Учебное пособие: Мікроекономіка - BestReferat.ru\nУчебное пособие: Мікроекономіка\nТип: учебное пособие Добавлен 20:54:42 14 февраля 2008 Похожие работы\nтема №1. предмет мікроекономіки..................................................4\nтема №2. Основи теорії попиту та пропозиції........................10\nтема №3. Еластичність попиту та пропозиції..........................18\nтема №4. основи теорії поведінки споживача в\nтема №5. ординалістська теорія поведінки споживача....25\nтема №6. моделювання поведінки споживача на\nтема №7. мікроекономічна модель підприємства................38\nтема №8. Витрати і результати виробництва.\nтема №9. ринок досконалої конкуренції......................................52\nтема № 10. фірма на ринку досконалої конкуренції..............55\nтема №11. конкурентна фірма в\nтема №12. монопольний ринок...........................................................63\nтема №13. монопольна влада та\nантимонопольна політика держави.............................................69.\nтема №14. олігополія............................................................................... 76\nтема №15. монополістична конкуренція.................................... 83\nтема №16. загальна характеристика факторних ринків... 87\nтема №17. ринок праці. ринок капіталу та природних ресурсів............................................................................. ..............................90\nтема №18. загальна рівновага та зовнішні ефекти................97\nТема 1 Предмет мікроекономіки.\nЛітература: [ 1, c. 3-17], [2, c.7-18], [4, c. 3-14].\n1.1 Предмет мікроекономіки. Мікроекономіка в системі економічних наук.\nМікроекономіка – це наука, яка вивчає поведінку індивідуальної економічної одиниці. Мікроекономіка являється розділом економічної теорії. Як економічна наука мікроекономіка шукає відповіді на основні запитання, які постають перед будь-якою економічною системою – підприємцем, приватною фірмою чи державним підприємством.\nПідприємства(фірми) . До них належать господарства, що займаються споживанням ресурсів і виробляють товари (чи надають послуги) для отримання прибутку. При цьому підприємство самостійно приймає рішення для придбання ресурсів, про випуск товарів, про ціни на ринку збуту і керується метою максимізації прибутку.\nРезультатом виробничої діяльності в мікроекономіці є товар (матеріальна річ чи послуга). Кількісно його можна виразити за допомогою натуральних показників або у вартісному виразі.\n1.2 Методи мікроекономічного аналізу\nДля вивчення мікроекономічних процесів використовуються загальнонаукові та спеціальні методи, серед яких значне місце належить функціональному аналізу. При здійснені функціонального аналізу мікроекономічного процесу виділяється характерна риса і проводиться пошук факторів, що впливають на визначену рису. Важливе значення при вивченні мікроекономічних процесів, як соціально – економічно спрямованих процесів, має використання кількісного і якісного аналізів на основі математичних методів. Основним інструментарієм в мікроекономіці є використання методів абстрагування та моделювання.\nДругий тип моделей (моделі ринкової рівноваги ) використовуються при дослідженні взаємовідносин між економічними агентами. Звичайно припускається, що система перебуває в рівновазі, якщо взаємодіючі сили збалансовані й відсутні внутрішні імпульси до порушення балансу. Моделі ринкової рівноваги – частковий випадок більш широкого і загального класу моделей економічної взаємодії ринкових агентів.\nТаким чином, мікроекономіка вирішує як позитивні, так і нормативні проблеми. Позитивні проблеми пов’язані з аналізом і прогнозуванням, нормативні – з плануванням діяльності підприємства чи галузі.\n1.3 Обмеженість ресурсів та безмежність потреб Проблема вибору\nВиробництво виникло, існує і розвивається задля задоволення різноманітних людських потреб.