Главная / Фасадные краски и декоративные покрытия, штукатурка из мраморной крошки / Акриловая основа / Интерьерные краски и грунтовки / Акриловая основа / Декоративна Венеціанська штукатурка КASdecor Marmoreal 10л\nКоличество Декоративна Венеціанська штукатурка КASdecor Marmoreal 10л\nПідготовка поверхні: Венеціанська штукатурка наноситься на попередньо підготовлену поверхню. Вона повинна бути чистою, сухою, знежиреною, очищеної від пилу і інших забруднень.\nМінеральну поверхню покривають акриловим грунтом.\nНанесення: Наноситься на різні види штукатурок, бетон, цегла, гіпсокартон, ДВП, ДСП.\nЗа допомогою гнучкого шпателя з нержавіючої сталі з закругленими краями. Для отримання високих декоративних властивостей покриття, дуже важливим є використання якісного інструмент ,\nКласичний малюнок досягається за рахунок багатошарового нанесення матеріалу (до 6 шарів) і використання різних його відтінків. Тому рекомендується до початку робіт підготувати кілька ємностей зі штукатуркою необхідних кольорів. Перед використанням венеціанську штукатурку обов’язково перемішати. При необхідності, в невеликій кількості розбавити водою (до 10%). Нанести штукатурку на прогрунтовану поверхню в 2-3 шари з проміжком не менше 8 годин один за одним. Нанести 1-й шар матеріалу, рівномірно розподіляючи венеціанську штукатурку по поверхні, додатково вирівнюючи поверхню для наступних шарів. Після повного висихання першого шару, при необхідності прибрати нерівності дрібним наждачним папером, видалити пил і нанести другий шар мазками. Третій шар наноситься більш дрібними мазками, кожен під різним кутом. Після висихання третього шару заглянцувати поверхню шпателем.\nВенеціанська штукатурка практична тим, що її можна наносити різноманітними техніками для досягнення різних ефектів. Останній шар полірується тканиною, хутром і т.п. Для отримання додаткового блиску поверхню можна покрити спеціальним воском або лаком. Завдяки напівпрозорості шарів штукатурки досягається ефект об’ємності і глибини. Можливі й інші способи нанесення\nЧас висихання: Повне висихання через 24 години при нормальних умовах.\nЗберігання: У щільно закритій тарі при температурі від 0 ° С до + 20 ° С.\nТермін придатності: 24 місяція від дати зазначеної на упаковці в прохолодному місці при температурі не менше +5 градусів С .\nВказівки для безпечного застосування:\nЗберігати в недоступному для дітей місці. При попаданні в очі негайно промити їх водою. Не\nвикидати в каналізацію, водойми і на грунт.\nУтилізація відходів: Здавати на повторну переробку тільки порожню тару. Залишки матеріалів утилізувати як побутове сміття.\nДекоративна штукатурка відповідає вимогам ДСТУ EN ДСТУ EN 13300:2012\nВодна дисперсія полімеру, добавки, наповнювач\n0,6 – 1,2 кг / м 2\nБілий . База –А.Використовується, як самостійне покриття або тонується .Тонується ручним або машинним способом колірувальними пігментами або водорозчиними висококонцентрованими пастами .\n1,6 кг / 1л\n5л -8кг, 10л-16кг


Привітання міського голови Бориса Філатова для працівників радіо, телебачення та зв'язку. Новости Днепра\nГлавная страница / Афиша / Привітання міського голови Бориса Філатова для працівників радіо, телебачення та зв’язку\nПривітання міського голови Бориса Філатова для працівників радіо, телебачення та зв’язку\nВітаю з професійним святом. Із власного досвіду знаю, що якісний продукт для телебачення чи радіо потребує насамперед команди професіоналів. У тих, хто в кадрі та поза ним, відповідальність однакова. Поважайте справу, якою займаєтеся.\nПрофесійна гідність цінніша за гроші, вища за особисту неприязнь та ситуативний підробіток. Нехай робота приносить задоволення!\nЗ повагою Дніпровський міський голова Борис Філатов\nПредыдущая статья:Просто некому было выслушать: под Днепром старушка хотела выпрыгнуть из окна\nСледующая статья:В Днепре водителю-царьку ученический не указ: из-за 2-х гривен не повез мальчика


Громадянська війна в Америці: 1865 рік - Історія Подкасти - 2021\nГромадянська війна в Америці: 1865 рік\nДо початку 1865 року форт Фішер, Північна Кароліна, був останнім портом, підконтрольним армії Конфедерації. Форт Фішер 15 січня впав під спільні зусилля армії Союзу та ВМС США.\nТим часом на перших тижнях 1865 р. Армія усунула весь опір у долині Шенандоа. Генерал Вільям Шерман та його армія рушили на північ через Південну Кароліну. 17 лютого була захоплена столиця Південної Кароліни Колумбія. Колумбія була практично згоріла дотла, і деякі люди стверджували, що шкоду завдали люди Шермана, а інші сказали, що її завдала відступаюча армія Конфедерації. Тепер Шерман прямував до центральної Вірджинії, щоб об’єднатися з генералом Джорджем Мід і його армією Потомак на схід від Річмонда, а також з генералом Бенджаміном Батлером та його силами на Бермудській сотні.\n1 квітня Філіп Х. Шерідан напав на П’ять форків. Конфедерації на чолі з генерал -майором Джорджем Пікеттом були вражені і втратили 5200 чоловік. Почувши цю новину, Роберт Е. Лі вирішив залишити Річмонд і приєднатися до Джозефа Е. Джонсона та його сил у Південній Кароліні.\nПрезидент Джефферсон Девіс, його сім'я та урядовці були змушені тікати з Річмонда. Армія Союзу швидко взяла під свій контроль і 4 квітня президент Авраам Лінкольн увійшов до міста. Захищений десятьма моряками, він ходив вулицями, і коли один чорний чоловік упав перед ним на коліна, Лінкольн сказав йому: "Не вставай на коліна до мене. Ти повинен стати на коліна тільки перед Богом і подякувати йому за твою свободу". Лінкольн вирушив до виконавчого особняка Конфедерації і деякий час посидів у кріслі колишнього лідера, а потім повернувся до Вашингтона.\nРоберт Е. Лі зміг зібрати лише армію з 8 000 чоловік. Він досліджував армію Союзу в Аппоматтоксі, але зіткнувшись з 110 000 чоловік, він вирішив, що причина безнадійна. Він зв'язався з Уліссом С. Грантом і, узгодивши умови 9 квітня, здав свою армію в Будинку суду Аппоматтокса. Грант опублікував коротку заяву: "Війна закінчилася; повстанці знову наші земляки, і найкращим знаком радіти після перемоги буде утримання від усіх демонстрацій на місцях". Через шість днів Авраама Лінкольна вбив Джон Вілкс Бут. Південний демократ, Ендрю Джонсон з Теннессі, тепер був президентом Сполучених Штатів.\nЗа підрахунками, під час Громадянської війни в США було вбито 120 012 чоловіків. Ще 64 582 померли від отриманих ран. Однак найбільшу небезпеку для солдатів під час війни становили не кулі, а хвороба. Вважається, що під час конфлікту 186 216 солдатів померли від різних захворювань. Велика кількість солдатів приїхали з сільської місцевості і не піддавалися таким поширеним хворобам, як вітрянка та паротит. Живучи в нездорових умовах і часто відмовляючись у належному лікуванні, солдати іноді помирали від цих хвороб. Наприклад, 5 177 солдатів Армії Союзу померли від кору під час війни.\nОсновними вбивчими захворюваннями були ті, які виникли внаслідок життя в антисанітарних умовах. Записи армії Союзу показують, що велика кількість її солдатів померла від хвороб, спричинених зараженою їжею та водою. Це включало діарею (35 127), тиф (29 336) та дизентерію (9 431). Пиття з потоків, зайнятих мертвими тілами або людськими відходами, і споживання сирого м’яса стали причиною великої кількості смертей. Звичайні солдати, які були навчені більш уважно ставитися до їжі та води, які вони споживають, набагато рідше страждали на захворювання кишечника, ніж солдати -добровольці.\nВелика кількість солдатів померла від туберкульозу (споживання). За офіційними даними, 6497 солдатів померли від цієї хвороби в армії Союзу. Однак набагато більша їх кількість була виписана через погане самопочуття і померла пізніше. За оцінками, від віспи загинуло 7058 солдатів Союзу. Ще 14 379 померли від малярії. Хоча точна кількість смертей армії Конфедерації від малярії невідома, за 18 місяців (січень 1862-липень 1863) у Південній Кароліні, Джорджії та Флориді було зареєстровано 41 539 випадків. Причини захворювання не були відомі, і солдати часто спали без захисту від москітних сіток.\nКоли армія Союзу прибула до Андерсонвіля в травні 1865 року, були зроблені фотографії в’язнів, і наступного місяця вони з’явились у Harper's Weekly. Фотографії викликали значний гнів і закликали винних покарати як військових злочинців. Врешті -решт було прийнято рішення звинуватити генерала Роберта Лі, військового секретаря Джеймса Седдона та кількох інших генералів та політиків Конфедерації у "змові з метою завдати шкоди здоров'ю та знищити життя солдатів Сполучених Штатів, які перебувають у полоні Конфедеративних Штатів".\nУ серпні 1865 р. Президент Ендрю Джонсон наказав зняти звинувачення проти генералів та політиків Конфедерації. Однак він дав згоду на те, щоб Генрі Вірца, командира Андерсонвілла, звинуватили у "жорстокості жорстокості". Вірц виступив перед військовою комісією на чолі з генерал -майором Лью Уоллесом 21 серпня 1865 року.\nПід час судового розгляду був представлений лист від Вірца, в якому було показано, що він скаржився своєму начальству на брак їжі, яку забезпечують ув’язнені. Однак колишні ув’язнені в Андерсонвіллі свідчили, що Вірц щодня оглядав в’язницю і часто попереджав, що якщо будь -яка людина втече, він «голодуватиме за це всіх проклятих янкі». Також виявилося, що з 49 485 в’язнів, які потрапили до табору, майже 13 000 померли від хвороб та недоїдання.\nГенрі Вірц був визнаний винним 6 листопада і засуджений до смертної кари. Його доставили до Вашингтона для страти у тому ж дворі, де померли причетні до вбивства Авраама Лінкольна. Шибеницю оточили солдати Армії Союзу, які протягом усієї процедури скандували «Вірц, пам’ятай, Андерсонвілль».\nУ Східному театрі об’єднана армія та військово -морські сили Союзу під командуванням генерал -майора Альфреда Террі та контр -адмірала Девіда Д. Портера захопили форт Фішер у гирлі річки Кейп -Страх 15 січня, що призвело до евакуації інші укріплення Конфедерації вздовж узбережжя поблизу Форт Фішер.  Захоплення Форт -Фішера закрило порт Вілмінгтон, штат Північна Кароліна, для бігунів Конфедерації, хоча конфедерати все ще утримували місто, щоб вилучити урядові запаси, які там зберігалися, а також не дати Террі посилити армію Вільяма Т. Шермана, яка йшла тоді на північ через Кароліни.  Після ремонту Форт Фішер Террі був посилений XXIII корпусом під командуванням генерал -майора Джона М. Шофілда, який взяв на себе загальне управління операціями Союзу в Північній Кароліні. Шофілд почав своє просування до Вілмінгтона в середині лютого з корпусом Террі вздовж східного берега, демонструючи там проти основних сил Конфедерації , тоді як XXIII корпус, підтримуваний канонерськими катерами Портера, рухався вздовж західного берега річки Кейп-Страх . Захоплення Форт -Андерсона 19 лютого змусило конфедерати евакуювати свої оборонні позиції на південь від міста після ще кількох сутичок, сили Союзу увійшли 22 лютого у Вілмінгтон .\n1 і 2 квітня сили Союзу під командуванням генерал -лейтенанта Улісса С. Гранта здійснили серію нападів на Конфедеративну армію Північної Вірджинії поблизу Петербурга, штат Вірджинія, обійшовши укріплення Конфедерації та перерізавши лінії постачання на південь від міста. В результаті генерал Роберт Е. Лі був змушений евакуюватися як з того міста, так і з Річмонда, припинивши дев'ятимісячну облогу Петербурга. Спочатку Лі рушив на захід уздовж залізниці Річмонд і Денвіль, плануючи втекти на південь до Північної Кароліни, щоб об’єднатися з іншими силами Конфедерації.  Армія Конфедерації мала успіх над армією Союзу, але Лі був змушений чекати в будинку суду Амелії, через те, що підрозділи Конфедерації в Річмонді затримувались у перетині річки Аппоматтокс, що дозволило кінноті Союзу та піхоті прибути в Джеттерсвілль попереду. конфедератів, що змусило Лі піти далі на захід, ніж він планував, перш ніж спробувати повернути на південь. Протягом наступних кількох днів армія Союзу продовжувала тиснути на Конфедератів з півдня та заходу, змушуючи Лі відступати далі на захід. У Будинку суду Аппоматтокса Грант зумів оточити Лі та змусив його здатися 9 квітня .\nВ Каролінах генерал -майор Вільям Т. Шерман наприкінці лютого вирушив на північ із Савани, штат Джорджія, плануючи об’єднатися з армією США Гранта поблизу Петербурга, штат Вірджинія. Вигнавши конфедератів з Південної Кароліни через серію флангових маневрів, сили Шермана досягли Північної Кароліни на початку березня, розділеної на дві частини під командуванням Генріха В. Слокума та Олівера О. Говарда. Командувачем Конфедерації в Каролінах був генерал PGT Beauregard, але і президент Конфедерації Джефферсон Девіс, і Роберт Е. Лі вважали його нездатним впоратися з ситуацією 22 лютого, вони призначили генерала Джозефа Е. Джонстона командувачем усіх конфедеративних сил у Північній Кароліні, до складу яких входили армії Теннессі.  