для виготовлення знімків.\nКрім марки, важливо враховувати й інші параметри офісного паперу А4 500 аркушів, а також клас, який визначає сумісність з різними типами друкованих пристроїв.\nПоказник визначається в г/м2. Стандартним можна назвати параметр 80 г/м2, але є і варіанти 60-280 г/м2. Незалежно від щільності це стандартний папір, яка не має будь-яких покриттів. Товщина не завжди безпосередньо залежить від щільності, тому важливо правильно підібрати варіант для захоплення листа конкретним принтером.\nЧим біліший папір, тим вищий його сорт. Купити офісний папір А4 з максимальною білизною можна для друку якісних зображень, презентацій, графічних матеріалів, у яких важлива чіткість, дипломних робіт. Крім того, до цієї категорії можна віднести показник яскравості, від якого залежить розбірливість текстового друку, передача зелених і синіх відтінків.\nЦіна пачки паперу А4 500 аркушів безпосередньо залежить від його класу:\n1. Клас А має високі показники білизни, яскравості, непрозорості, підходить для струменевого і лазерного друку (кольорового і чорно-білого).\n2. Клас В підійде для двостороннього кольорового і чорно-білого друку.\n3. Папір класу С занадто прозорий і структурований, тому його використовують для одностороннього чорно-білого друку зі швидкістю не більше 35 аркушів за хвилину.\nКрім популярного формату А4, також використовується офісний папір А3, А2, А1, А0 і А5. Вони відрізняються форматом і розмірами, використовуються для різних цілей. Наприклад, формати А1 і А0 часто застосовуються для друку креслень, постерів, наочних схем. Формат А1 прекрасно підійде для постерів. Офісний папір А5 затребуваний для друку інформаційних листівок, буклетів, запрошень і т. д.\nУ FOTOINK представлений широкий вибір оригінальної продукції в різних цінових сегментах від перевірених брендів. Наші переваги:\nобов'язкове надання накладної, рахунку, чека;\nкілька варіантів оплати, включаючи платіж при отриманні;\nДля отримання професійної консультації ви можете зв'язатися з нами по телефону, за допомогою месенджера або відвідати наш офіс у Дніпрі.


Перший “Вовк” – Комікс КІБОРГИ\nСхилімо голови і згадаймо в Світлій Молитві відданого сина України…\nВ день його Світлої пам’яті – обіцяна мною багатьом з вас розповідь про Першого нашого “Вовка”, про Першого Розвідника сучасної України. Протягом цих днів його пам’яті та безмежної Шани викладу частину того, що точно варте висвітлення саме для усвідомлення того, хто пішов перед нами задля того, аби ми могли уже працювати в незалежній державі, а не ховатися по криївках… Про Воїна-Легенду, про безстрашного, світлого та сильного в повному розумінні слова засновника українського спецназу, ім’я якого з повагою згадують навіть ті, які причетні (і ще живі!) до того, щоб ми сьогодні згадували його мовчки та в минулому часі. А історія “Вовка” починається з далекого Афганістану, захопленого військовою агресією СРСР 1979-1989рр.\n1985 рік. Війна СРСР в Афганістані.\nНа початок цього року ВРСРСР приймає рішення про створення прикордонної зони “Завіса”, завданнями якої є знищення караванів для постачання афганських моджахедів зброєю та боєприпасами. Караванів з Пакистану та Ірану. І для проведення операції в ДРА вводяться 2 окремі бригади спеціального призначення (15-а в 22-а ОБСпП), в задачі яких входить блокування караванних шляхів на великій ділянці афгано-пакистанського кордону і частково в південній частині афгано-іранського кордону. Для цього бригади були розосереджені окремими загонами по прикордонних територіях. І на південно-східній окраїні міста Шахджой, північніше міста Калат (адміністративний центр провінції Заболь), до весни 1985 года був створений невеликий радянський гарнізон. В його основу увійшов 3-й парашутно-десантний батальйон 317-го гвардійського парашутно-десантного полку 103-ї гвардійскої повітряно-десантної дивізії, підсилений 9-ю гаубичною батареєю 1074-го артилерійського полку 108-ї мотострілкової дивізії. Гарнізон був створений виключно для розміщення в ньому підрозділів спеціального призначення, бійцям якого парашутно-десантний батальйон, передислокований з м.