\nПроте можливості виробництва у задоволенні потреб наштовхуються на обмеженість виробничих ресурсів – праці; капіталу; природних ресурсів, підприємницьких здібностей. Всі ресурси існують в обмеженій кількості. Наша планета містить обмежений запас ресурсів, які можна використати для виробництва життєвих благ, насамперед – природних ресурсів. Але обмеженими є трудові ресурси (праця), інвестиційні (капітал), підприємницькі ресурси. Повсюди діє закон обмеженості ресурсів виробництва. Це створює проблему економії виробничих ресурсів.\nКожна людина, сім’я, підприємство, держава повинні вирішувати, які потреби потрібно задовольняти насамперед. Одні і ті ж обмежені ресурси можна використовувати у виробництві для задоволення різних потреб, тобто ресурси є альтернативними. Це і вирішує проблему економічного вибору.\nОтже, суть проблеми вибору в тому, що якщо кожен виробничий фактор, який використовується для задоволення різноманітних людських потреб, обмежений, то завжди існує проблема альтернативності його використання і пошуку найкращого поєднання факторів виробництва.\nПроблема економічного вибору і альтернативності витрат виробничих факторів народжують проблему використання виробничих можливостей окремого підприємства.\nВиробничі можливості визначаються кількістю альтернативних виробничих ресурсів та доцільного і ефективного використання. Та кількість їх визначається дією закону обмеженості ресурсів, що графічно втілюється в кривій виробничих можливостей (кривій трансформації виробництва): „переключенні” альтернативних ресурсів із виробництва одних благ на створення інших.\n0 Д Товар Х\nХВ ХС ХД\nРис. 1.1.Крива виробничих можливостей фірми.\nЯкщо всі виробничі можливості (грошова вартість витрат на засоби і предмети праці, робочу силу, тощо)фірма витратить на виробництво товару Х , то вона одержить кількість ХД цього товару (точка Д). А якщо всі виробничі можливості фірма витратить на виробництво товару У, то вона зможе одержати УА цього товару (точка А).\nІснує багато варіантів (зокрема точки В і С) використання виробничих можливостей, кожний з яких дозволяє виробляти максимально можливий обсяг обох видів товарів (послуг).\nЕкономічна суть трансформації полягає в тому, що фірма здійснює економічний вибір шляхом перерозподілу альтернативних ресурсів між виробництвом товарів Х і У. Функціонування фірми (галузі) на межі своїх виробничих можливостей свідчить про ефективність її виробництва.\nЛітература: [ 1, c. 53-58], [2, c. 61-78], [4, c. 21-26].\nРинкові операції базуються на трьох основних явищах: попиті, на який впливає поведінка споживача, пропозиції, створюваній фірмами-виробниками, і ціні. Тому розглянемо моделі попиту та пропозиції.\n2.1 Поняття попиту. Функція попиту.\nВплив цінових і нецінових факторів на попит\nПоняття „попит” використовують для позначення бажання і здатності споживачів купувати товари. Бажання покупців придбати той чи інший товар залежить від різних факторів: від ціни даного товару Р, від ціни інших товарів (РА , РВ , ...), від доходів покупців І, від смаків споживачів та їхніх переваг.\nЗалежність величини попиту від факторів, що її визначають, називають в економіці функцією попиту.\nQD =f (P, PA , PB , ..., I, Z, N, W, E) (2.1)\nP, PA , PB , ... - ціни відповідно на даний товар, товари-замінники і супутні товари;\nE – очікування споживачів.\nЯкщо зробити допущення, що всі фактори незмінні, крім ціни, то функція попиту має вид\nQD =f (P) (2.2)\n- таблиці (сітка споживача);\n- графіка, побудованого по даних сітки;\n- математичної (аналітичної) функції.\nСітка попиту споживача. Таблиця 2.1\nВиберемо систему координат, в якій по осі Х відкладемо обсяг товару, Q, а по осі У – ціну товару Р. Використаємо дані сітки споживача і побудуємо криві попиту.\n2 d1 d2 d3 D\n10 20 30 40 50 60 70 80 90 Q,обсяг продукції\nРис. 2.1. Індивідуальний і ринковий попит.