Він сконцентрував свої наявні сили разом біля Смітфілда, сподіваючись атакувати та розгромити одну частину армії Шермана до того, як інша частина прийде їй на допомогу.  Джонстон розпочав свою атаку в битві при Бентонвілі 19 березня, вразивши крило Слокума, але конфедерати не змогли здобути перемогу до того, як крило Говарда прибуло того вечора. Почекавши ще два дні в Бентонвіллі, Джонстон відступив назад у Смітфілд.  Шерман об'єднався з силами Шофілда в Голдсборо 23 березня, потім він провів наступні три тижні, відпочиваючи і переобладнавши своє командування, і відремонтуючи залізницю до Вілмінгтона. Протягом цього часу Джонстон залишався поблизу Смітфілда, а також відпочивав і реорганізував свої сили, він також спілкувався з Лі і погодився об'єднати дві сили в надії перемогти або Шермана, і Гранта до того, як сили Союзу зможуть об'єднатися.  Шерман 10 квітня почав наступати проти Джонстона, змусивши конфедератів евакуювати Смітфілд і відступити у напрямку Грінсборо, 13 квітня армія Союзу захопила столицю штату Ролі. Після того, як він отримав звістку про капітуляцію Лі, Джонстон здав як свою армію, так і залишилися сили Конфедерації у Департаменті Південної Кароліни, Джорджії та Флориди на Беннет -Плейс, Північна Кароліна, 26 квітня .\nУ західному театрі генерал -майор Джеймс Х. Уілсон очолив свій кавалерійський корпус у рейді через Алабаму та Джорджію, що розпочався 22 березня, знищивши конфедеративні виробничі заводи. Командувач Конфедерації в регіоні, генерал -лейтенант Нейтан Бедфорд Форест, був змушений розкидати своє командування кавалерії по північній частині Міссісіпі та Алабамі протягом минулої зими, і йому було важко сконцентрувати його проти Вілсона. Увечері 1 квітня Форрест сконцентрував свої сили в обороні Сельми, Алабама Уілсон напала і розгромила його в битві за Сельму, потім продовжила на схід у напрямку Джорджії.  Навколо Мобіля, штат Алабама (останній порт, досі утримуваний Конфедераціями), генерал -майор Едвард Кенбі 31 березня розпочав облогові дії проти фортів, що захищали місто, вперше захопивши Іспанський форт 8 квітня та Форт Блейклі наступного дня. Конфедерації евакуювали місто Мобіл без бою 11 квітня.  Захоплення Мобіля звільнило додаткові війська Союзу для допомоги кінноті Вільсона на північ. І це, і слово про капітуляцію Конфедерації у Вірджинії та Північній Кароліні переконали Річарда Тейлора, командира департаменту Конфедерації Алабами, Міссісіпі та Східної Луїзіани, здатися в Кенбі в Сітронелі, штат Алабама, 4 травня. його кавалерійське командування 9 травня .\nЧерез повільну комунікацію сили Конфедерації в Театрі Транс-Міссісіпі не отримали звістки про капітуляцію Конфедерації на сході протягом кількох тижнів. Остання організована війна відбулася 13 і 14 травня на ранчо Пальміто, штат Техас, і призвела до перемоги Конфедерації. Генерал-лейтенант Конфедерації Едмунд Кірбі Сміт, командир Департаменту Транс-Міссісіпі, здав свої сили у Шрівпорті, штат Луїзіана, 2 червня, тоді як сили Конфедерації на території Індії здалися 23 червня . Шенандоа, який перебував у Тихому океані протягом місяців квітня та травня, лише 2 серпня отримав повідомлення про закінчення війни з британського корабля. Побоюючись страти як пірати, якщо він здасться військам Союзу, корабель замість цього відплив до Ліверпуля, Великобританія, і здався британській владі 6 листопада .\nПодії громадянської війни в Америці 1865 року\n1864 рік став переломним роком Громадянської війни в Америці і додав багато колишніх володінь Конфедерації до справи Півночі. Генерал Шерман, безумовно, зробив своє ім’я відомим в історії у своєму болі «Марш до моря», в якому він побачив, як він повів свої війська з захопленої Атланти до портового міста Саванна в Джорджії. В основному, працюючи в тилу противника і без постійних ліній постачання, його армія доставила Саванну президенту Лінкольну на Різдво - це стало підставою для останніх кількох місяців війни.\nУ 1865 році відбудеться руїна Чарльстона, Південна Кароліна, друга інавгурація президента Лінкольна та битва при Аппоматтоксі - остання залучення за участю генерала Конфедерації Роберта Е. Лі.\nВсього в базі даних CivilWarTimeline.net є (139) Подій громадянської війни в Америці 1865 року. Записи наведені нижче за датою виникнення за зростанням (від першого до останнього).\nБитва при Форт -Блейклі добігає кінця. Це перемога Союзу командира армії Західного Міссісіпі Едварда Кенбі.\nУ цей день сили Конфедерації претендують на п’ять кораблів Союзу. Дія відбувається поблизу Олександрії, штат Луїзіана.\nCSS Stonewall, побудований у французьких водах, покидає свій порт у Данії на шляху до Сполучених Штатів.\nКонгрес офіційно вітає генерала Шермана з його подвигами по всій Грузії, що призвели до захоплення Савани.\nГенерал Роберт Е. Лі, усвідомлюючи, що статки Конфедерації зростають, оголошує про підтримку поступової свободи рабів.\nМіссурі, союзна держава, приймає резолюцію, яка скасовує практику рабства в її межах.\nФорт Фішер поблизу Вілмінгтона, Північна Кароліна, в кінцевому підсумку належить військам Союзу. Черговий спільний наступ армії та флоту, нарешті, успішний.\nПрезидент Конфедерації Джефферсон Девіс обговорює мир з Френсісом Блером -старшим, радником президента Лінкольна. Переговори проходять таємно.\nСпроба Конфедерації атакувати штаб -квартиру генерала Гранта в Сіті -Пойнт (штат Вірджинія) припиняється.\nКонгрес ухвалює 13 -ту поправку, яка скасовує практику рабства.\nДо цієї дати кількість в’язнів Конфедерації в таборі Чейз (Колумб, Огайо) наближається до 9 425 осіб.\nНовий марш генерала Шермана бачить, як його армія рухається на північ до Південної Кароліни, а потім до Північної Кароліни.\nОлександр Стівенс, який представляє Конфедерацію як її віце -президента, пропонує мир президенту Лінкольну під час зустрічі, що проходить на Хемптон -роудс у Вірджинії. Увертюра миру відхиляється Президентом.\nНовим військовим секретарем Конфедерації призначено Джона К. Брекінріджа. Призначенням керує сам президент Конфедерації Девіс.\nПрагнучи допомогти припинити кровопролиття громадянської війни, президент Лінкольн пропонує грошову компенсацію Півдню до їх прийняття 13 -ї поправки та припинення бойових дій. Однак власні люди Лінкольна не підтримують план, тому його відхиляють.\nБитва за Хетчер -Біг починається в окрузі Дінвіддл, штат Вірджинія. 34 517 сильних сил Союзу стикаються з 13 835 сильними арміями Конфедерації. Сили профспілок очолюють генерал Ендрю Ханмфріс та генерал Гувернор Уоррен. Силами Конфедерації керує Джон Б. Гордон.\nПрезидент Конфедерації Джефферсон Девіс назвав Роберта Е. головним командувачем усією армією Конфедерації.\nГенерал Конфедерації Джон Пеграм загинув під час битви при Хетчер -Бігу.\nБитва за Хетчер -Біг у Вірджинії підходить до завершення. Це перемога Союзу. Всього втрати 1539 для Союзу та 1161 для Конфедерації.\nКонгрес США офіційно вітає генерала Філіпа Шерідана з його подвигами, орієнтованими на кампанію в долині Шенандоа.\nВиконуючий обов’язки віце -президента Конфедерації Ендрю Стівенс вилітає зі столиці Річмонда, штат Вірджинія, до Джорджії.\nЩоб вирішити проблему дезертирства в лавах Конфедерації, генерал Лі пропонує широке прощення тим, хто повернеться до бою протягом двадцяти днів.\nБитва при Вілмінгтоні (Північна Кароліна) починається між 12 000 солдатів Союзу та 6 000 конфедератів. Генерали Шофілд і Портер очолюють Союз проти генерала Брегга з Конфедерації. Бої триватимуть до 22 лютого.\nСили Союзу під командуванням генерала Шермана захоплюють Колумбію, Південна Кароліна.\nВидаючи себе за військовослужбовця Конфедерації -чоловіка, Моллі Бін потрапляє у полон до військ Союзу за межами столиці Конфедерації Річмонда у Вірджинії. Під час допиту вона виявляє, що вона боролася з 47 -ю (Північна Кароліна) протягом двох років, була принаймні двічі поранена.\nГромадяни тікають з Чарльстона, штат Південна Кароліна, до прибуття військ Союзу.\nЗамок Пінкні в гавані Чарлстон (Південна Кароліна) потрапляє до Південної Кароліни 21 -ї кольорової піхоти армії Союзу.\nCSS Shenandoah вилітає з Мельбурна, Австралія.\nБитва за Дуглас Лендінг відбувається в Пайн -Блаффі, штат Арканзас. Це перемога Конфедерації.\nБитва при Вілмінгтоні закінчується захопленням Союзом самого Вілмінгтона.\nСенат Конфедерації відхиляє пропозицію, яка передбачає, що до лав Конфедерації вливається близько 200 000 чорних.\nРейди під керівництвом генерального союзу Шерідана починаються проти володінь Конфедерації по всій північній Вірджинії.\nГенерал Конфедерації Роберт Е. Лі пропонує президенту Лінкольну мирні переговори. Увертюра відхиляється.\nБитва при Уейнсборо відбувається у Вірджинії. Це перемога Союзу і помітна знищенням армії генерала Джубала Раннього. Міцність включає 2500 союзів проти 1600 конфедератів з жертвами від 9 до 1500 відповідно.\nБюро фрідеменів створене урядом Сполучених Штатів для надання допомоги новоспеченим рабам. Офіційна назва організацій - "Бюро біженців, визволенців та занедбаних земель", що є частиною ініціативи "Відновлення", яку Союз планує на півдні після закінчення війни.\nНа цю дату відбулася друга інавгурація президента Лінкольна. У глядачів - майбутній вбивця, актор Джон Вілкс Бут.\nКонгрес Конфедерації затвердив новий національний прапор - Національний прапор Конфедерації, третій зразок.Візерунок-це третій з трьох, побачених під час конфлікту з Першим візерунком, що демонструє кільце зірок та три смуги (червоно-біло-червоне). Другий зразок демонструє традиційний прапор Конфедерації у верхньому лівому куті, але широке використання пробілу вважається занадто близьким до прапора капітуляції. Таким чином, новий прапор призначений як Третій зразок.\nНа цю дату записується битва на перехресті Монро. Бійки відбуваються поблизу Файєттвіля в Північній Кароліні і є безрезультатною заручиною.\nПрезидент Конфедерації Джефферсон Девіс схвалює законопроект, який дозволить рабам "заробити" свою свободу шляхом зарахування до лав Конфедерації.\nСили Союзу під керівництвом генерала Шерідана захоплюють Фаяттвілль, Північна Кароліна.\nБитва при Аверасборо відбувається в Північній Кароліні. Це безрезультатна взаємодія між силами генерала Шермана та генерала Харді.\nАктор Джон Уілкс Бут відмовляється від своїх планів викрасти президента Сполучених Штатів, коли дізнається, що Лінкольн не буде відвідувати лікарню Кемпбелл (Вашингтон, округ Колумбія), як планувалося спочатку. Бут був присутній на другій інавгурації Лінкольна.\nБитва за Бентонвіль відбувається в Бентонвіллі, Північна Кароліна. Це перемога Союзу генерала Шермана над генералом Джонстоном. Міцність складає від 60 000 до 21 900, а втрати досягають від 1527 до 2606 відповідно. Бойові дії триватимуть до 21 числа.\nГенерал Лі попереджає президента Конфедерації Девіса про те, що більше нічого не можна зробити, щоб уповільнити армію Союзу генерала Шермана.\nПрезидент Лінкольн розпочинає тритижневий візит до генерала Гранта у його штаб-квартирі в Сіті-Пойнт, штат Вірджинія. Серед присутніх - генерал Шерман.\nCSS Stonewall відправляється з Іспанії на шляху до американського узбережжя.\nКавалерійський рейд генерала Шерідана на північ Вірджинії завершується.\nСоюзні війська перемагають у битві за форт Стедман у Петербурзі, штат Вірджинія. Заручини також відомі як Битва на Заєцькій горі.\nОблога Петербурга закінчується поблизу Петербурга, штат Вірджинія. Це перемога Союзу.\nПочинається битва за іспанський форт (Алабама).\nНа зустрічі з вищими офіцерами президент Лінкольн наполягає на здачі Конфедерації на більш м'яких умовах.\nГенерал Конфедерації Джубал Ранні звільняється з посади після кількох помітних втрат. Генерал Роберт Е. Лі приймає остаточне рішення, посилаючись на "здатність Ерлі викликати впевненість" у своїх людях.\nБитва за п’ять форків ведеться між силами генерала Шерідана та генерала Пікетта поблизу Петербурга, штат Вірджинія. Це перемога Союзу з односторонніми втратами для Конфедерації (2950 конфедератів до 830 союзів).\nБитва при Форт -Блейклі починається в окрузі Болдуін, штат Алабама. Він є частиною мобільної кампанії і протистоїть 45 000 нападникам Союзу проти 4 000 захисників Конфедерації. Ця битва знаменує собою останню боротьбу об’єднаних сил громадянської війни.