Лашкаргах, мав забезпечувати постійне прикриття. До початку квітня 1985р в Шахджой був передислокований 186-й окремий загін СП 22-ї бригади, сформований на базі 8-ї окремої бригади спеціального призначення тоді ще Прикарпатського військового округу. І саме у цьому загоні, який потім свої і між собою називатимуть “Шахджойський батальйон”, або 7-ий батальйон (“спєциальнава назначєнія”) командиром однієї з груп призначають українця, молодого капітана, охарактеризувавши останнього дослівно так: “чєртовскі смєлий парєнь, нармальний, наш… ні чєрта ваабщє нє баіцца, сам увідіш…”\nЧекати оцього “увідіш” довго не довелося. У другій половині жовтня цього ж року керівництво “Шахджойського батальйону” приймає рішення про організацію пастки на стратегічно важливий і якийсь секретний караван противника, який складався з семи машин. Операція мала бути проведена на караванній дорозі, яка з’єднує кишлак Дурі з Пакистаном. При чому, операція мала проводитися, згідно георгафічних особливостей тих теренів. Група чисельністю 17 бійців під керівництвом командира “Каспія” в ніч на 29 жовтня організовує пастку, зайнявши найвищу точку поблизу кишлака. Оскільки групу “Каспія” неможливо було, “не спаливши”, доставити в район кишлака Дурі, бійці радянського спецназу за дві попередні ночі в темні години доби, знову ж таки (!) долають 40 небезпечних в повному розумінні географії кілометрів – скелі, урвища, рухомі камені та ненадійні підвісні кладки – переходу через хребет перевалом подекуди під носом в душманських дозорів. За наказом командира “Каспія” було знищено головний дозор каравану та підбита передня машина. Впродовж наступних годин цієї доби було знищено ще дві машини та близько трьох десятків душманів. А далі зі сторони кишлака Дурі почався масивний обстріл групи. Група під командуванням українця Каспія розосереджується по горбистій місцевості, намагаючись відійти на безпечне місце. За цей час вцілілі машини та сили охорони каравану, розвернувшись, почали спішно повертатися до кордону з Пакистаном.“Каспій” приймає власне рішення спуститися з іще 5 своїми підлеглими вниз, розділивши групу. Рішення – необдумане і фатальне, позаяк, поки частина групи на чолі з Каспієм спускалася, зі сторони кишлака та зі сторони кордону висунулися переважаючі в рази сили душманських повстанців. І афганці жорстоко – в своєму, у притаманному тому народу стилі – показово знищують групу, за обставин, про які тут свідомо не пишу. Досить нам своєї війни з її жахами… На відчайдушні заклики про підтримку з дуже детальним описом, що відбувається з тілами командира та побратимів, на порятунок групи були відправлені за словами очевидців – за добровільним бажанням – бійці групи під командуванням українського капітана “Вовка”. Вовк та Каспій знову ж таки, за згадкою оточення, були українцями і зналися дуже близько.