\nКрива попиту може мати вигляд прямої. Для будь-якої прямої нахил її до осі Х показує закономірність зміни величини Q від зміни величини Р:\nВ цьому випадку функція QD =f (P) має вигляд:\nПри змінних нецінових факторів (всіх інших, крім ціни) змінюється попит на товар. Це приводить до зміщення лінії попиту вправо (при збільшенні попиту) або вліво (при зменшенні попиту) (Рис.2.3, б).\nРис. 2.3 Зміна попиту і зміна величини попиту.\n2.2 Поняття пропозиції. Функція пропозиції. Фактори, що впливають на пропозицію\nПоняття „пропозиція” означає бажання і здатність продавців надати товари в певній кількості для реалізації на ринку.\nQD =f (P, PA , PB , ..., С, Т, N, E) (2.4)\nP, PA , PB , ... - ціни даного та інших товарів;\nПропозиція товару. Таблиця 2.2\nОбсяг товару QS , шт.\n2) аналітичним: QS =а+в·Р (2.5)\nР S Р S2 S1\nРис. 2.5. Зміна обсягу пропозиції (а) і зміна пропозиції під дією цінових і нецінових факторів\n2.3 Взаємодія попиту і пропозиції.\nРинкова рівновага. Рівноважна ціна\nРинкова рівновага існує тоді, коли немає тенденції до зміни ринкової ціни чи кількості товарів, які продаються. Якщо ринок перебуває в рівновазі, ціна товару така, що кількість товару, яку споживачі хочуть придбати, точно збігаються з кількістю товару, яку продавці хочуть запропонувати.\nРис.2.6. Рівновага на ринку.\nЛінія D є графічним зображенням функції попиту від ціни; лінія S – функція пропозицій від ціни. Координатами точки Е є рівноважна ціна РЕ і рівноважний обсяг QЕ . В цій точці досягається рівність:\nQЕ = QD = Q S ,\nР1 А1 надлишок товару В1\nРЕ вектор ціни\nЕ точка рівноваги\nР2 А В вектор ціни\nдефіцит товару D\nРинкова рівновага , коли попит збігається з пропозицією при визначеному рівні цін, є короткотривалим, так як проходить постійне балансування попиту і пропозиції біля точки рівноваги. На практиці ціна рівноваги встановлюється як загальне для попиту і пропозиції середнє значення ціни деякого товару. Значення ціни на ринку завдяки незбалансованості попиту і пропозиції являється рухомою величиною.\nПротилежна позиція, яка характерна для надлишку товарів, це перевищення пропозиції над попитом. Пануючим фактором зміни ціни товару являється перенасичення ринку товарами того виду, який не знаходить збут. Цінова конкуренція продавців цього товару веде до зниження ціни. В обох випадках (дефіцит чи надлишок товару) вектор коливання цін направлений до точки рівноваги, в якій встановлюється тимчасова збалансованість попиту і пропозиції, а ціна приймає значення рівноважної ціни. Таке постійне коливання ціни товару навколо ціни рівноваги обумовлене інерційністю в тенденціях зміни ринкового відношення попиту і пропозиції. Воно являється необхідною передумовою дії ринкового механізму підтримання економічних пропорцій, встановлення динамічної збалансованості виробництва і споживання.\nТочка рівноваги характеризує рівень цін, який по своїй величині найбільш відповідає суспільно необхідним нормальним умовам виробництва деякого товару з однієї сторони і споживання цього товару-з іншої.\nТема 3 . Еластичність попиту і пропозиції\n1.Поняття еластичності. Цінова еластичність попиту.\n3. Еластичність попиту за доходом.\n4. Еластичність пропозиції.\nЛітература: [ 1, c. 79-86], [2, c.58-63 ], [4, c.26-40].\n3.1 Поняття еластичності. Цінова еластичність попиту\nПри аналізі попиту споживачів і продавців товару часто цікавить не його абсолютний обсяг, а зміни його у відповідь на зміну цінових чи нецінових факторів, тобто його чутливість або еластичність функцій попиту.\nЕластичність – це відношення відносного приросту функції до відносного приросту незалежної величини.