\nБитва при Сельмі відбувається в Селмі, штат Алабама. Це перемога Союзу для генерала Джеймса Вілсона та поразка для генерала Конфедерації Натана Форреста. Міцність становить від 9000 до 4000 відповідно. Сили Конфедерації сильно страждають, коли близько 2700 потрапляють у полон (генералу Форесту вдається уникнути захоплення).\nГенерал Лі радить президенту Конфедерації Джефферсону Девісу залишити Річмонд, штат Вірджинія.\nСили конфедерації починають евакуацію столиці Річмонда, штат Вірджинія.\nВажливі урядові документи та золоті запаси зі столиці Конфедерації Річмонда, штат Вірджинія, переносяться для безпеки.\nСили профспілок претендують як на Петербург, так і на столицю Конфедерації Річмонд у Вірджинії, що завдало серйозного удару по Конфедерації.\nСили союзу захоплюють Тускалусу, штат Алабама, у битві при Тоскалусі. Його захопив генерал Джон Крокстон.\nБитва при Амелії Спрінгс вважається безрезультатною.\nПрезидент Лінкольн відвідує колишню столицю Конфедерації - Річмонд після захоплення військами Союзу.\nПрезидент Конфедерації Девіс намагається об'єднати жителів півдня після падіння Річмонда.\nБитва при Сейлор-Крік (або Сайлера) відбувається між генералом Союзу Філіпом Шеріданом та його 26-тисячною армією проти генералів Річарда Евелла та Джона Гордона з Конфедерації. Сила Конфедерації налічує 18 500 чоловік. Це перемога Союзу у Вірджинії.\nБитва під іспанським фортом завершується перемогою Союзу.\nЗалізнична станція Аппоматтокс - це місце захоплення Союзом ворожих запасів. Перемогу очолює генерал Джордж Кастер.\nБитва під Аппоматтоксом, Будинок суду, відбувається як одна з останніх заручин Громадянської війни в США. Битва є вирішальною перемогою Союзу, і генерал Лі здає свою армію Північної Вірджинії генералу Гранту. Армія Союзу складається з 150 000 солдатів проти 28 000 конфедератів.\nВашингтон, округ Колумбія, святкує перемогу Союзу в Будинку суду Аппоматтокс.\nСвій останній публічний виступ Лінкольн звертається до американського народу.\nСили профспілок захоплюють Мобіл, штат Алабама.\nПрезидент Конфедерації Девіс та його підлеглі зустрічаються, щоб обговорити мир.\nГенерал Конфедерації Джонстон закликає до перемир'я.\nРолі, штат Північна Кароліна, захоплений військами Союзу під командуванням генерала Філіпа Шерідана.\nВашингтон, округ Колумбія, святкує капітуляцію генерала Роберта Е. Лі.\nАрмія Союзу починає своє масове скорочення з числа воєнних часів.\nПрезидент Лінкольн зустрічається зі своїми підлеглими, щоб обговорити мир з Півднем.\nПрапор Сполучених Штатів знову пролітає над стінами Форт Самтер - де пролунали перші постріли війни.\nУ цю дату (Страсну п’ятницю) актор Джон Вілкс Бут під час п’єси «Наш американський двоюрідний брат» у театрі Форда у Вашингтоні застрелив президента Лінкольна. Іншими цілями нападу є Ендрю Джонсон та Вільям Х. Сьюард.\nУ тій же атаці, яка забрала життя президента Лінкольна, держсекретар Вільям Сьюард отримав ножове поранення, але вижив.\nПрезидент Лінкольн помирає від поранення о 7:22 ранку в будинку Петерсена через дорогу від театру Форда.\nВіце -президент Ендрю Джонсон змінив президента Лінкольна на цій посаді.\nБитва за Вест -Пойнт відбувається в Вест -Пойнті, штат Джорджія. Це перемога Союзу Оскара Ла Гранжа над Робертом Тайлером. Ця заручина є останньою битвою на схід від річки Міссісіпі.\nСтанція Дарем, Північна Кароліна, є місцем капітуляції армії Конфедерації. Генеральний союз Вільям Шерман головує, приймаючи капітуляцію генерала Джозефа Джонстона та його військ.\nПохоронна процесія Лінкольна проходить по проспекту Пенсільванія у Вашингтоні, округ Колумбія.\nПрезидент Конфедерації Девіс, який зараз знаходиться в Шарлотті (Північна Кароліна), поінформований про вбивство та смерть президента Лінкольна.\nМейкон, Джорджія, захоплений військами Союзу під керівництвом генерала Джеймса Вілсона.\nПохоронний поїзд Лінкольна відправляється з Вашингтона, округ Колумбія, на шляху до Спрінгфілда, штат Іллінойс.\nПрезидент Конфедерації Девіс намагається домовитися про сприятливий мир, закликаючи дозволити південним штатам вступити до Союзу без змін. Північ відхиляє цей запит.\nСили Конфедерації підпалили паровий таран бокового колеса CSS Webb, щоб він не потрапив у руки ворога. Це відбувається у водах Нового Орлеана.\nАрмія під командуванням генерала Конфедерації Джонстона офіційно здається владі Союзу.\nПісля тривалої полювання на вбивцю президента Лінкольна, Джон Вілкс Бут оточений у сараї на сільській фермі Вірджинія (Порт -Роял). Сарай підпалений, а Бута смертельно застрелено.\nШарлотта, Північна Кароліна, є місцем останнього засідання конгресу Конфедерації.\nАрмія Теннессі офіційно здається владі Союзу. Це відбувається в Грінсборо, Північна Кароліна.\nUSS Montauk доставляє тіло вбивці Джона Вілкса Бута до Вашингтона, округ Колумбія\nПрезидент Девіс і кілька його кабінету збираються в Йорквіллі (Йорк) у Південній Кароліні і планують перенести штаб -квартиру уряду Конфедерації в Техас.\nВиконуючий обов’язки президента Ендрю Джонсон покладає винагороду у розмірі 100 000 доларів на голову президента Конфедерації Джефферсона Девіса.\nСітронель, штат Алабама, є місцем капітуляції армії Конфедерації військам Союзу. Генерал Річард Тейлор керує Конфедераціями. Головує на заході генерал профспілки Едвард Кенбі.\nКапітаном Конфедерації оголошується капітан Мікая Кларк. Це останній акт президента Джефферсона Девіса як президента Конфедерації у війні. Дія відбувається у Вашингтоні, штат Джорджія.\nУбитий президент Авраам Лінкольн похований на кладовищі Оук -Рідж (Спрінгфілд, штат Іллінойс).\nПід час спроби втечі президент Конфедерації Джефферсон Девіс потрапляє у полон до північних сил поблизу міста Ірвінсвілль, штат Джорджія.\nCSS Stonewall досягає порту в Нассау на шляху до Гавани, Куба.\nНа шляху до вбивства президента Лінкольна капітан конфедерації Вільям Квантрілл смертельно поранений елементами армії Союзу.\nСпіврозмовників, причетних до вбивства президента Лінкольна, постали перед судом.\nПрезидент Ендрю Джонсон офіційно оголошує про закінчення багаторічної війни.\nКолишній віце -президент Конфедеративних Штатів Олександр Стівенс заарештований у Грузії.\nКрейда Блеф, штат Арканзас, є місцем здачі чергової армії Конфедерації військам Півночі.\nТаллахассі, штат Флорида, є стороною іншої капітуляції армії Конфедерації владі Союзу.\nОстання битва Громадянської війни ведеться на ранчо Пальметто поблизу Браунсвілля (Техас). Битва на ранчо Пальметто триває два дні.\nБитва при ранчо Пальметто закінчується перемогою Конфедерації.\nCSS Stonewall передається уряду Куби Конфедераціями.\nВеликий табір військових в’язнів Конфедерації в Тайлері, штат Техас, - Кемп Форд - офіційно закритий.\nКолишній президент Конфедерації Джефферсон Девіс, нині в’язень Півночі, переселений у Форт Монро у Вірджинії.\nАрмія США розпускає армію Потомака, її служби більше не потребують.\nВеликий огляд проводиться у Вашингтоні, округ Колумбія, армією Союзу і охоплює дводенний проміжок часу.\nОстанні великі сили Конфедерації здаються владі Півночі в Галвестоні, Техас. Це стосується генерала Конфедерації Едмунда Кірбі Сміта та його Департаменту Транс-Міссісіпі. Керує подією генерал Едвард Кенбі.\nПрезидент Ендрю Девіс пропонує офіційне помилування південникам.\nСили конфедерації в Галвестоні, Техас, нарешті здають свої позиції в порту.\nФедеральний уряд пропонує амністію тим військовополоненим Конфедерації, які погоджуються не воювати проти Союзу за власним вибором.\nПрезидент Джонсон відхиляє прохання про амністію від генерала Конфедерації Роберта Е. Лі.\nНа цю дату пролунають останні постріли громадянської війни в США.\nОстанній генерал Конфедерації здається владі Союзу. Полковник Аса Метьюз очолює процедуру, згідно з якою генерал Стенд Уейті здає свою кінноту черокі.\nОстанній артилерійський постріл війни зроблений CSS Shenandoah через нос американського китобійного судна. Одинадцять кораблів такого типу захоплені.\nВ'язничний табір Союзу в Колумбусі, штат Огайо, закритий - Кемп Чейз.\nМері Суррат, Джордж Ацеродт, Льюїс Пауелл та Девід Герольд страчені за свою участь у змові про вбивство президента Лінкольна. Страти через повішення відбуваються у Форт -Макнейрі у Вашингтоні, округ Колумбія.\nЄвропейська ескадра відновлена ВМС США. Командує адмірал Луїс Голдсборо.\nСхідно -індійська ескадра відновлена ВМС США.\nНовина про кінець війни доходить до екіпажу CSS Shenandoah, який потім вирушає у нейтральні води Ліверпуля в Англії. Її капітаном служить лейтенант Джеймс Уодделл.\nБразильська ескадра відновлена ВМС США.\nМедсестра Клара Бартон піднімає американський прапор над національним кладовищем Андерсонвілла в Андерсонвіллі, штат Джорджія. Це місце поблизу табору військовополонених Андерсонвіля.\nДжуда Бенджамін, колишній державний секретар Конфедерації, благополучно дістався до англійських берегів.\nВашингтонський коледж у Лексінгтоні, штат Вірджинія, призначив своїм президентом колишнього генерала Конфедерації Роберта Е. Лі. Одного разу коледж буде перейменовано на Університет Вашингтона та Лі.\nПорти на півдні Сполучених Штатів тепер офіційно відкриті для бізнесу.\nCSS Shenandoah прибуває до Англії.\nКомандир і наглядач - майор Генрі Вірц - у скандально відомому таборі Андерсонвіль в Андерсонвіллі, Джорджія, повішений. Він єдиний ворожий авторитет, якого повісили військовим злочинцем. Подія відбувається у Вашингтоні.\n"Міссісіпі" вводить "чорні коди" для обмеження прав звільнених рабів.\n"Написання Habeas Corpus", припинене вбивством президента США Авраама Лінкольна, відновлено президентом Ендрю Джонсоном.\nВест -Індійська ескадра відновлена ВМС США.\n13 -а поправка ратифікована урядом США, що юридично припиняє рабство у Сполучених Штатах Америки.\nЗараз увага приділяється реконструкції півдня та поверненню його до Союзу. Створюється комітет, який керуватиме процесом.\nГромадянська війна в США у січні 1865 р\nДо січня 1865 року багато хто на Півдні знав, що Громадянська війна в США програна, незважаючи на оптимістичну позицію Джефферсона Девіса. Єдине, на користь Півдня в січні, - це погода, яка продовжувала заважати Півночі.\n3 січня: Шерман підготував своїх людей продовжувати просування на північ, щоб кинути виклик Лі.\n4 січня: війська Союзу розпочали другий штурм Форт -Фішера. Було задіяно 8000 чоловік.\n5 січня: і генерал Лі, і Джефферсон Девіс продовжували хвилюватись щодо військового становища Півдня. Багато інших у Конфедерації були набагато песимістичнішими щодо шансів Півдня. Лінкольн дав Джеймсу У Сінглтону президентський квиток, щоб пройти через лінії Союзу, щоб сприяти капітуляції.\n6 січня: Девіс надіслав листа віце-президенту Конфедерації Олександру Х Стівенсу з проханням дати пояснення щодо ймовірної асоціації Стівенса з грузинським рухом миру.\n9 січня: Конституційна конвенція Теннессі проголосувала за скасування рабства в штаті.\n11 січня: Конституційна конвенція Міссурі проголосувала за скасування рабства в штаті.\nПартія з 300 кінноти Конфедерації, що їхала в дуже погану погоду, здійснила раптовий напад на позиції Союзу в Беверлі, Західна Вірджинія, і захопила 600 солдатів Союзу.\n12 січня: Джефферсон Девіс написав у листі до Лінкольна, що він готовий обговорити припинення військових дій, але лише за умови, що Південь залишається незалежним.\n13 січня: Північ розпочала велику атаку на Форт Фішер. Форт - це все, що захищало порт Вілмінгтон - єдиний порт, який на півдні досі був відкритий і міг торгувати з Європою. Форт висадив війська, а флот Союзу бомбардував його з моря.\n14 січня: Кораблі Союзу продовжували безперервну бомбардування форту, який зазнав значних руйнувань. Гармати у форті повинні були бути навчені як наближається піхоті на суші, так і кораблям у морі. Але всі гармати не могли зосередитися тільки на одній цілі.\n15 січня: Форт Фішер потрапив у руки сил Союзу. В результаті атаки Північ втратив у цілому 1341 чоловіка (226 загиблих, 1018 поранених і 57 зниклих безвісти). Південь втратив 500 чоловік убитими та пораненими, а понад 2000 взяли в полон. Вілмінгтон більше не міг працювати як заморський порт, і Південь був фактично відрізаний щодо зовнішньої торгівлі.\n16 січня: Лінкольн був обізнаний про те, що Девіс готовий обговорити мир, заснований на незалежності Півдня. Він одразу відкинув цю ідею.\nСенат Конфедерації призначив генерала Лі командувачем усіх армій Конфедерації.