\nНовоприбулі вертольотом радянські специ під командуванням Вовка на ранок наступного після двох діб боїв, відразу наражаються на вогонь, і то, – нібито зі сторони своїх, – оскільки стрільбу відкрили бійці, зодягнені в дуже особливий камуфляж, впізнаваний здалека, як “афганський”. Перші хвилини сутички стали фатальними. “Коли під Тангі збили нашу Мі-24 капітана Савіна і я витягував льотчика, мене прикривали вогнем ті, хто залишилися ще живими з групи Олега (Каспія). І не дивлячись на щільний вогонь душманів, один боєць з кулеметом зумів подавити вогонь та знищити другий розрахунок…” – зі Спогадів самого Вовка. І для одного з підлеглих капітана “Вовка”, перші хвилини бою стають фатальними. А сам командир, отримавши відразу поранення, дає команду садити Мі-8 біля збитої Мі-24 і, витягуючи пораненого пілота, сходу вступає в бій з противником. Далі бій продовжується уже врукопашну, де, застосовуючи і приклад, і ніж, і навіть удари головою, українець вражає своїм напором навіть холоднокровних тамтешніх душманів-головорізів. І Вовк без єдиної тіні страху, чи сумніву, “без зайвих понтів, ламає хребет… одному, другому… А тоді ще й застосовує тіла духів для свого захисту, як живий щит…”\nНаправду, опис цього бою вартує окремого розділу, проте свідомо залишаю цей захоплюючий опус на майбутнє для томів мальописів та кадрів блокбастерів… … І капітан Вовк, ведучи бій, ще й вміло підбадьорює своїх підлеглих не лише власною звитягою, а й чистою українською мовою: – Не с…яти, козаки!.. То форма наших убитих хлопців на них!.. До бою, хлопаки, до бою!.. Помстимося за хлопців! … Бій тривав до вечора. Переважаючі сили “духів”, завдяки віртуозній виправці, вмінням та власній мужності Вовка і його хлопців, вдалося ліквідувати повністю.\n” … і тіла усіх наших загиблих та українця-командира Каспія за словами самого, уже на той момент двічі пораненого капітана Вовка: – … не було ніяких самопідривів гранатами наших… трупи бачив… Понівечені кріпко, але це не сліди, характерні для вибуху гранат, то сліди ножів…” … було відбито та доставлено на базу. А, що цікаво, трофеї з підбитих машин були під охороною до прибуття іншого вертольота і що там було, нам, звісно, ні не показали, ні не розповіли…”\nРозвідгрупа включно з капітаном Вовком повернулися на базу переможцями. Проте спочатку їх усіх допитували і допити тривали ще протягом трьох днів поспіль на найвищому рівні. Офіційна версія радянських керівників, зрештою, була, як і належиться, в результаті, дуже спотвореною та далекою від реальності. Потім… багатьох загиблих включно з командиром Каспієм нагородили посмертно, хлопцям Вовка дали премії та відпустки, а капітан Ярослав Горошко, Вовк став не просто єдиним офіцером-афганцем, за життя нагородженим Золотою зіркою Героя СРСР, а й “асоба благанадьожним афіцерам па асобим паручєніям”…\nЗ листа Ярослава Горошка: “Напередодні голосування 1 грудня 1991 року в частині була розгорнута шалена агітація проти Л. Кравчука і В. Чорновола (кандидатів у Президенти), потай і вночі зривали передвиборні плакати, проводили “раз’яснітєльниє бєсєди с лічним саставам” і т.п. А коли все ж таки переважна більшість особового складу проголосувала за незалежність України і за те, щоб був Президент України (за Кравчука – більше 50 процентів, за Чорновола – 42), наше командування взялося за агітацію в “аб’єдіньонних Вооружонних сілах”.\nЗверху (з МО СРСР і з ТРУ ГШ) йшли таємні інструкції і накази про підготовку до вивозу заскладованої зброї і боєприпасів у Росію. Про це знало тільки командування, до нижчих чинів, починаючи з командирів батальйонів, нічого не доводилося. Дізнавшись про це, ми – група офіцерів – порадились і прийняли рішення відправити термінову телеграму Л. Кравчуку приблизно такого змісту: «Вітаємо Вас з обранням Президентом України. З цього моменту особовий склад військової частини 54784 (це номер мого батальйону) буде виконувати лише Ваші накази. Просимо надіслати текст Присяги на вірність народу України». Це було 6 грудня 1991 року, в обід. Потім під час розводу я довів текст телеграми до всього батальйону. Ну і, звичайно, тут же знайшлися “прєданниє люді”, які доповіли командуванню. Відразу ж зібралися начальник штабу підполковник Корунов, “бивший нач.