\nЕластичність попиту за ціною характеризує відносну зміну попиту на деякий товар залежно від зміни ціни. Коефіцієнт еластичності попиту за ціною дорівнює відносній зміні величини попиту при певній відносній зміні ціни на товар. Визначається коефіцієнт еластичності за ціною по формулі:\nякщо зміни ціни значні (>10%), використовується формула:\nякщо крива попиту задана лінійною функцією (Q=a-b·P), то\nЯк правило, коефіцієнт еластичності є від’ємною величиною. Тому для практичного використання беруть Ed в абсолютних одиницях |Ed |.\nОскільки коефіцієнт еластичності – це певне число, яке показує відносну реакцію величини попиту споживача на відносну зміну власної ціни товару, то діапазон еластичності змінюється від 0 до нескінченності.\nЯкщо Ed =0, попит абсолютно нееластичний: жодна зміна ціни не впливає на обсяг попиту. Якщо |Ed |=∞, попит абсолютно еластичний, тобто, при незмінній ціні покупець бажає і може купити будь-яку кількість товару.\nМіж цими двома екстремальними коефіцієнтами цінової еластичності лежать три проміжні вияви еластичності:\nпри |Ed |>1 - попит еластичний;\nпри |Ed |<1 - попит нееластичний;\nпри |Ed |=1 - попит має одиничну еластичність.\nEd =0 |Ed |<1\nРис.3.1. Криві попиту з різними видами еластичності.\nНеобхідно чітко усвідомити, що чим еластичніший попит, тим чутливіші споживачі до змін ринкової ціни товару. І навпаки, чим менш еластичний попит, тим менш чутливі споживачі до коливань ціни товару.\n3.2 Перехресна еластичність попиту\nЕластичність попиту може змінюватись. Залежить вона в першу чергу від наявності товарів – замінників. Важливим поняттям є поняття перехресної еластичності.\nПерехресні еластичність попиту за ціною характеризує відносну зміну обсягу попиту на один товар від зміни ціни іншого:\nВеличина перехресної еластичності попиту може бути позитивною, негативною і нульовою.\nПри Еху >0, то товари Х і У являються взаємозамінними (наприклад, різні види палива)\nПри Еху <0, то товари називають супутніми (наприклад, автомобілі та бензин).\nЯкщо Еху =0, то такі товари називаються незалежними, підвищення ціни на один з них не впливає на попит другого (наприклад, цукор і цемент).\nЕластичність на різні товари залежить від різноманітності можливостей (напрямів) використання даного товару. Чим різноманітніші ці можливості, тим вища еластичність (наприклад, попит на універсальне обладнання більш еластичний, ніж на спеціалізоване).\nЕластичність залежить від ступеня насиченості потреб. Наприклад, якщо майже всі сім’ї уже мають хоча б один холодильник, невелике зниження ринкової ціни суттєво не позначиться на обсягу попиту і продаж. Але на початковій стадії (наприклад, комп’ютери), відносно невелике зниження ціни може зумовити значне збільшення попиту на них.\nЕластичність попиту залежить від фактора часу. Попит більш еластичніший в довгому періоді, ніж в короткому, тому що потрібний час для пристосування на зміну цін.\n3.3 Еластичність попиту за доходом\nВажливим є аналіз зміни попиту на товари при зміні доходу споживачів.\nЕластичність попиту за доходом характеризує відносну зміну попиту на будь-який товар при зміні доходу споживача.\nКоефіцієнт еластичності попиту за доходом вимірюється як відношення відносної зміни попиту на товар до відносної зміни грошового доходу споживача:\nЯкщо ЕІ <0, то товар є низькоякісним, збільшення доходу супроводжується зниженням попиту на цей товар (наприклад, кісточкові супові набори).\nЯкщо ЕІ =0, попит товару не реагує на зміну доходу (наприклад, до таких товарів відноситься кухонна сіль).\nЯкщо ЕІ >0, товар називають нормальним, із зростанням доходу споживання його збільшується.\nНормальні товари розділяються на три групи :\nЕІ >0, але ЕІ <1 - товари першої необхідності; попит на них зростає повільніше, ніж зростає доход;\nЕІ =1 – товари другої черги необхідності; попит на них зростає в міру зростання доходу;\nЕІ >1 – предмети розкоші; попит на які випереджає зростання доходів і тому немає межі насичення.\n3.4 Еластичність пропозиції\nКрива графіка пропозиції має тенденцію до зростання : з підвищенням ціни збільшується кількісний обсяг пропозиції.