\n17 січня: Перебуваючи в Савані, Шерман видав польовий наказ № 15. Коли його успішна армія просувалася на південь, вона привернула багато колишніх рабів, які слідували за нею в авангарді. Наказ Шермана передав їм конфісковану або покинуту землю вздовж узбережжя Джорджії - максимум 40 акрів на людину. Цей крок гарантував, що ті колишні раби, які перебували поблизу армії Шермана, були більш ніж готові допомогти і підтримати її. По мірі того, як звістка про те, що зробив Шерман, поширювалася, сподівалися колишні раби ще на Півдні.\n19 січня: генерал Лі неохоче прийняв титул головнокомандувача арміями Півдня. Лі, безперечно, був висококваліфікованим полководцем, але він усвідомлював, що навіть людина з його здібностями не матиме вміння зупинити неминуче - перемогу Півночі. Однак почуття обов'язку змусило його прийняти підвищення, навіть якщо це була отруєна чаша.\n20 січня: армія Шермана прямує до Південної Кароліни. Однак його просуванню серйозно завадив сильний дощ, який зробив дороги практично непридатними для використання.\n21 січня: армія Шермана вступила в Південну Кароліну, але не зіткнулася з опором з боку конфедеративних сил.\n23 січня: Південь втратив свої залізяки «Вірджинія» та «Річмонд». "Річмонд" сів на мілину на річці Джеймс, тоді як "Вірджинія" була сильно пошкоджена артилерією Союзу у Форт -Парсонсі.\n24 січня: Грант погодився на обмін полоненими. Він не вірив, що це матиме будь -яке значення для кампанії, оскільки вважав, що обмінені південні в'язні не захочуть битися, а Південь все ще відчуває великі проблеми з дезертирством.\n25 січня: Шерман продовжив просування через Південну Кароліну. Усі його люди зіткнулися з сутичками з військами Конфедерації. Схоже, не було жодної стійкої військової спроби зупинити його просування - або було усвідомлення, що будь -яка спроба приречена на невдачу.\n27 січня: Лі поскаржився уряду Конфедерації в Річмонді, що його люди виживають на жалюгідних пайках і що основною причиною дезертирства були погані пайки. Того ж дня він надіслав лист губернатору Південної Кароліни про те, що "Конфедерація в безпеці", поки цивільне населення продовжує надавати свою підтримку військам.\n28 січня: Девіс призначив вищих політиків Конфедерації для проведення неофіційних переговорів з Північною державою-віце-президента Стівенса, президента Сенату Р. Тернера та колишнього судді Верховного суду США Джона Кемпбелла.\nХронологія громадянської війни в Америці 1865\nНескорена Конфедерація тепер складається з Північної та Південної Кароліни та Алабами.\n13-15 січня 1865: захоплення форту Фішер, Північна Кароліна\nПеремога Союзу, яка остаточно ізолювала Уілмінгтон, останній південний порт, здатний допомогти армії Лі та Рскосу.\n1 лютого 1865 року:\nАрмія Шермана і Рскоса покидає Саванну, щоб розпочати свій похід через Південну Кароліну, більш значний і довший, ніж його похід до моря.\n17 лютого 1865 р\nАрмія Шермана і Рскосу захопила Колумбію, столицю штату Південна Кароліна.\n2 березня 1865: Битва при Уейнсборо, штат Вірджинія\nОстаточне знищення Ранньої армії Шенандоа силами під керівництвом Джорджа Кастера.\n16 березня 1865: Битва при Аверасборо, Північна Кароліна\nКонфедерація відкладає дії, головне значення яких полягало в тому, що вона повідомила Конфедераціям, що армія Шерманів та rsquo розділена на два крила з розривом у дванадцять миль.\n19 березня 1865: Битва при Бентонвіллі, Північна Кароліна\nСпроба Конфедерації розгромити одне крило армії «Шерман і Рскос», перш ніж інше крило могло прийти йому на допомогу. Спроба не вдалася, і через два дні підкріплення Союзу змусило Конфедерацію відступити.\n25 березня 1865 р\nАтака конфедерації на форт Стедман на лінії Річмонд/ Петербург, відбита після перших успіхів. Результатом є ослаблення лінії Конфедерації до точки, коли Лі наказує евакуювати лінію, а разом з нею і Річмонд.\n1 квітня 1865: Битва за П’ять Форкс, Вірджинія\nСили Конфедерації, що охороняли ключове перехрестя, були завалені кавалерією Шерідан і Рскос. Поразка показала Гранту, що армія Конфедерації починає руйнуватися.\n2 квітня 1865 р\nВійська конфедерації евакуюють Ричмонд після нападу Союзу обома арміями в цьому районі.\n3 квітня 1865 р\nЗахоплення Ричмонда, столиці Конфедерації та Петербурга, давно обложених. Лінкольн відвідує Петербург, а потім переїжджає до Річмонда.\n6 квітня 1865 р.: Битва при Сейлор -Крік -Ршуос, Вірджинія\nКоли армія Lee & rsquos починає розпускатися, чверть її частини була відрізана силами Союзу. 6 000 конфедератів здалися.\n7 квітня 1865 р\nКоли його армія розпускається навколо нього, Лі отримує записку від Гранта з проханням здатися. Лі починає розглядати це.\n9 квітня 1865 р\nОстання атака армії Lee & rsquos, спроба вирватися з будівлі суду Appomattox. Невдача в останній атаці остаточно переконала Лі, що він повинен здатися.\n19 квітня 1865 р\nПрезидент Лінкольн лежить у штаті в Білому домі.\n10 травня 1865 р\nДжефферсон Девіс потрапив у полон у Джорджії, по дорозі до Техасу.\n23-24 травня 1865 р\n200 000 чоловік з армії Джорджії Потомак і Шерман і Рскос проходять огляд через Вашингтон.\nГромадянська війна в Америці: 1865 р. - Історія\nГромадянська війна в Америці - "війна між державами" - є центральною подією в американській історії, навколо якої крутиться більшість решти американської історії. Американська революція стала визначальною подією для нації, і історики стверджували, що революція не була завершена, поки не було вирішено питання рабства. Громадянська війна зробила це та багато іншого. Громадянська війна змінила відносини між урядом і народом, а також між федеральним урядом і штатами. З цієї та інших поважних причин його назвали «Другою американською революцією»\nОдного разу Вільям Фолкнер писав: «Минуле ніколи не вмирає. Це навіть не минуло ", і оскільки він писав переважно про Південь, він, безумовно, мав на увазі ту частину країни. Безумовно, є й інші райони Сполучених Штатів, де минуле все ще живе: Бостонський „Стежка свободи”, нью -йоркський острів Елліс, Сан -Антоніо, Аламо вздовж стежки штату Орегон, індійські заповідники, Балтіморський форт Мак -Генрі, зал незалежності у Філадельфії, острів Ангелів у Сан -Франциско тощо. Але ніде за межами Півдня минуле не пронизує життя людей майже щохвилини.\nІсторія громадянської війни в Америці ще пишеться. За останній рік з'явилося понад 700 назв про Громадянську війну. Інтернет -продавець книг містить понад 10 000 томів, що стосуються громадянської війни. Ніякого кінця не видно - і не повинно бути. Для нації, заснованої на принципах свободи та особистої свободи, Громадянська війна є найбільшою подією нації. Ми часто бачимо нагадування про спадщину громадянської війни та рабства. Їх вплив, ймовірно, збережеться на довгі десятиліття.\nЯкось один ваг сказав, що справжнім переможцем Громадянської війни стала Американська асоціація продавців книг. Цифри вище підтверджують це. Ніхто не міг би за все життя пожирати все, що було написано про великий конфлікт. Також жоден веб -сайт не може охоплювати все, що потрібно знати про цей період. Як людина, яка народилася і виросла на Півночі, але більшу частину свого життя прожила на Півдні, я постараюся внести певну ясність у дискусію, намагаючись зрозуміти проблеми, які бачать не лише з обох сторін, а й з багатьох сторони. Ресурси громадянської війни різноманітні. Серед найпопулярніших історичних місць, які відвідують туристи, - це місця бойових дій, такі як Геттісбург, Антиетам та Віксбург. Численні телевізійні драми, а також документальні фільми висвітлювали громадянську війну. Популярні фільми іноді піддавали гламуру конфлікту, змішуючи факти з фантастикою, викладаючи трагедію громадянської війни. Для багатьох людей світ, зображений у відомому фільмі 1939 року «Віднесені вітром», уособлює ідеал, якого, можливо, ніколи не існувало б, окрім як в уяві Маргарет Мітчелл, яка написала роман, на основі якого знято фільм. У контексті цього розділу сайту неможливо буде глибоко копатись у багатьох розгалуженнях історії громадянської війни. Ми розглянемо найважливіше або принаймні основи, а тисячі томів, доступних з усіх аспектів війни, залишаються у вашому розпорядженні.\nЗначна частина суперечок навколо громадянської війни зосереджена на питанні її причин. Мова йшла про економічні конфлікти між Північчю та Півднем, права штатів чи рабство? Для багатьох, хто виріс, вірячи в одну з цих причин, жодна дискусія не змінить їх думку. Але певні факти неминучі. У Постанові про відокремлення Південної Кароліни автори скаржилися, що низка північних штатів порушують Закон про втікаючих рабів 1850 р. Якщо так, то ті штати, які були перераховані Південною Кароліною, реалізували права своїх штатів. У цьому сенсі право штатів було проблемою, але Південна Кароліна не була на спільно обговорюваній стороні. Хоча економіка Півдня базувалася на бавовні, північні купці отримували чималі прибутки від торгівлі. Один доказ здається неминучим: якби рабства не існувало, то Громадянської війни не було б. Як висловився Авраам Лінкольн у своєму другому інавгураційному зверненні, & quotВсі знали, що цей інтерес якимось чином став причиною війни. & Quot громадські будівлі, названі на честь громадянської війни, залишаються в новинах. Історія продовжується.\nГромадянська війна 1860-1865\nЦього дня відбулися вибори. Це послужило безпосереднім поштовхом до початку американської громадянської війни.\nОфіційний вихід з уряду/країни/федерації. Південна Кароліна була першим штатом.\nПерша інавгураційна адреса Авраама Лінкольна\nЦя промова була адресована жителям півдня. Повідомлення, яке мали поширювати, щоб коротко викласти політику та бажання Лінкольна щодо цього розділу.\nПерший бій биків\nце також було відоме як "перший Манассас". Воював у країні принца Вільяма, штат Вірджинія, поблизу міста Манассас. Це була перша велика сухопутна битва американської громадянської війни.\nБитва на чит -горі\n12 вересня 1861 - 15 вересня 1861\nЦе був перший бій у громадянській війні, коли відьма Роберт Е Лі ввів війська в бій.\nБитва за Ironclades\n8 березня 1862 - 9 березня 1862\nЦе була найважливіша битва пупка Громадянської війни в США. Воював протягом кількох днів. Це сталося на дорогах Хемптона.\n6 квітня 1862 - 7 квітня 1862\nЦе був великий бій у західному театрі. Воював на південному заході штату Теннессі.\nБитва при Антиетамі\nЦе була перша велика битва в Громадянській війні в Америці, що відбулася на Союзному ґрунті. Також відома як Шарпсбурзька битва.\nЦе був наказ, виданий всім сегментам виконавчої влади Сполученим Штатам.\nЦе була битва з найбільшою кількістю жертв у Громадянській війні в США. Це часто називали переломним моментом у війнах.\nБунти в Нью -Йорку\n13 липня 1863 - 16 липня 1863\nЗаворушення стали найбільшим громадянським повстанням в американській історії. Це сталося в Нью -Йорку\n54 -й Массачусетс атакує форт Вагнера\nО 8:15 ранку артилерія союзу відкрила вогонь з півдня. Незабаром після цього до одинадцяти кораблів Далгрена приєднався вогонь\nЦе промова президента Авраама Лінкольна. Ця промова була відома як найкраща в історії Америки. Ця промова була виголошена на Національному цвинтарі солдатів у Геттісбурзі, штат Пенсільванія\nГрант, названий генералом\nТут розглянуто важливі події, пов'язані з громадянською війною в Америці. Воювали з квітня 1861 по квітень 1865 року\nПохід Шермана до моря\n15 листопада 1864 - 21 грудня 1864\n«Марш до моря Шермана» - так називали кампанію «Саванна». Кампанія розпочалася з того, що війська Шермана покинули захоплене місто Атланта Джорджія.\nДруга інавгураційна адреса Лінкольна\nСвоє друге звернення він зробив як президент Сполучених Штатів. У той час протягом кількох днів рабство було майже до кінця. Лінкольн говорив не про якесь щастя, а про смуток.\nБудинок суду при Аппоматтоксі\nЦе було остаточне залучення армії конфедеративних штатів армії Північної Вірджинії Роберта Е. перед тим, як вона здалася армії Союзу під командуванням генерал -лейтенанта Улісса С. Гранта. Одна з останніх битв громадянської війни в США.\nГромадянська війна в Америці в картинках (частина 1), 1861-1865\nНа цьому знімку, наданому Бібліотекою Конгресу у вересні 1862 р., Зображено Алана Пінкертона на коні під час битви при Антиетамі, поблизу Шарпсбурга, штат Меріленд. До початку війни він заснував Національне детективне агентство Пінкертон. У 1861 році він, як відомо, зірвав нібито змову з метою вбивства обраного президента Лінкольна, а згодом обіймав посаду голови Служби розвідки Союзу та попередника Секретної служби США.