ПО” підполковник Ярмоленко, заступник командира бригади підполковник Кирилов і викликали мене та капітана Москаленка (мого заступника) і почалася “абработка”. У чому тільки нас не звинувачували: і в невірності присязі, і в націоналізмі, і в підриві бойової готовності. Був викликаний командир, полковник Поляков. Тут же доповідь його “кому надо” (а точніше – начальнику розвідки округу полковнику Чорнобилову) і знову “абработка” і залякування. Ми залишилися стояти на своєму. На другий день було зібрано “афіцерскає сабраніє” і розглядалось питання “О недостойном поведении майора Горошко Я. П.”. Виступив полковник Л. Поляков. Потім дали слово мені. Але тут виявилося, що більшість офіцерів-українців на нашій стороні, і вирішили наші “отци-камандіри” цю справу зам’яти “да пари, да врємєні”. Потім прийшов наказ негайно провести прийняття Присяги “на вєрнасть савєтскай родінє” 15 грудня 1991 року – це раніше, ніж планувалося. У нас було близько сотні молодих солдатів. Напередодні, увечорі, я провів з ними бесіду, пояснив, щоб не хвилювались, бо невдовзі ми приймемо Присягу на вірність народові України. 16 грудня 1991 року – знову “афіцерскає сабраніє”, де вже було конкретно звинувачено мене в “папиткє срива прінятія присягі”, “падгатовкє бунта”, “падривє баєгатовнасті”, “падгатовкє нацианалістічєскіх баєвіков для арєста камандіра” (останнє – це тому, що я готував майбутніх сержантів-українців і часто займався з ними по ночах, бо вдень були госпроботи). Зараз ці хлопці – кращі сержанти мого батальону. А щодо “бунту”, то тепер вже можу сказати, що ми розглядали питання, якщо буде спроба вивезти частину в Росію або наказ ГРУ ГШ про роззброєння і розформування, то батальон не підкориться і відійде в місто Тернопіль, бо на Хмельниччині на підтримку від населення ще тоді було мало надії. Але це були тільки плани на крайній випадок.\nМої опоненти можуть запитати: “А де ж ти був раніше такий патріот України? А ГКЧП ти часом не підтримував? Чи ти не був комуністом?”. Відповім чесно: і комуністом був кілька років, і після прибуття в частину, коли закінчив академію імені Фрунзе (на початку заколоту частина була на парашутних стрибках), був разом зі всіма піднятий по тривозі (ще не прийнявши навіть посади командира батальону). Згідно з шифровкою начальника розвідки ПрикВО полковника Чорнобилова про відправку загону кількістю у 100 десантників до Львова, я в негайному порядку був призначений командиром цього загону. На двох літаках АН-12 ми, озброєні, вилетіли до Львова в перший день заколоту, і на кількох автобусах були таємно перевезені на стадіон СКА (біля готелю “Росія”), де розмістились в казармі над спортротою. Розрахунок командування, на мій погляд, був простий, мовляв, “він Герой Радянського Союзу, має більш як чотирирічний досвід боїв у Афганістані, не буде думати, коли доведеться діяти…”.\nСолдатів і сержантів з Львівської області в цей загін не зарахували, боялися, що перебіжать до народу у Львові. Але помилився наш горе-командир, забувши, що я тернополянин, начальник штабу – з Рівного, багато офіцерів – українці або вихідці з України, переважна більшість солдатів – теж. Ще на аеродромі в Старокостянтинові я переговорив з одним другом і зрозумів, що вони думають так, як і я. У Львові ми тихенько переговорили із солдатами, і це вже був не “яничарський загін”, а підрозділ, який на випадок початку кривавих подій у Львові, – готовий був перейти на бік свого народу і вмирати на барикадах разом з львів’янами, б’ючись до останнього набою проти підрозділів КДБ, МВС чи військових частин, які пролили б кров жителів цього стародавнього українського міста. Звичайно, були б і такі, хто не пішов би з нами, але більшість нас були і залишаємося з українським народом. На велике щастя, до кровопролиття не дійшло.