\nЕластичність пропозиції визначається із залежності:\nІз залежності (3.7) видно, що еластичність пропозиції тим більша, чим більше крива пропозицій наближається до горизонтальної лінії, і тим менша, чим більше крива пропозиції наближається до вертикальної лінії (Рис.3.2)\nР S2 (ЕS =0)\nS3 (ЕS >1)\nS1 (ЕS =∞)\nS5 (ЕS =1) S4 (ЕS < 1)\nРис.3.2 Еластичність пропозиції.\nЦінова еластичність змінюється від 0 до нескінченості:\n- пропозиція абсолютно еластична при ЕS =∞\n- пропозиція еластична при ЕS >1;\n- пропозиція нееластична при 0< ЕS < 1;\n- пропозиція має одиничну еластичність при ЕS =1.\nІз графіка (Рис.3.2) видно, що для лінійних функцій пропозиції\n- лінія , яка горизонтальна осі Х має абсолютну еластичність;\n- лінія, яка перетинає вісь У, еластична за будь-яких цін;\n- лінія, яка проходить через початок координат, має одиничну еластичність;\n- лінія, яка перетинає вісь Х, нееластична при будь-якому значенні цін;\n- лінія, паралельна осі У, має абсолютну нееластичність.\nЦінова еластичність для нелінійної кривої пропозиції в будь-якій точці може бути виведена шляхом проведення дотичної до точки і виявлення того, яку вісь перетинає ця дотична (Рис.3.3)\nА2 (0< ЕS < 1)\nА1 (ЕS >1)\nРис.3.3 – Нелінійна крива пропозиції.\nТема 4. Основи теорії поведінки споживача в ринкових умовах\n1. Корисність товару як економічна категорія.\n2. Функція корисності. Поняття загальної корисності та граничної корисності.\n3. Закон спадної граничної корисності. Правило максимізації корисності.\nЛітература: [ 1, c.22-35], [2, c.22-33], [4, c.].\n4.1 Корисність товару як економічна категорія\nКорисність в мікроекономіці розглядається як характеристика задоволеності споживача (чи досягнутого ним добробуту) при споживані певних товарів чи послуг.\nЯкщо припустити, що раціональний споживач не тільки визнає той факт, що для нього корисність даного блага більша чи менша від корисності іншого блага, але і вказує, на скільки більша, фіксуючи величину перевищення, то такий варіант вимірювання корисності називається кардиналізмом (теорія, яка вивчає такий підхід споживача до вибору благ, називається кардиналістською).\n4.2 Функція корисності .\nПоняття загальної корисності та граничної корисності\nПереваги споживача можуть бути виражені неперервною функцією корисності, яка є відношенням між обсягами благ, що споживаються, і рівнем добробуту ( ступенем задоволеності, рівнем корисності), який досягається при цьому споживанні . Функція корисності має вигляд :\nU = f ( X1 , X2 , X3 ….Xn ) ( 4.1 )\nЗалежність загальної (сукупної) корисності від кількості благ, що споживаються можна виразитити графічно (рис 4.1)\nРис. 4.1 Сукупна корисність Рис. 4.2 Гранична корисність\nДля визначення додаткової корисності, яка додається кожною окремою одиницею (порцією) товару, вводиться поняття граничної корисності:\nMU = = (4.2).\nГранична корисність – це збільшення (зменшення) даного рівня корисності при споживанні кожної слідуючої одиниці блага.\n4.3 Закон спадної граничної корисності.\nГранична корисність будь-якого даного виду благ зменшується в міру збільшення кількості даного виду благ, що споживається (при змінних кількостях споживання інших благ).\n2. Крива байдужості. Гранична норма заміщення.\n3. Бюджетна лінія. Бюджетне обмеження та можливості споживача.\n4. Оптимум споживача як модель раціонального споживчого вибору.\nЛітература: [ 1, c.35-48], [2, c.34-40], [4, c. 45-59].\n5.1 Система переваг споживача\nПереваги споживача можна (згідно ординалістської теорії) умовно визначити порядковими номерами, які нібито присвоєні споживачем певним наборам, що мають різні кількості чи різні назви товарів чи послуг. Практика засвідчує, що всі блага споживаються не відокремлено, а разом з іншими, тобто в певних комплектах, наборах.