\nМайже кожен американець втратив когось на війні: друга, родича, брата, сина чи батька. Насправді війна була настільки роздільною, що деякі сім’ї повністю розділила на дві частини. Наприклад, у одного американського сенатора був син, який служив генералом в армії Союзу, а інший - генералом Конфедерації. Навіть у “Великого емансипатора” Авраама Лінкольна було чотири швагра, які боролися за Південь.\nОднак, як би катастрофічною не була війна, вона також зблизила держави - як на Півночі, так і на Півдні. Після війни Сполучені Штати дійсно були єдиними у всіх сенсах цього слова. Найбільш очевидно, що війна завершила дебати про рабство, які розділили Північ і Південь від часу розробки Конституції 1787 року. Спори між Сполученими Штатами, Міссурі, Умовою Вілмота та Мексиканським Сесіоном, Техасом, Каліфорнією, законами про втікаючих рабів, Дредом Скоттом проти Санфорда, Бледінг Канзас та Джона Брауна і досі не змогли вирішити спір.\nУ цьому сенсі Громадянська війна стала неминучою, коли стало очевидним, що такі компроміси, як положення про три п'ятих, компроміс Міссурі та компроміс 1850 р. Мало вплинули. З кожним десятиліттям два регіони все більше віддалялися. Проголошення Лінкольна про емансипацію 1863 р. Остаточно завершило дискусію. Лінкольн знав, що лише після скасування рабства дебати припиняться, а Союз возз’єднається.\nПеремога Союзу також припинила дискусії про права штатів проти федералізму. Південці та демократи вважали, що з часу прийняття Резолюцій Вірджинії та Кентуккі Томаса Джефферсона та Джеймса Медісона штати мали право скасувати федеральний уряд, коли Конгрес діяв неконституційно. Іншими словами, вони вважали, що штати, а не Верховний суд, мають право судового контролю, щоб визначити, чи є закони Конгресу конституційними чи неконституційними. Джон К. Келхун підняв це питання у своїй виставці та протесті в Південній Кароліні під час кризи анулювання 1830 -х років, коли він закликав свою державу скасувати тариф на гидоти. З іншого боку, віги та республіканці, як правило, вважали зворотне - що тільки Верховний суд має право здійснювати судовий розгляд і що обов’язки штатів підкорятися Суду. Поразка Півдня підтвердила федеральну владу над штатами і врешті -решт врегулювала дискусію.\nГромадянська війна також була важливою подією у світовій історії, тому що перемога Півночі довела, що демократія працює. Коли вибухнула війна 1861 року, багато монархів у Європі самовдоволено вважали, що США на межі краху. Вони стверджували, що демократія була надто мінливою, надто брудною та надто крихкою, щоб мати будь -яку практичну користь. Сам Лінкольн визнав історичне значення війни ще до її закінчення. У своєму Геттісбурзькому зверненні він стверджував, що Громадянська війна є випробуванням для демократії і що результат війни визначить долю представницького уряду у всьому світі. За його словами, "Ми тут дуже рішуче вирішуємо, що народний уряд від людей заради людей не загине з землі".\nФорт Самтер, Південна Кароліна, квітень 1861 р. Під прапором Конфедерації. Перші постріли громадянської війни відбулися тут 12 квітня 1861 р., Коли батареї Конфедерації відкрили вогонь по форту Союзу, бомбардуючи його протягом 34 годин поспіль. 13 квітня сили Союзу здалися і евакуювали форт. Сили союзу робили багато спроб повернути форт протягом усієї війни, але заволоділи лише 22 лютого 1865 р. Після того, як сили Конфедерації евакуювали Чарльстон.\nЙорктаун, штат Вірджинія, Посадка для приземлення Білого дому, Вірджинія, Фотографія з головного східного театру війни, Півостровна кампанія, травень-серпень 1862 року.\nЗахоплений табір Конфедерації поблизу Петербурга, штат Вірджинія, у червні 1864 року.\nВид на Вашингтон, округ Колумбія, від перетину 3 -ї та Індіанської авеню, бл. 1863. На передньому плані - Троїцька єпископальна церква, на задньому плані - недобудована будівля Капітолію. Будівництво Капітолію було ненадовго призупинено на початку війни, але продовжувалося протягом наступних років.\nУкріплення в Йорктауні, штат Вірджинія, під час кампанії на півострові 1862 року.\nФотографія корабля USS Essex 1863 року. 1000-тонний річковий катер з залізобетонного металу, спочатку паровий, був придбаний під час Громадянської війни в США армією США в 1861 році для західної флотилії канонерки. Вона була передана ВМС США в 1862 році і брала участь у кількох операціях на річці Міссісіпі, включаючи захоплення Батон -Руж і Порт -Гудзон в 1863 році.\n150 -й піхотний табір штату Пенсільванія на Бель -Плейн, штат Вірджинія, зображений у березні 1862 року, за три тижні до битви при Ченсллорсвіллі.\nОстрів Морріс, Південна Кароліна. Розбита дула 300-фунтової гвинтівки Парротт після її вибуху, сфотографована в липні або серпні 1863 року.\nНа сходах будівлі Капітолію штату Теннессі в Нешвіллі, штат Теннессі, із закритими гарматами (справа внизу), встановленими неподалік, у 1864 році.\nроздуття Intrepid - балона з воднем на газу, який використовується авіаційним корпусом армії Союзу для повітряної розвідки. Корпус повітряних куль керував загалом сімома повітряними кулями, при цьому «Невблаганному» сприяв головний аеронавт Тадеус Лоу.\nСцена в Олександрії, штат Вірджинія, у серпні 1863 р. Вітрина на вулиці Герцога 283 читає “Price, Birch & amp Co., торговців рабами ”.\nСкладені гарматні кулі, можливо, вид на арсенальний двір у Вашингтоні, округ Колумбія.\nВ’язні -повстанці чекають на транспортування в Бель -Плейн, штат Вірджинія.\nПоранені солдати, що відпочивають поблизу Мері -Хайтс, Фредеріксбург, Вірджинія. Після битви під Споцильванією, 1864 р.\nCSS Stonewall-це 1390-тонний залізобетон, побудований у Бордо, Франція, для ВМС Конфедерації в 1864 році. Після того, як вона перетнула Атлантичний океан, досягнувши Гавани, Куба, це був уже травень 1865 року, і війна закінчилася. Влада Іспанії заволоділа ним і незабаром передала його уряду США.\nВид на в’язницю Андерсонвіль, штат Джорджія, 17 серпня 1864 р. Андерсонвілль був сумнозвісним конфедеративним табором для військовополонених, де майже 13 000 із приблизно 45 000 ув’язнених Союзу померли у жорстоких умовах, страждаючи від голоду, хвороб та зловживань викрадачі.\nУ такий спосіб в’язні профспілок витягують свої пайки з головних воріт в’язниці Андерсонвілль, Джорджія, 17 серпня 1864 р.\nМертві коні оточують зруйнований будинок Тростле, результати битви при Геттісбурзі, в липні 1863 р. Генерал -профспілка генерал -майор Деніел Сіклз використовував будинок ферми як штаб -квартиру, а війська Союзу та Конфедерації воювали між господарськими будівлями під час запеклої битви.\nСтрата у Вашингтоні, округ Колумбія, 10 листопада 1865 р. Генрі Вірца, колишнього командира табору військовополонених Конфедерації поблизу Андерсонвіля, Джорджія, судили і повісили після війни за змову та вбивство, пов'язане з його командуванням горезвісним. табір.\nАфро -американці готують бавовну для бавовняного джину на плантації Сміта#8217s на острові Порт -Рояль, Південна Кароліна, у 1862 році.\nОфіцери 69 -ї піхоти Нью -Йорка, у Форт -Коркоран, штат Вірджинія, з полковником Майклом Коркораном.\nФедеральний табір на річці Памункі, Камберленд -Лендінг, штат Вірджинія, у травні 1862 року.\nФедеральна кавалерія в Садлі Форд, штат Вірджинія, після битви за Перший бичковий біг у березні 1862 року.\nПетербург, штат Вірджинія, перший федеральний армійський вагон -поїзд, який увійшов до міста в квітні 1865 року.\nСили профспілок Бенсонівської батареї у битві за сім сосен стоять на сторожі у боях проти генерала Томаса, війська конфедерації Джексона, у Фер -Оукс, поблизу Річмонда, штат Вірджинія. Битва, яка також називається Ярмаркові дуби, відбулася 31 травня та 1 червня 1862 року.\nМертві Конфедерації лежать серед гвинтівок та іншого спорядження, за кам’яною стіною біля підніжжя Мар’ївських висот поблизу Фредеріксбурга, штат Вірджинія, 3 травня 1863 р. Сили Союзу проникли в лінії Конфедерації в цей момент під час Другої битви за Фредеріксбург.\nФедеральна Ironclad Галена, після нещодавньої акції з батареями Конфедерації в Drewry ’s Bluff, на Вірджинії ’s Річка Джеймс, бл. 1862 рік.\nІнтер'єр палати Вашингтонського округу Колумбії, загальна лікарня Харевуда 1864 р. Хервуд відкрився у вересні 1862 р. І закрився у травні 1866 р. Після закінчення війни.\nПосадка Білого дому, на річці Памункі, штат Вірджинія. Це місце було великою базою постачання армії Союзу в 1862 році, під час кампанії на півострові.\nЧорний солдат Союзу сидить, розміщений перед аукціонним будинком рабів на вулиці Уайтхолл в Атланті, штат Джорджія, у 1864 році. На вивісці написано “Auction & amp Negro Sales ”.\nУкріплення повстанців перед Атлантою, штат Джорджія, у 1863 або 1864 роках.\nАфро -американці збирають останки солдатів, загиблих у бою біля Колд -Харбора, штат Вірджинія, у квітні 1865 року.\nВ Атланті, штат Джорджія, солдати сидять над вагонами у залізничному депо. Праворуч - офіс газети Atlanta & Daily#8217s Daily Intelligencer. Панорама, зроблена з двох фотографій, зроблених Джорджем Барнардом у 1864 році.\nПалуба і башта залізобетонного США С.С. Монітор на річці Джеймс, штат Вірджинія, 9 липня 1862 р. Монітор був першим військовим кораблем, замоченим США.Військово-морського флоту та знаменитого бою з Конфедераційною залізобетонною версією CSS Вірджинія (побудована із залишків USS Merrimack) у битві за Хемптон-роудс#8212-перша зустріч у боях з бронетанковими військовими кораблями 8-9 березня 1862 року.\nПонтонний міст поблизу Петербурга, штат Вірджинія, у квітні 1865 року.\nТабір кольорової батареї Теннессі, зображений під час облоги Віксбурга в Джонсонвіллі, штат Теннессі, у 1864 році.\nБудучи солдатом у формі та отримуючи регулярну армійську оплату, колишній раб (у центрі, з руками в кишенях) стоїть разом з іншими федеральними солдатами у зимовому штабі армії Потомак поблизу Фредеріксбурга, штат Вірджинія. полку.\nТіла солдатів лежать на землі перед церквою Данкер, після битви при Антиетамі, у штаті Меріленд, у вересні 1862 року.\nПартія 50 -х інженерів Нью -Йорка 24 травня 1864 року будує дорогу на південному березі річки Північна Анна, недалеко від Джеріко -Міллз, штат Вірджинія.\nМертві конфедерації лежать розкидані біля паркану на дорозі в Хагерстауні, після битви при Антиетамі в Меріленді, у вересні 1862 року.\nВигляд спаленого району Річмонда, штат Вірджинія, та Капітолію через басейн басейну Каналу, 1865 р. Місто під час облоги Петербурга більше дев’яти місяців зазнавало нападу союзними силами, після чого генерал Конфедерації Роберт Е. Армія 8217 р. Покинула розтрощене місто в квітні 1865 р.\nБаптистська церква у Фредеріксбурзі, штат Вірджинія, сфотографована з заднього двору депо санітарної комісії 20 травня 1864 р. Після того, як місто було пошкоджено у двох різних великих битвах війни.\nРуїни сильно пошкодженого Раундхауса в Атланті, штат Джорджія, після кампанії в Атланті влітку 1864 р. Після того, як генерал -майор Союзу Вільям Т. Шерман захопив місто, він розпочав свій руйнівний марш до моря, нарешті взявши порт Саванна 21 грудня.\nВид на Колумбію, Південна Кароліна, видно з Капітолію після окупації армії Союзу в 1865 р., Під час якої більша частина міста була зруйнована.\nТериторія зруйнованого Арсеналу з розкиданими пострілами та снарядами у Річмонді, штат Вірджинія, у 1865 році.\nМешканці проходять руїнами Річмонда, штат Вірджинія, у квітні 1865 року. Річмонд служив столицею Конфедеративних Штатів Америки під час більшості громадянської війни. Після тривалої облоги 1865 року, коли війська Союзу генерала Улісса С. Гранта збиралися захопити місто, військам Конфедерації було наказано евакуюватися, зруйнувавши мости та спаливши припаси, які вони не могли нести. Річмонд охопив потужний вогонь, який знищив значну частину міста. Приблизно через тиждень після евакуації з Річмонда генерал Роберт Е. Лі здався Гранту в місті Аппоматтокс, штат Вірджинія, 9 квітня 1865 року.\nСили в опозиції\nПеревага Союзу була великою з точки зору людських та фізичних ресурсів. Населення Лояльних держав становило 20 700 000 осіб, тоді як загальна кількість населення 17 штатів, що входять до складу Конфедерації, становила 9 100 000 осіб, з яких 3 500 000 були чорними рабами.\nДороги та залізниці, фабрики та підприємства, банківський капітал та постачальники інвестицій та продуктів харчування значно переважали у Лояльних штатах. Північ вирощував більше продовольчих культур, ніж південь, і мав більш ніж у 5 разів виробничі потужності (включаючи збройові заводи). Тож Північ, здавалося, була набагато вищою, ніж Південь до війни.