\nПо закінченні заколоту 21 серпня 1991 року нас так само цілком таємно привезли на львівський аеродром і вже двома рейсами літака АН-12 перекинули назад в Старокостянтинів. У Львові ж нам намагалися пояснити, що ми прибули для охорони штабу округу, як якась комендантська рота. Але всі зрозуміли, що розвідувально-диверсійний підрозділ – це не охоронний підрозділ. Один з небагатьох начальників у Львові, хто тверезо оцінював обстановку і, в свою чергу, застеріг нас від будь-яких дій проти свого народу – це полковник А. Михайлов з розвідувального управління округу. Він знав багатьох з нас по Афганістану і спитав прямо про наші наміри на випадок екстремальної ситуації. Коли побачив, що ми проти ГКЧП, схвалив це, попередивши, щоб не виконували ніяких наказів старших начальників включно з командуючим ПрикВО Скоковим, якщо вони будуть віддані через нього. Сам же Михайлов сказав, що також виконувати злочинні накази не буде. Розумію, що зараз шукати документи про причетність начальника розвідки округу полковника Чорнобилова до посилання підрозділу “спецназу” у Львів під час заколоту ГКЧП – марно, бо вони всі знищені за його ж наказом та наказами інших начальників, які були при Скокові.\nНу, а про членство в КПРС скажу так: а чи міг би я стати хоча б командиром роти, не вступивши до КПРС? Особливо у “спецназі”. Ще в Афганістані бачив, чого вартує комуністична демагогія і як скупо нагороджують простих офіцерів-розвідників, та як “па указанію свєрху” вішають ордени замполітам і начальникам політвідділів, які й пороху не нюхали. А були хабарі та оббирання солдатів…\nВідтак повернуся до другого “афіцерскава сабранія”. Події почали накочуватись з великою швидкістю. Створення СНД, усунення від влади Горбачова і, нарешті, укази Президента про створення Україною власних Збройних Сил. І тут знайшлися офіцери, які сподівалися, що це буде лише формальність. Думали, що все залишиться по-старому. І, нарешті, Присяга на вірність народові України! Нарешті збулося!.. Ніхто й нікого не примушував цю присягу приймати. Все було добровільно і справедливо. З цього часу минуло п’ять місяців. Ми – армія України.\nА тепер, про наших вищезгаданих командирів. Отож, полковник Чорнобилов, зараз вже генерал-майор (звання одержав від маршала Шапошникова), присягу на вірність Україні прийняв значно пізніше. І продовжує командувати далі, вже в Українських Збройних Силах. Підполковник Кирилов прийняв присягу також значно пізніше (бо до того “пролетів” з посадою командира частини в ПрибВО). А коли зрозумів, що може ще й тут, в Україні, втратити дачу і ще багато чого – прийняв. Він і зараз продовжує твердити, що спецназ Україні не потрібен, комплектуватись, мовляв. буде в останню чергу, навіть після піхоти. Крім того, продовжує будувати інтриги проти Спілки офіцерів України, звинувачуючи нас в міжнаціональній ворожнечі, націоналізмі і підриві бойової готовності. Мені ж останні звинувачення були, коли я привів команду призовників (яку підбирав особисто): «Почему только в основном украинцы?..».\nПідполковник Ярмоленко присягу прийняв і також продовжує служити у нас (навіть рекомендує, як перебудовувати свою свідомість з «советской» на українську). Забув, видно, вже, як під час серпневого заколоту складав списки офіцерів, котрі були не згідні із заколотом «ГКЧП». Ще один, полковник Соловйов П. Я., став став після від’їзду підполковника Корунова в Росію начальником штабу нашої частини. Зараз дуже бажає стати членом Спілки офіцерів України. Також забув, мабуть, як кілька місяців тому звинувачував Спілку разом з усіма вищезгаданими.