\nАксіома повної впорядкованості переваг: споживач завжди може сказати, як він ставиться до наборів благ, що порівнюються. Інакше кажучи, що для будь-яких наборів А і В в певній ситуації споживач може визначити своє ставлення до них: або А >B, або А < В, або А = В.\nАксіома транзитивності переваг: переваги споживача послідовні. Тобто, якщо А >B, а В >С, то завжди А > С. Із ранжування наборів випливає, що А дає більше задоволення, ніж В. Аналогічно В дає більше задоволення, ніж С. Отже А повинно дати більше задоволення, ніж С.\n= ; або = (5.2)\n5.2 Крива байдужості. Гранична норма заміщення\nВідкладемо ці точки на графіку і з’єднаємо їх плавною лінією.\nРис. 5.1 Крива байдужості.\nКриві байдужості, що більш віддалені від точки координат, мають більший рівень корисності і більш привабливі для споживача.\nКарта байдужості – сукупність\nкривих байдужості, що відповідають\nусім можливим рівням корисності для\nU зображенням шкали переваг споживача\nU2 Карта байдужості є графічним\nU1 зображенням шкали переваг\nРис. 5.2. Карта кривих байдужості. можна говорити про переваги\nі смаки конкретного споживача.\n5.3 Бюджетна лінія. Бюджетне обмеження та можливості спoживача.\nБюджетне обмеження показує всі комбінації товарів, які можуть бути придбані споживачем за даного доходу і даних цін. Бюджетне обмеження споживача можна записати у формі такого рівняння:\nІ = Рх * Х + Ру * У , ( 5.5 )\nY = - * X ( 5.6 )\nРис 5.4 Бюджетна лінія.\nТочки перетину бюджетної лінії з осями координат Х і І визначаються відповідно відношенням : та . Нахил бюджетної лінії дорівнює: - Якщо ціни на товар змінюються то відповідно змінюється нахил бюджетної лінії :\nУ а ) У б)\nРис 5.5 Бюджетна лінія\nL1 L2 Х Х :\nа) при зменшенні ціни на товар Х ;б) при збільшенні ціни на товар У.\n5.4 Оптимум споживача як модель раціонального споживчого вибору.\nСистема переваг споживача.\n6. Моделювання поведінки споживача на ринку товарів\n2. Реакція споживача на зміну ціни товарів.\n3. Ефект доходу та ефект заміщення.\n4. Надлишок споживача. Зміна надлишку і витрати в результаті введення податків на товари.\nЛітература: [ 1, c.49-55], [2, c.40-53], [4, c. 66-72 103-113].\n6.1 Реакція споживача на зміну його доходу.\nРозглянемо зміну оптимуму споживача при зміні його доходу, коли ціни і переваги споживача залишаються незмінними. Із збільшенням (або зменшенням) грошового доходу споживач може купити більшу (чи меншу) кількість як товару Х, так і товару У. При зміні доходу бюджетна лінія зміщується паралельно початковій бюджетній лінії (праворуч- при збільшенні доходу; ліворуч – при зменшенні доходу).\nK E1 E2\nІз зростанням доходу бюджетна лінія зміщується в положення К, L, 6 споживач переходить на більш високу криву байдужості. Очевидно, що набір Е2 містить більшу кількість товарів Х і У, ніж набір Е1 .\nРозглянемо реакцію споживання в ситуації, коли проходить зміна ціни на товар на прикладі зниження ціни на товар Х.\nx1 х2 L L1 Х\nx1 x2 Qx\nЯк видно з графіка, при переході оптимуму споживача в точку Е1 він може придбати товарів Х2 Х1 .\nЗ’єднуючи точки Е і Е1 , одержуємо лінію ЕЕ1 , яка називається кривою ціни-споживання. На основі цієї кривої можна побудувати лінію індивідуального попиту (нижня частина рис. 6.3).\nЯкщо споживач купує Х1 товару за ціни Рх і Х2 за ціни Р'х1 , то на основі даної інформації можна побудувати лінію D, що характеризує обсяг попиту на товар Х як функцію від ціни.\nЗміна ціни блага міняє не тільки відносну доступність благ для споживача з фіксованим нормальним доходом, але його реальним добробут. Зниження ціни робить його більш багатим, а підвищення – бідним. Тому перехід до нової комбінації благ, яку купує споживач є наслідком дії двох факторів: зміни співвідношення цін та зміни реальної величини бюджету споживача.\nРис. 6.4 Загальний ефект впливу на реакцію споживача зниження ціни на товари.