\nЩоб компенсувати Північ, Південь мав розраховувати на бавовняні заводи та промисловість. Більше того, Північ мав зіткнутися з серйозними труднощами: єдиний спосіб, яким Північ змогла виграти війну, - це вторгнення на Південь, якому залишалося лише витримати і почекати, поки Північ втомиться від боїв.\nОдним з головних активів Півдня була кількість підготовлених воєначальників, які відвідували Вест -Пойнт і організували південну армію. Більше того, більшість битв відбувалися на півдні.\nЗ точки зору морального духу, солдати Конфедерації захищали свою землю/будинок і боролися з духом. Південь заперечував, що вони боролися переважно за збереження рабства: більшість жителів півдня не мали рабів і були бідними фермерами.\nВони були прив'язані до землі, борючись за свою незалежність від Півночі, так само, як їхні прабабусі боролися за свою незалежність проти Великобританії. Це пояснює, наскільки вони були доблесними.\nВійна проходила в 2 областях: Вірджинія та долина Міссісіпі. Лінкольн поставив перед собою три цілі:\nблокаду гавань Конфедерації\nконтроль річки Міссісіпі\n“Девізом був Річмонд! ”. У Вірджинії протягом першого року армія Союзу знала поразку за поразкою і була відкинута з великими втратами.\nСили Конфедерації мали 3 переваги:\nрельєф: суша та річки\nвідстань для того, щоб сили досягли полів битв: їм довелося подолати десятки миль, а військам Союзу - сотні\nякість лідерів з Робертом Е. Лі та Томасом Джексоном на прізвисько “Stonewall ”, оскільки він твердо протистояв профспілкам і не рухався ні на дюйм. Вони показали себе набагато більш кваліфікованими, ніж союзні генерали.\nРанні поразки Півночі у Вірджинії знеохотили її прихильників. Як наслідок, потоп добровольців почав висихати. Перші поразки відбулися в Булл -Рані та в Антиетамі у вересні 1862 р. Антиетам був найкривавішим одноденним боєм війни з 4 500 жертвами та 18 500 пораненими.\nУ долині Міссісіпі сили Союзу мали більший успіх. У квітні 1862 року офіцер на ім'я Девід Фаррагут вплив кораблями Союзу до гирла річки і захопив Новий Орлеан.\nВодночас інші сили Союзу боролися з Півночі. До весни 1863 р. Армії Союзу наближалися до важливого оплоту конфедерації під назвою Віксбург.\n4 липня, після тривалих кровопролитних боїв та облоги, що тривала шість тижнів, Віксбург капітулював і здався армії Союзу на чолі з генералом Уліссом С. Грантом. Це падіння стало важким ударом для Півдня, оскільки тепер сили Союзу контролювали всю довжину Міссісіпі. Вони розділили Конфедерацію на дві частини, і західним конфедеративним державам, таким як Техас, стало неможливо більше посилати людей або матеріали на Схід.\nТим не менш, до 1863 року багато північних аболіціоністів втомилися від війни, захворіли на її велику ціну життя і грошей. Генерал Лі вважав, що якщо його армія зможе здобути рішучу перемогу на північній землі, то загальноприйнята думка може змусити уряд Союзу укласти мир. В останній тиждень червня 1863 року Лі висунув свою армію на північ до Пенсільванії. Армія Союзу перекрила йому шлях до невеликого містечка на ім'я Геттісбург.\nПослідувала битва стала найбільшою в історії США: вона стала поворотним моментом для Конфедерації. За три дні боїв було вбито або поранено понад 50 000 чоловіків. На 4 -й день Лі розірвав битву і повів своїх людей на південь: Конфедерація зазнала найстрашнішої поразки Півдня, від якої вона ніколи не відновиться.\nЩе одна важлива подія - це виступ Лінкольна та Геттісбурга 19 листопада 1863 р. Лінкольн усвідомив у 1862 р., Що Північ виграє війну лише тоді, коли він зможе викликати більше ентузіазму щодо своєї справи.\nОсь чому він видав Проголошення про емансипацію 1862 р., В якому проголошується, що з 1 січня 1863 р. Усі особи, які вважаються рабами, будуть вільними і вічно вільними. Усі раби повинні були бути вільними, але тільки якщо вони проживали в державах, що належать до Конфедерації.\nЦе змінило мету війни: спочатку це була боротьба за збереження союзу, потім боротьба за скасування рабства.\nАмериканська громадянська війна хронології полів битв 1854 1865\nХронологія американської громадянської війни та#038 Поля битв – 1854-1865\n30 травня 1854 р. Конгрес США ухвалив закон про Канзас-Небраску. Він дозволяв людям на територіях Канзасу та Небраски самостійно вирішувати, чи дозволяти рабство у своїх кордонах чи ні. Закон скасував компроміс Міссурі 1820 р., Який забороняв рабство на північ від широти 36 ° 30 ′. Закон Канзас-Небраска викликав обурення у багатьох на Півночі, які вважали компроміс Міссурі давньою обов'язковою угодою. На півдні, що підтримував рабство, його сильно підтримували. Після прийняття Канзас-Небраського закону, прихильники рабства та проти рабства кинулися заселяти Канзас, щоб вплинути на результати перших виборів, які відбулися там після набуття чинності законом. Переселенці, які підтримують рабство, проводили вибори, але їх звинувачували у шахрайстві з боку поселенців проти рабства, і результати вони не сприймали. Переселенці проти рабства провели чергові вибори, проте переселенці, які підтримували рабство, відмовилися голосувати. Це призвело до створення двох протилежних законодавчих органів на території Канзасу. Незабаром вибухнуло насильство, коли сили проти рабства очолив Джон Браун. Ця територія отримала прізвисько «кровоточить Канзас», оскільки кількість жертв зросла. Президент Франклін Пірс на підтримку прихильників, які підтримують рабство, послав федеральні війська, щоб припинити насильство і розігнати законодавство проти рабства. Були призначені чергові вибори. І знову прихильники, які підтримують рабство, знову звинуватили у фальсифікації виборів. В результаті Конгрес не визнав конституцію, прийняту переселенцями, які підтримували рабство, і Канзасу не дозволили стати штатом. Зрештою, поселенців проти рабства було більше, ніж поселенців, які підтримували рабство, і була складена нова конституція. 29 січня 1861 р., Безпосередньо перед початком громадянської війни, Канзас був прийнятий до Союзу як вільна держава.\nГоловні історичні постаті: Франклін Пірс, Стівен А. Дуглас\nДжон Браун був американським аболіціоністом, який виступав за практику збройного повстання як засіб покінчити з рабством. Він очолив різанину Поттаватомі в 1856 році в Бледінг -Канзасі і став своїм ім'ям під час невдалого рейду на Харперс -Фері в 1859 році. Спроба Джона Брауна 1859 року розпочати визвольний рух серед поневолених афро -американців у Харперс -Фері, штат Вірджинія, електризувала націю. Його судили за державну зраду проти штату Вірджинія, вбивство п’яти південників, які підтримували рабство, та підбурювання до повстання рабів, і згодом його повісили. Південники стверджували, що його повстання - це вершина айсбергу аболіціоністів і представляє бажання Республіканської партії. Історики сходяться на думці, що рейд Harpers Ferry у 1859 р. Посилив напруженість, яка через рік призвела до відокремлення та громадянської війни в США. Під час рейду він захопив збройову зброю, семеро людей (включаючи вільного афроамериканця) були вбиті, а десять і більше отримали поранення. Він мав намір озброїти рабів зброєю з арсеналу, але атака не вдалася. Протягом 36 годин чоловіки Брауна втекли або були вбиті або захоплені місцевими фермерами, правоохоронцями та морськими піхотинцями США на чолі з Робертом Е. Лі. Історики сходяться на тому, що Джон Браун зіграв велику роль у початку громадянської війни. Його роль та дії до Громадянської війни як аболіціоніста, та обрана тактика, все ще роблять його суперечливою постаттю. Його іноді вшановують як героїчного мученика та провидця, а іноді ганьблять як божевільного та терориста. Пізніше пісня «Тіло Джона Брауна» (оригінальна назва «Бойового гімну республіки») стала маршовою піснею Союзу під час громадянської війни.\nГоловні історичні постаті: Джон Браун, Роберт Е Лі, Ізраїль Грін, J.E.B. Стюарт\nСім штатів оголосили про вихід з США до вступу Лінкольна на посаду 4 березня 1861 року:\n1. Південна Кароліна (20 грудня 1860 р.)\n2. Міссісіпі (9 січня 1861)\n3. Флорида (10 січня 1861 р.)\n4. Алабама (11 січня 1861 р.)\n5. Грузія (19 січня 1861 р.)\n6. Луїзіана (26 січня 1861)\nПісля нападу Конфедерації на Форт Самтер 12 квітня 1861 року та наступного заклику Лінкольна до військ 15 квітня ще чотири штати оголосили про своє відокремлення:\n1. Вірджинія (17 квітня 1861 р. Ратифіковано виборцями 23 травня 1861 р.)\n3. Теннессі (7 травня 1861 р. Ратифіковано виборцями 8 червня 1861 р.)\n4. Північна Кароліна (20 травня 1861 р.)\nПрикордонні штати Кентуккі та Міссурі оголосили нейтралітет дуже рано у війні. У Кентуккі держава поступово стала на бік півночі, однак у деяких південних округах з'явився другий уряд (проконфедеративний).\nУ 1861 р. Законодавчий орган юніоністів у місті Вілінг, штат Вірджинія, відокремився від Вірджинії, в кінцевому підсумку претендуючи на 50 округів для створення нового штату. Західна Вірджинія приєдналася до Сполучених Штатів у 1863 році за конституцією, яка поступово скасовувала рабство.\nЧотири із відокремлених штатів, штати на глибині Півдня, Південна Кароліна, Міссісіпі, Джорджія та Техас, видали офіційні декларації причин, кожна з яких визначила загрозу правам рабовласників як причину або основну причину відокремлення. Грузія також заявляла про загальну федеральну політику переваги Північних над південними економічними інтересами. У тому, що згодом стало відомим як Промова наріжного каменю, віце -президент CS Олександр Стівенс заявив, що «наріжний камінь» нового уряду «спирається [на] велику правду, що негр не рівний білій людині, що рабство - підпорядкованість вища раса - це його природний і нормальний стан. Це наш новий уряд - перший у історії світу, заснований на цій великій фізичній, філософській та моральній істині ».\nУ прощальній промові перед Конгресом США Джефферсон Девіс, який став президентом конфедеративних штатів, чітко висловив свою думку, що криза відокремлення виникла через нездатність Республіканської партії «визнати наші внутрішні інституції, які існували раніше, Союз - наше майно, яке охоронялося Конституцією ».\nГоловні історичні постаті: Авраам Лінкольн, Джефферсон Девіс, Олександр Стівенс, Джеймс Б'юкенен\nБитва за Форт Самтер (12–13 квітня 1861 р.) - бомбардування та капітуляція форту Самтер поблизу Чарльстона, Південна Кароліна, що розпочало громадянську війну в США. Після заяви про відокремлення семи південних штатів Південна Кароліна вимагала від армії США залишити Форт Самтер, що було відмовлено. Коли строк ультиматуму минув, почався артилерійський обстріл, який тривав до здачі форту. Після того, як конфедерати обстріляли, швидко почалася повномасштабна війна.\n4 березня 1861 р. Авраам Лінкольн склав присягу Президента. У своїй інавгураційній промові він стверджував, що метою Конституції Сполучених Штатів було "створити більш досконалий союз". Він також заявив, що не має наміру вторгнутись у південні штати, а також не має наміру покінчити з рабством у штатах, де це вже було законно, але що він буде застосовувати силу, щоб зберегти володіння федеральною власністю. Південь направив делегації до Вашингтона, округ Колумбія, і запропонував оплатити федеральну власність та укласти мирний договір із США. Лінкольн відкинув будь -які переговори з агентами Конфедерації на тій підставі, що Конфедерація не є законним урядом, і що укладення будь -якого договору з нею рівнозначно визнанню її як суверенного уряду. Через шість днів після того, як уряд Південної Кароліни ратифікував розпорядження про відокремлення, майор армії США Роберт Андерсон відмовився від незахищеного форту Молтрі та таємно перемістив 85 чоловік під його командуванням у форт Самтер. Роберт Андерсон був на той час протеже Уінфілда Скотта, старшого генерала армії США. Форт Самтер домінував біля входу в гавань Чарльстон і вважався однією з найсильніших фортець у світі. Під прикриттям темряви 26 грудня 1860 р. Андерсон додав гармати у форт Мултрі і переніс своє командування у форт Самтер. Влада Південної Кароліни вважала це порушенням віри і вимагала евакуації форту. На той час президент Джеймс Б'юкенен ще був на посаді до очікування інавгурації Лінкольна 4 березня 1861 р. Б'юкенен відхилив їх вимогу. Президент Джефферсон Девіс, як і його колега у Вашингтоні, вважав за краще, щоб його сторона не розглядалася як агресор.\nУ березні Бріг. Генерал П.Г.