\nПередбачаю, що після написання цієї статті на мене посипляться обвинувачення в «націоналізмі»,«підриві бойової готовності»,«кар’єризмі»,«сіянні міжнаціональної ворожнечі», «зловживанні званням Героя СРСР», або ж знову почнуться кампанії по збору і підтасуванню різних «компроматів» чи прямі погрози. Але мені це байдуже. Звертаючись до вас, всіх, кому дорога незалежність і честь України, сподіваюся на підтримку і допомогу. Побудова Збройних Сил України не лише наш, військовий, обов’язок. Це першочергове завдання всього народу України. Адже в сучасних умовах без боєздатного війська не буде нашої держави! Ярослав ГОРОШКО, майор, командир батальйону, Герой Радянського Союзу, голова Спілки офіцерів України Ізяславського гарнізону.\n… Після повернення в Ізяслав на посаду командира окремого батальйону спеціального призначення, Ярослав Горошко українізує Ізяславську бригаду і ставить її на службу Україні, займаючись, окрім підготовки спеців високого рівня, ще й вихованням свідомих та патріотично налаштованих військослужбовців. Сказати, що йому було непросто – нічого не сказати. Він стає командиром першого українського спецназу по типу ЦСО “Альфа” при МО і справедливо на сьогоднішні вважається розвідником √1 сучасної незалежної України. Маючи за плечима унікальний досвід та свідому проукраїнську позицію з абсолютно незалежними поглядами, Ярослав фактично об’являє війну совєцко-кдбістській системі. А система – це люди системи. Багато-багато людей в пагонах радянської армії з зарплатами, пенсіями, дачами, своїм оточенням, “общєпанятним”, які і не думали, і не збиралися вступатися з ситої, спокійної, багатої і благодатної України, вважаючи, що “союз савєцкіх рєспублік” так і залишиться для них назавжди. Ну, хіба що кольори на прапорі, можна змінити, а так – “всьо осталась па-прєжнєму, вот толька Гарошка нікак нє успакоіцца…”\nА Ярослав Павлович також не збирався миритися ані з системою, ані з совковими кадрами та їхнім об’єднаним спротивом. Його активність та витримка вражають. І він якраз був з тих, кого, ні купити, ні залякати, ні перемогти по-чесному було неможливо, надто класний набір був сконцентрований в ньому одному: правильні гени (дід воював в УНР кулеметником, батько – в розвідці УПА) та виховання, характер та всі необхідні досвіди, унікальна ідентична свідомість, як на той час, і палка – самовіддана любов до України. А ще – підтримка посадовця найвищого рангу МО. Тільки двох свідомих Воїнів на цілу Неньку Україну явно було тоді замало, аби зламати хребет надзвичайно монолітному тоді в Україні кремлівсько-мо₴кальському КДБ.\nУ жовтні 1993 року Кравчук під тиском московсько-кдбістських сил звільняє міністра МО Морозова, нібито через “невідповідність”, а насправді через надто тверду державницьку позицію щодо розподілу Чорноморського флоту.\nА напередодні, знаючи, що полишає посаду, на якій міг захистити і інтереси Українських ЗС, і відчайдушного підполковника-спеца Горошка, Морозов приїжджає до Ізяслава: “Даю тобі три дні, і щоб ти був у Києві! Бо тут тобі і дихнути не дадуть”.І Горошко за три дні залишає сім’ю, дім і їде.\nАле перед тим, ще у вересні 1993 за сприянням того ж таки К.Морозова, Ярославу Горошко доручають те, про що він сам неодноразово уже просив для себе – готувати підрозділи спеціального призначення ГУР МО України. І він встигає ще підготувати собі зміну. Не так багато, як планував, але достатньо, аби ми сьогодні могли подякувати Батькові та першому командирові спецпідрозділу ГУРу, низько схиливши голови. До його обов’язків входила підготовка бойових плавців. І як бойовий командир, Ярослав завжди був на крок попереду своїх підлеглих. Він звик бути кращим і завжди залишався найкращим. Саме тому приділяв водолазній підготовці особливу увагу, постійно вдосконалюючись та тренуючись понад норму.\nТо що ж тоді сталося 8 червня 1994 року в Дніпрі?..