Т. Борегар взяв командування силами Південної Кароліни в Чарльстоні 1 березня, Девіс призначив його першим генерал -офіцером у збройних силах нової Конфедерації, спеціально для того, щоб взяти на себе командування облогою. Борегард неодноразово висував вимогу, щоб сили Союзу або здалися, або відійшли, і вжив заходів для того, щоб захисники, чия їжа закінчувалася, не мали жодного запасу з міста. До 4 квітня президент Лінкольн наказав торговим суднам супроводжувати ВМС США до Чарльстона. 6 квітня 1861 р. Лінкольн повідомив губернатора Південної Кароліни Френсіса В. Піккенса про те, що «буде зроблена спроба поставити Форт Самтер лише провізією, і що, якщо такій спробі не протистояти, не потрібно втручати людей, зброю чи боєприпаси. буде зроблено без додаткового повідомлення [за винятком] у разі нападу на форт ». У відповідь кабінет Конфедерації, засідаючи в Монтгомері, прийняв рішення 9 квітня відкрити вогонь по Форту Самтер, намагаючись змусити його здатися до прибуття флоту допомоги. Тільки держсекретар Роберт Тумбс виступив проти цього рішення: він, як повідомляється, сказав Джефферсону Девісу, що атака «втратить нас усіх друзів на Півночі. Ви тільки вразите гніздо шершня. ... Тихі легіони випливуть і вжалять нас до смерті ». Подальші дискусії після півночі виявилися марними.\nО 03:20 12 квітня 1861 р. Конфедерати повідомили Андерсону, що вони відкриють вогонь за одну годину. О 4:30 ранку один мінометний вистріл із форту Джонсон вибухнув над фортом Самтер, ознаменувавши початок бомбардування з 43 гармат і мінометів у фортах Молтрі, Форт Джонсон, плаваюча батарея Чарльстонської гавані та Каммінгс -Пойнт. Форт був розроблений, щоб утриматися від морського нападу, і тогочасні морські військові кораблі не встановлювали гармат, здатних піднімати вогонь по стінах форту. Андерсон погодився на перемир'я о 14:00, 13 квітня 1861 р. Умови щодо виведення гарнізону були вирішені до того вечора, і гарнізон Союзу здав форт персоналу Конфедерації о 14:30, 14 квітня. Ніхто з будь -якої сторони загинув під час бомбардування. Військові Союзу були розміщені на борту пароплава Конфедерації, де вони провели ніч, і наступного ранку були перевезені до пароплава Союзу на Балтиці, відпочиваючи біля бару гавані. Військовослужбовці разом з жінками та дітьми були безпечно доставлені ескадрою ВМС США на територію Союзу. Андерсон носив прапор Форт Самтер з собою на північ, де він став широко відомим символом битви та місцем збору прихильників Союзу. Оскільки масштаби повстання, очевидно, поки що невеликі, Лінкольн закликав 75 тисяч добровольців на 90 днів. Протягом кількох місяців до цього кілька губернаторів Північної Республіки обережно підготували свої державні ополчення, і вони почали переміщати війська наступного дня.\nГоловні історичні постаті: Роберт Андерсон, П.Г.Т. Борегард\nПерша битва за Булл -Ран, також відома як Перша битва за Манассас, відбулася 21 липня 1861 року поблизу Манассасу, штат Вірджинія.Це була перша велика сухопутна битва громадянської війни в США. Буквально через кілька місяців після початку війни у Форт -Самтері громадськість Півночі вимагала маршу проти столиці Конфедерації Річмонда, штат Вірджинія, який міг би достроково припинити війну. Піддавшись цьому політичному тиску, незаслужені війська Союзної армії під керівництвом Бріга. Генерал Ірвін Макдауелл просунувся по «Булл -Рану» проти так само невитриманої армії Конфедерації під командуванням Брига. Генерал П.Г.Т. Борегард біля перехрестя Манассас.\nАмбіційний план Макдауелла щодо несподіваної флангової атаки проти лівих країн Конфедерації не був добре виконаний його недосвідченими офіцерами та людьми. Підкріплення Конфедерації під командуванням Брига. Генерал Джозеф Е. Джонстон прибув із долини Шенандоа залізницею, і хід битви змінився. Бригада віргінців під керівництвом відносно невідомого полковника з Вірджинського військового інституту Томаса Джексона стояла на своєму, і Джексон отримав своє знамените прізвисько «Стоунволл Джексон». Армія Конфедерації Потомака під командуванням Борегара розташувалася біля Джанкшн Манассас, приблизно в 40 км від столиці США. Макдауелл планував атакувати цю чисельно нижчу армію противника. 18 000 генерал -майора профспілки Роберта Паттерсона задіяли сили Джонстона в долині Шенандоа, не дозволивши їм посилити Борегарда.\nВтрати профспілок склали 460 убитих, 1124 поранених, а 1312 зниклих або захоплених у полон Конфедерації зазнали 387 загиблих, 1582 поранених і 13 зниклих безвісти. Сили профспілок та цивільне населення побоювалися, що сили Конфедерації просунуться на Вашингтон, округ Колумбія. Громадськість Півночі була шокована несподіваною втратою своєї армії в битві, в якій легко очікувалася легка перемога. Обидві сторони швидко зрозуміли, що війна буде довшою і жорстокішою, ніж вони думали. 22 липня президент Лінкольн підписав законопроект, який передбачав зарахування на військову службу 500 тисяч чоловік строком до трьох років. Борегард вважався героєм битви і в цей день президент Девіс був підвищений до полководця армії Конфедерації. Стоунволл Джексон, мабуть, найважливіший тактичний внесок у перемогу, не отримав особливого визнання. Ірвін Макдауелл несе основну відповідальність за поразку Союзу, і незабаром на його місце прийшов генерал-майор Джордж Б. Макклелан, який був призначений генералом усієї армії Союзу. Плутанина на полі бою, пов'язана з бойовими прапорами, особливо схожість "зірок і смужок" Конфедерації та "зірок і смуг" Союзу, призвела до прийняття Бойового прапора Конфедерації, який з часом став найпопулярнішим символом Конфедерації та Півдня загалом.\nГоловні історичні постаті: Ірвін Макдауелл, Джозеф Е. Джонстон, П.Г.Т. Борегард, Томас Джексон, Бернард Бі, Амброуз Бернсайд, Вільям Шерман, J.E.B. Стюарт\nБитва при Антиетамі або битва при Шарпсбурзі відбулася 17 вересня 1862 р. Поблизу Шарпсбурга, штату Меріленд та Антиетамового затоки, як частина кампанії Меріленд. Це була перша велика битва в американській громадянській війні, що відбулася на північній землі. Це була найкривавіша одноденна битва в американській історії, в якій загинуло близько 23 000 осіб.\nПісля переслідування генерала Конфедерації Роберта Е. Лі в Меріленд, генерал -майор армії Союзу Джордж Б. Макклеллан розпочав атаки проти армії Лі на оборонних позиціях за Антиетамом Кріком. На світанку 17 вересня корпус генерал -майора Джозефа Гукера здійснив потужний удар по лівому флангу Лі. Атаки та контратаки прокотилися по кукурудзяному полю Міллера, а бої закрутилися навколо церкви Дункер. Штурми профспілок проти Затонулої дороги врешті -решт пробили центр Конфедерації, але федеральна перевага не була вражена. У другій половині дня корпус генерал -майора профспілки Амброуза Бернсайда вступив у акцію, захопивши кам’яний міст через Антиетам -Крік і наступаючи проти конфедеративних праворуч. У вирішальний момент дивізія генерал -майора Конфедерації А. П. Хілла прибула з Харперс -Фері та розпочала несподівану контратаку, відкинувши Бернсайд і завершивши бій. Незважаючи на те, що Лі був численним чисельнішим, Лі віддав всю свою силу, тоді як Макклеллан надіслав менше трьох чвертей своєї армії, що дозволило Лі боротися з федералами у глухому куті. Вночі обидві армії об'єднали свої лінії. Незважаючи на страшні втрати, Лі продовжував сутички з МакКлелланом протягом 18 вересня, одночасно виводячи свою побиту армію на південь від річки.\nНезважаючи на перевагу чисел, атаки МакКлеллана не зуміли досягти концентрації маси, що дозволило Лі протидіяти, перекладаючи сили та переміщаючи внутрішні лінії, щоб відповідати кожному виклику. Незважаючи на достатньо сил резерву, які могли бути розгорнуті для використання локальних успіхів, МакКлеллану не вдалося знищити армію Лі. Тим не менш, вторгнення Лі в Меріленд було припинено, і він зміг вивести свою армію назад до Вірджинії без втручання обережного Макклеллана. Хоча битва була тактично безрезультатною, вона мала унікальне значення як достатньо перемоги, яка дала президенту Аврааму Лінкольну впевненість оголосити проголошення емансипації, що відштовхнуло британський та французький уряди від потенційних планів щодо визнання Конфедерації.\nБій закінчився о 17.30. Втрати за день були великими з обох сторін. Союз мав 12401 жертв і 2108 загиблих. Втрати конфедерації становили 10 318 осіб, 1546 загиблих. Це складало 25% федеральних сил і 31% конфедерації. 17 вересня 1862 року померло більше американців, ніж будь -якого іншого дня у військовій історії країни\nГоловні історичні постаті: Джордж Б. Макклелан, Роберт Е. Лі, Джеймс Лонгстріт, Томас Джексон, J.E.B. Стюарт, Джозеф Хукер, Едвін Самнер, Фіц Джон Портер, Вільям Б. Франклін, Амброз Е. Бернсайд, Джозеф К. Менсфілд\nБитва стала результатом спроб армії Союзу повернути ініціативу у боротьбі проти меншої, але більш агресивної армії Лі. Бернсайд був призначений командувачем армії Потомак у листопаді, замінивши генерал -майора Джорджа Б. Макклеллана. Хоча Макклеллан зупинив Лі в битві при Антиетамі у вересні, президент Авраам Лінкольн вважав, що йому не вистачає рішучості, він не переслідував і не знищував армію Лі в Меріленді, а також витрачав зайвий час на реорганізацію та переобладнання своєї армії після великих битв.\nБернсайд, у відповідь на пропозиції Лінкольна та генерал-майора генерал-майора Генріха В. Галлека, запланував наступ на пізню осінь, і повідомив свій план Галлеку 9 листопада. План спирався на швидкий рух та обман. Він збирався зосередити свою армію поблизу Уоррентона, вдаючи рух на Будинку суду Калпепера, Будинку Оранжевого суду або Гордонсвіллі. Тоді він швидко перемістив свою армію на південний схід і перетнув річку Раппаханок до Фредеріксбурга, сподіваючись, що Роберт Е. Лі буде сидіти нерухомо, незрозуміло щодо намірів Бернсайда, тоді як Армія Союзу зробила швидкий рух проти Річмонда на південь вздовж Річмонда, Фредеріксбурга та Потомацька залізниця з Фредеріксбурга. Бернсайд вибрав цей план, оскільки був стурбований тим, що якщо він рухатиметься безпосередньо на південь від Уоррентона, він буде підданий фланговій атаці з боку генерал -лейтенанта Томаса Дж. "Стонуолла" Джексона, корпус якого перебував на той час у долині Шенандоа на південь від Вінчестера. Він також вважав, що Помаранчева та Олександрійська залізниці будуть неадекватною лінією постачання. Поки Бернсайд почав збирати базу постачання у Фалмуті, поблизу Фредеріксбурга, адміністрація Лінкольна розгорнула тривалу дискусію про мудрість його плану. Зрештою Лінкольн схвалив, але попередив його рухатися з великою швидкістю, безумовно, сумніваючись, що Лі буде співпрацювати так, як передбачав Бернсайд.\nВтрати, понесені кожною армією, чітко продемонстрували, наскільки катастрофічною була тактика армії Союзу, і через місяць Бернсайд був звільнений від команди, після принизливого провалу його "Маршу грязі". Армія Союзу зазнала 12 653 втрат (1 284 убитими, 9600 пораненими, 1769 полоненими/зниклими безвісти). Смертельно поранено двох союзних генералів: Брига. Рід. Джордж Д. Баярд та Конрад Ф. Джексон. Армія Конфедерації втратила 5377 (608 убитих, 4116 поранених, 653 полонених/зниклих безвісти), більшість з них під час ранніх боїв на фронті Джексона. Конфедерація Бриг. Рід. Макссі Грегг та Т. Р. Р. Кобб були смертельно поранені.\nГоловні історичні постаті: Амвросій Е. Бернсайд, Едвін В. Самнер, Джозеф Гукер, Вільям Б. Франклін, Роберт Е. Лі, Джеймс Лонгстріт, Томас Джексон, Дж. Е. Б. Стюарт\nБитва під Геттісбургом відбулася 1–3 липня 1863 р. У місті Геттісберг, штат Пенсільванія та навколо нього. Це була битва з найбільшою кількістю жертв у Громадянській війні в США і часто описується як поворотний момент війни. Армія Потомаку генерал -майора Союзу Джорджа Гордона Мейда перемогла атаки армії Північної Вірджинії генерала Конфедерації Роберта Е. Лі, припинивши вторгнення Лі на Північ.\nПісля успіху в Кансллорсвіллі в травні 1863 року Лі повів свою армію через долину Шенандоа, щоб розпочати своє друге вторгнення на Північ - кампанію Геттісбург. Він мав намір перемістити фокус літньої кампанії з спустошеної війною північної Вірджинії і сподівався вплинути на політиків Північної Європи, щоб вони відмовились від судового переслідування війни, проникнувши аж до Гаррісбурга, Пенсільванії чи навіть Філадельфії. Під керівництвом президента Авраама Лінкольна генерал -майор Джозеф Хукер перемістив свою армію в погоню, але лише за три дні до битви був звільнений і замінений на нього Мід.