\nЛюбителям загадок можу порекомендувати оглянути парочку цікавих відео про “загадкі рускава гру”, вони там, не криючись, вихваляються…\nА тут трохи інфи для роздумів. За три дні після цього свого занурення в Дніпро Ярослав з підрозділом мав уже підтверджене Наказом тривале відрядження в Крим. І робота там їх чекала серйозна, бо цілий травень підполковник Горошко тренував свою групу: “та як, як?.. Як завжди, але ще більше… Зуби стиснув і вперед!”\n… Відразу після інформації про загибель ані родичам, ані дружині не було дозволено побачити тіло перед експертизою. І його сім’я включно з найближчим оточенням одразу відчули за собою невідступне стеження:\n– Туда вам не следуєт. Нєт, туда пажалста ніззя… “Нє слєдовало” ані приступати ближче до труни, ані залишатися поруч з покійним наодинці. Люди в цивільному, проте з характерною зовнішністю, денно і нощно чергували і біля домовини, і біля сім’ї Ярослава.\nНу, і на останок. Герой Афганістану та Радянського союзу був таємно заприсяженим в ОУН (1993р), зрікшись Московії та тих, хто чітко на камери розводить руками: “ми счіталі єво сваїм, он бил нармальним, нашим парнєм”. І, до всього іншого, став засновником тієї інституції в Україні, яку уся грушно-фсб-кдбіська мафія вважають: “а патом он стал для нас Врагом √1”. І на сьогоднішній день, якщо подумати, кого ще ми втратили після Ярослава Горошка – ворог досягнув таки відчутних результатів.\nЧого і нам бажаю. І так – нам є у кого вчитися і про кого розповідати. Нехай і не на відео, а хоча би дітям своїм. Українською, звісно.\nЯрослав Горошко, ‘Вовк” (4.10.1957 – 8.06.1994) підполковник, Герой Радянського Союзу, перший командир 1-го окремого загону спеціального призначення ГУР МО України. Посмертно занесений до Почесної Варти Героїв ГУР МО України.\nСвітла і Вічна пам’ять і Царство Небесне.\nШана і Честь і Вдячність на всі покоління українців.


зупинити розлучення і зберегти ваш шлюб\nВеличезне емоційне напруження робиться на пару, якщо розлучення вважається, де мова йде про дітей. Людина, якого ви збиралися одружитися було один раз, вам, найбільший людини, якого ви могли б коли-небудь одружитися або хочуть. Зобов’язання залишатися разом все життя була одна глибоко ділилися один з одним. Всі шлюби мають свої важкі часи, і це факт життя для пари, щоб пройти через них. Ви повинні зробити це, щоб ваш чоловік, щоб спробувати врятувати свій шлюб, перш ніж ви приймаєте рішення, щоб отримати розлучення.\nТенденція дивитися в минуле те, що багато з розлучених роблять. Людина повинна вести себе не пробачить деякі помилки свого партнера зробив у минулому і має образи на них за те, що вони зробили. Охоплюючи прихильність до руху вперед, а не назад, допоможе парі уникнути розлучення. Ви повинні забути, що це таке, що вони, можливо, зробили з тобою, по-справжньому пробачити їх і рухатися вперед. Там ніколи не буває переможців, коли хтось прощає іншій особі за те, що вони зробили, тільки кожен відчуває себе краще, що проблема буде вирішена. Прощати когось означає, що ви сильніше за те, що в змозі витримати біль, яку вони заподіяли вам і що ви можете дозволити природна любов, яка знаходиться в серці кожного, щоб направляти ваші рішення. Спробуйте зосередитися на створенні речей право, а не покласти всю провину на чоловіка.