\nОбидві армії почали зіткнення в Геттісбурзі 1 липня 1863 р., Коли Лі терміново сконцентрував там свої сили. Низькі хребти на північний захід від міста спочатку захищала кавалерійська дивізія Союзу, яка незабаром була посилена двома корпусами союзної піхоти. Однак два великі корпуси Конфедерації напали на них з північного заходу та півночі, зруйнувавши поспішно розвинуті лінії Союзу, відправивши захисників відступати вулицями міста на пагорби на південь.\nНа другий день битви більшість обох армій зібралися. Лінія Союзу була викладена в оборонному формуванні, що нагадує риболовний гачок. Лі здійснив сильний штурм лівого флангу Союзу, і запеклі бої розгорілися біля Літл Раунд Топ, Пшеничного поля, Диявольського лігва та Персикового саду. Праворуч від Союзу демонстрації переросли в повномасштабні напади на Калпс-Хілл і Цвинтарний пагорб. По всьому полю бою, незважаючи на значні втрати, захисники Союзу тримали свої черги.\nНа третій день битви, 3 липня, на Калп -Хіллсі відновились бойові дії, а на схід і південь розгорілися кінні бої, але головною подією став драматичний штурм піхоти 12 500 конфедератів проти центру лінії Союзу на Хребті кладовища, відомого. як звинувачення Пікетта. Обстріл був відбитий вогнепальною і артилерійською стрільбою Союзу, завдавши величезних втрат армії Конфедерації. Лі повів свою армію на мучильне відступ назад до Вірджинії. В результаті триденної битви загинуло від 46 000 до 51 000 американців. Того листопада президент Лінкольн використав церемонію посвячення на Геттісбурзькому національному кладовищі, щоб вшанувати загиблих та переосмислити мету війни у своїй історичній Геттісбурзькій промові.\nОбидві армії зазнали від 46 000 до 51 000 жертв. Втрати профспілок склали 23 055 (3155 вбитих, 14 531 поранених, 5 369 полонених або зниклих безвісти), тоді як жертв Конфедерації було 23 231 (4 708 вбитих, 12 693 поранених, 5830 полонених чи зниклих безвісти). Майже третина генерал -офіцерів Лі були вбиті, поранені або потрапили в полон. За всю кампанію жертви з обох сторін склали 57 225 осіб.\nГоловні історичні постаті: Джордж Г. Мід, Роберт Е. Лі, Джозеф Гукер, Джеймс Лонгстріт, Річард С. Евелл, А. П. Хілл, Дж. Е. Б. Стюарт, Дж. Джонстон Петтігрю, Генрі Хет, Джон Бафорд, Джон Ф. Рейнольдс, Абнер Даблдей, Вільям Дорсі Пендер, Вінфілд С. Хенкок, Джордж Пікетт, Джон Белл Гуд, Лафайєт Маклаус, Джошуа Л. Чемберлен, Джордж Армстронг Кастер, Льюїс А. Армістед\n«Похід Шермана до моря»-так зазвичай називають кампанію «Саванна», проведену по всій Грузії протягом листопада-грудня 1864 р. Генерал-майором Вільямом Текумсе Шерманом з армії Союзу під час громадянської війни в США. Кампанія розпочалася з того, що війська Шермана покинули захоплене місто Атланта, штат Джорджія, 15 листопада і закінчилися захопленням порту Саванна 21 грудня. Вона завдала значної шкоди, особливо промисловості та інфраструктурі (згідно з доктриною тотальної війни) , а також до цивільного майна. Військовий історик писав, що Шерман “кинув виклик військовим принципам, діючи глибоко на території противника і без ліній постачання чи зв’язку. Він знищив значну частину потенціалу та психології Півдня для ведення війни ».\nГоловні історичні постаті: Вільям Текумсе Шерман, Улісс С. Грант, Роберт Е. Лі, Джон Белл Гуд, Джордж Х. Томас\n2 квітня до Річмонда дійшло повідомлення, що лінії в Петербурзі обірвалися. Річмонд доведеться евакуювати. Наступного дня Лінкольн зміг відвідати Річмонд. 7 квітня оточена (і голодна) армія Лі була змушена капітулювати.\nКінець прийшов швидко, коли лінії в Петербурзі обірвалися, це змусило і Петербург, і Річмонд впали. Джефферсон Девіс був у церкві, коли йому надійшло повідомлення- він побілів, Лі повідомив йому, що Річмонд доведеться евакуювати.\nНаступного дня президент Лінкольн, який відвідав Гранта, зміг відвідати Петербург. Він заявив адміралу Девіду Портеру: «Слава Богу, я дожив до цього. Мені здається, що я чотири роки мріяв жахливий сон, а тепер кошмар пройшов, я хочу побачити Річмонд ». Портер зобов’язався і наступного дня відвіз Лінкольна в річку до Річмонда. Там під охороною 10 моряків він пробрався вулицями до офісу Джефферсона Девіса. Його, як кажуть, одна старенька кричала: «Я знаю, що я живий, бо бачив отця Авраама і відчував його».\nТим часом Грант та армія переслідували Лі. 6 квітня біля потоку під назвою Сейлерс -Крік було захоплено 6000 конфедератів. Нарешті, вранці 9 квітня, Лі та його голодні люди опинилися в оточенні п'ятикратної кількості солдатів Союзу. У Лі не було вибору- на церемонії в будинку суду Аппоматтокс він здав армію Північної Вірджинії, тим самим фактично покінчивши з найжахливішою війною в історії Америки.\nГоловні історичні постаті: Улісс С. Грант, Роберт Е Лі\nУвечері 14 квітня 1865 р., Коли відвідував спеціальний спектакль комедії «Наш американський двоюрідний брат», Президент Авраам Лінкольн був застрелений. Цієї ночі з ним у театрі Форда були його дружина, Мері Тодд Лінкольн, двадцятивосьмирічний офіцер на ім’я майор Генрі Р.Ретбоун, і наречена Ратбона, Клара Харріс. Після того, як п’єса тривала, постать із витягнутим пістолетом деррингера ступила до президентської ложі, прицілилася і вистрілила. Президент кинувся вперед.\nВбивця, Джон Вілкс Бут, кинув пістолет і помахав кинджалом. Ратбоун кинувся на нього і, хоч і розрізав руку, змусив вбивцю зійти на перила. Бут зістрибнув з балкона і схопив шпору лівого черевика на прапорі, перекинутому через рейку, і зламав кістку в нозі при приземленні. Хоча він був поранений, він кинувся через задні двері і зник уночі на конях.\nЛікар із глядачів негайно піднявся наверх до скриньки. Куля потрапила через ліве вухо Лінкольна і потрапила за його праве око. Він був паралізований і ледь дихав. Його перенесли через Десяту вулицю, до пансіонату навпроти театру, але лікарі не впоралися з усіма зусиллями. Через дев’ять годин, о 7:22 ранку 15 квітня, Лінкольн помер.\nМайже в ту ж мить Бут здійснив смертельний постріл, його спільник Льюїс Пейн напав на держсекретаря Лінкольна Вільяма Генрі Сьюарда. Сьюард лежав у ліжку, одужуючи після аварії на кареті. Пейн увійшов до особняка, стверджуючи, що отримав ліки від лікаря секретаря. Сина Сьюарда, Фредеріка, жорстоко побили, намагаючись утримати Пейна від дверей батька. Пейн двічі перерізав горло секретарю, а потім пробився повз сина Сьюарда Августа, ветерана корпусу лікарні та посланця Держдепу.\nПейн втік у ніч, вважаючи свою справу завершеною. Однак металевий хірургічний нашийник врятував Сьюарда від впевненої смерті. Секретар прожив ще сім років, протягом яких він утримував своє місце в адміністрації Джонсона і викупив Аляску у Росії в 1867 році.\nОкрім Бута, принаймні чотири змовники були причетні до хаосу. Бута застрелили і схопили, ховаючись у сараї поблизу Боулінг-Грін, штат Вірджинія, і помер пізніше того ж дня, 26 квітня 1865 р. Четверо співучасників, Пейн, Джордж Ацеродт, Девід Герольд та Мері Суррат, були повішені на шибениці. Старої пенітенціарної установи, на місці теперішнього форту Макнейр, 7 липня 1865 р.\nГоловні історичні постаті: Авраам Лінкольн, Джон Вілкс Бут, Генрі Р. Ретбоун, Мері Тодд Лінкольн, Льюїс Пейн, Вільям Генрі Сьюард\nПодивіться відео: 2 минуты назад! Сенсационное заявление США по Крыму повергло Украину в страшную панику! (Грудень 2021).\nCopyright 2021 \_ Громадянська війна в Америці: 1865 рік...


Допомога літнім людям з хворобою Паркінсона • Дом престарелых Забота\nДопомога літнім людям з хворобою Паркінсона\nХвороба Паркінсона-одне з найважчих захворювань, що вражають організм, а по суті людський мозок. Хвороба Паркінсона прогресує поетапно і починає створювати проблеми в повсякденній діяльності. Хворому важко встати з ліжка, одягнутися, вмитися і приготувати їжу. Ознаки хвороби Паркінсона зачіпають не тільки самого пацієнта, але і його сім’ю, особливо тих, хто за ним доглядає.\nХвороба Паркінсона-прогресуюче захворювання головного мозку. Розвиток захворювання триває довгі місяці і роки, протягом яких нервові клітини безповоротно пошкоджуються. Це одне з найпоширеніших дегенеративних захворювань нервової системи, що виявляється тремтінням кінцівок і порушеннями мови. Найбільш характерним симптомом є втрата клітин чорної субстанції і зниження концентрації дофаміну приблизно до 20 відсотків від нормальних значень. Наприклад, писати, застібати гудзики, приймати їжу пацієнтові стає все важче. Зазвичай захворювання вражає літніх людей у віці від 50 до 60 років, і частота його збільшується з віком. Точна причина невідома.\nЯк виникає хвороба Паркінсона? Однозначної відповіді на це питання немає, тому що причина виникнення досі невідома. Хвороба вражає підкіркові ядра мозку, в яких виснажується дофамін, і діє як передавач. Хоча причини невідомі, більшість випадків має генетичний фон.\nХвороба Паркінсона є найбільш поширеною формою захворювання нервової системи і набагато частіше діагностується у чоловіків у віці від 50 до 60 років. Іноді ознаки хвороби Паркінсона можуть проявлятися вже в 20-річному віці. Лікування хвороби Паркінсона і реабілітацію необхідно починати відразу після визначення діагнозу.\nПершим і найбільш характерною ознакою є тремор, який найчастіше починається на одній кінцівці. Запущена стадія захворювання проявляється набагато серйозніше, наприклад, уповільненням моторики. Повільна мова і порушення, пов’язані з мімікою, також є типовими симптомами.\nПацієнт знаходиться в зігнутому положенні і характеризується напругою м’язів. Досить частим симптомом, супроводжуючим це захворювання, є мікрографія. Характеризується тим, що під час письма створюється враження, що букви стають менше. Не слід забувати про слинотечу і нападоподібному потовиділенні. Люди похилого віку також страждають від розумової відсталості, яка, поряд з розвитком хвороби, може привести до появи деменції.\nДіагноз хвороби Паркінсона має свої особливі критерії. В першу чергу необхідно визначити, чи прогресують симптоми захворювання, а додатково підтвердити наявність ригідності м’язів, тремору і акінезії. Ці критерії допускають наявність хвороби Паркінсона, але для достовірного діагнозу вищевказані симптоми повинні вказувати на зміни в головному мозку. Лікування хвороби Паркінсона відбувається медикаментозно.\nНа жаль, незважаючи на безліч досліджень, відповісти на це питання все ще складно. В першу чергу на захворювання впливають генні мутації, що відбуваються в організмі людини з роками. Ризик розвитку хвороби збільшується, якщо в сім’ї є хтось, хто хворий або хворів хворобою Паркінсона. Крім генетичних факторів не можна виключити і фактори навколишнього середовища, згубно впливають на нервову систему людини. Тому по можливості уникайте токсичних хімікатів, нездорової дієти, стимуляторів, стресу і малорухливого способу життя. Гіпертонія також є важливим фактором ризику, тому варто обмежити вживання солі і частіше зосередитися на правильно підібраною фізичної активності.\nДогляд за хворими з хворобою Паркінсона в будинку для престарілих”Турбота”\nУ міру прогресування хвороби у людей з хворобою Паркінсона з’являється все більше і більше труднощів в повсякденних ситуаціях, таких як одягання, прийом їжі, а потім навіть можливість встати з ліжка або стільця. Особи, які здійснюють догляд в будинку престарілих “Турбота” знають, що з часом пацієнтам буде потрібно більше уваги. Хворій людині знадобиться допомога в щоденній гігієні. Співробітники готові до того, що кожному маленькому руху, наприклад, вставання з ліжка, буде передувати прохання про допомогу. Буде потрібно також підтримка під час їжі.\nБезсоння-часта проблема, що виникає у хворих. В цьому випадку необхідно виключити фактори, що впливають на порушення сну. Рекомендується подбати про становище літньої людини під час сну, а також про навколишнє середовище, де він спить. Повинна бути забезпечена відповідна температура навколишнього середовища і приглушене світло. Важливо забезпечити тишу і спокій. У виняткових випадках може допомогти візит штатного психолога.\nКожна людина, що здійснює догляд, повинен розуміти, що догляд за літньою людиною з хворобою Паркінсона – непросте заняття. Основна причина такої ситуації-незворотний і прогресуючий характер захворювання, пов’язаний з деградацією нервових клітин головного мозку. Лікування хвороби Паркінсона засноване не тільки на прийомі ліків, але і на правильному підході до хворого. Робота з таким підопічним вимагає не тільки фізичної підтримки в повсякденних справах, а й вміння розуміти, втішати і морально підтримувати у важкі моменти.\nПредыдущаяАтеросклероз у літніх людей\nСледующаяЯк себе вести, якщо у літнього деменція