\nУникнути розлучення і допомогти врятувати ваш шлюб, бути реалістами про ваші очікування, про ваші стосунки. Кожна людина приходить у шлюб очікував, що це певним чином, коли вони вперше вийти заміж. Багато разів очікування різні, і може призвести до конфліктів надалі у відносинах. Одного разу в той час як ваш чоловік міг встати з дивана, вимкніть свою футбольну гру в неділю, і ходити з вами в торговому центрі, якщо він вирішить бути хорошим і піти з вами один раз. Хоча було б хорошим жестом для них добровільно ходити з вами, а не дивитися великій грі, не слід очікувати, що на щотижневій основі. Важко змінити наші дружини, навіть якщо ми хотіли б мати можливість, але вони можуть мати певні звички, вони просто не зміниться. Вони збираються бути охайний фрік після ви вийдете заміж, якби це було так, як вони були до вступу в шлюб, протягом всього вашого життя разом. Для того, щоб запобігти себе від розчаровують один одного, дізнатися, як зберегти реалістичні очікування того, як ви хотіли б, щоб шлюб був.\nДопоможіть покращити ставлення буття подружжю навчання прощення і відпустити нереалістичних очікувань. Так як ви обидва присвятили своє життя до відносин, це ніколи не пізно, щоб навести порядок і зробити відносини більш люблячим. До прийняття остаточних рішень, щоб пройти через розлучення, взяти на себе зобов’язання, щоб спробувати врятувати ваш шлюб – і зробити його щасливим.\nPrevious Previous post: шлюб невірність підписати мистецтво зникає\nNext Next post: шовкові букети для вашого весілля


Тихіше, будь ласка: коли можна і коли не можна шуміти вдома і на вулиці | Новини | Всеукраїнська асоціація пенсіонерів\nТихіше, будь ласка: коли можна і коли не можна шуміти вдома і на вулиці\nУ який час доби можна шуміти, які норми шуму в багатоквартирному будинку і що чекає на порушників?\nЩО В ЗАКОНІ? Відповідно до Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», заборонено шуміти з 22:00 до 8:00 в житлових будинках і прибудинкових територіях.\nШуміти, відповідно до закону, означає:\n– голосно співати і кричати;\n– користуватися звуковідтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму;\n– пускати салюти, феєрверки і використовувати піротехніку.\nЩО ОЗНАЧАЄ «ГОЛОСНО»?Допустимі норми шуму в житлових приміщеннях в Україні залежать від часу доби:\n– рівень шуму в квартирі в нічний час (з 23:00 до 7:00) – 45 дБ;\n– норми шуму в квартирі в денний час (з 7:00 до 23:00) – 55 дБ.\nДля жителів Києва:\n– допустимий шум у квартирі в нічний час становить 30 дБ;\n– у денний час – 40 дБ;\n– заборонено встановлювати на балконах звукову апаратуру і включати її на потужність понад 40 дБ протягом всього дня.\nЯК ЩОДО РЕМОНТУ? Проведення ремонтних робіт, що супроводжуються шумом, заборонено в робочі дні з 21:00 до 8:00, а у святкові та неробочі дні – цілодобово.\nПравда, якщо власник або орендар квартири повідомить всіх мешканців прилеглих квартир про те, що він має намір робити ремонт, і вони погодяться, – тоді можете без побоювань включати дриль і лупити молотком.\nЯК ПЕРЕВІРИТИ РІВЕНЬ ШУМУ? Це можна зробити за допомогою шумоміра. Але навряд чи цей прилад є у всіх під рукою.\nТому можна орієнтуватися на такі дані:\n30 дБ – тихо (шепіт, цокання настінного годинника);\n35 дБ – досить чутно (приглушена розмова);\n40-45 дБ – досить чутно (звичайна мова);\n50 дБ – чітко чутно (розмова);\n65-70 дБ – шумно (голосна розмова);\n75 дБ – шумно (крик, сміх);\n80-85 дБ – дуже шумно (крик, мотоцикл з глушником, шум пилососа з великою потужністю двигуна);\n90 дБ – дуже шумно (гучні крики, вантажний залізничний вагон);\n95 дБ – дуже шумно (всередині вагона метро);\n100 дБ – вкрай шумно (оркестр, гуркіт грому, виск працюючої бензопили).\nШТРАФИ ЗА ШУМ. Розмір штрафу – від 85 до 225 гривень для фізосіб, від 255 до 510 гривень – для підприємств.\nЯкщо ви порушили закон повторно протягом року, то покарання буде суворішим: 510 гривень для фізосіб з конфіскацією апаратури або піротехнічних засобів та від 850 до 2550 гривень штрафу для підприємств.\nЯКЩО СУСІДИ ШУМЛЯТЬ і не слухають ваших умовлянь, викликайте поліцію і вимагайте скласти протокол за статтею 182 Кодексу України про адміністративні правопорушення.