\nВ економічній теорії існує зв’язок між ціною товару, який споживач вважає низькоякісним, і споживанням цього товару, коли абсолютна величина ефекту доходу перевищує величину ефекту заміщення. Такий зв’язок називається парадоксом Гіффена, а товар називають товаром Гіффена.\nТовар Гіффена – це товар, що посідає значне місце в бюджеті незаможніх споживачів при зменшені ціни попит на нього спадає (крива попиту має не спадний, а висхідний характер).\n6.4 Надлишок споживача. Зміна надлишку і втрати в результаті введення податків на товари.\nНадлишок споживання, або додаткова вигода, яку має той чи інший споживач, показує, наскільки в середньому краще живуть окремі споживачі. Різні споживачі неоднаково оцінюють споживання різних товарів, а отже, неоднаковим буде і максимальний рівень ціни, яку вони ладні заплатити за цей товар.\nРmax Надлишок споживання\nВисота кривої попиту (Рmax ) показує ту максимальну ціну, яку ладен споживач заплатити за додаткову одиницю товару. Площа під кривою попиту D (0, Рmax , А, Qp ) відображає ту загальну суму коштів, яку споживач готовий заплатити за придбання Qp одиниці продукції.\nВ умовах ринкової економіки споживач купує Qp одиниць продукції за ціною Pp , а тому сума фактичних витрат споживача дорівнює площі 0 Р А Qp .\nУ2 Е1 Е\nУ1 U1 U2\nх2 х1 L\nЦіна, що зросла через цей податок буде наближати бюджетну лінію споживача К L до початку координат К L1 . Точка рівноваги Е споживача переміститься в точку Е1 . Споживання товару зменшиться з Х1 до Х2 . Витрати на інші товари зростуть з У1 доУ2 . Споживач позбавляється У2 К гр.. од. доходу за купівлі Х2 одиниць товару, з якої У2 Т одержує продавець, а ТК – уряд.\nРухаючись із точки Е в точку Е1 , споживач зазнає збитків, що виражаються у зменшенні корисності з рівня U2 до U1 . Таким чином, податок робить становище споживача нижчим.\nТема 7 Мікроекономічна модель підприємства.\nПлан лекцій .\n1. Підприємство як суб'єкт та виробничо-ринкова система.\n2. Виробництво і технологія. Виробнича функція.\n3. Найважливіші параметри підприємства як мікроекономічної моделі: граничний продукт, альтернативні витрати, економічні і бухгалтерські витрати, сукупний, середні та граничні витрати, сукупний середній та граничний доход, прибуток як рушійна сила. Різні концепції прибутку.\nЛітература: [ 1, c.133-150], [2, c. 69-70], [4, c. 109-113].\n7.1 Підприємство як суб'єкт ринку та виробничо-ринкова система\nПідприємство (фірма) - це організація, яка формується і управляється з метою отримання максимального прибутку для її власників шляхом виробництва благ для продажу на ринку.\nЗакон України “Про підприємство в Україні” дає таке визначення підприємства:\n„Підприємство - самостійний господарюючий статутний суб'єкт, який має право юридичної особи і здійснює виробничу, науково-дослідну, і комерційну діяльність з метою одержання відповідного доходу (прибутку)".\nЗ економічної точки зору підприємство самостійно здійснює виробничу діяльність.\nВиробництво - це процес використання праці та обладнання, капіталу разом з природними ресурсами і матеріалами для створення необхідних товарів та надання послуг.\nТобто виробництво можна розглядати як продуктивну систему.\nРазом з тим виробництво можна охарактеризувати і як систему відносин між людьми.\nНа рис. 7.1 показана сукупність виробництва як продуктивної системи відносин.\nФактори виробництва – продуктивні послуги праці, капіталу, природних ресурсів та підприємницьких здібностей:\nРис. 7.1 Виробництво, як продуктивна система.\nОрганізаційно-економічні відносини (визначаються передусім технологією, що використовується у виробництві)\nСоціально-економічні відносини (визначаються передусім відносинами власності, що панують у суспільстві)\nВідносини між людьми можуть носити організаційно-економічний або\nСоціально-економічні відносини визначаються в першу чергу пануючими відносинами власності. Їх вивчає спеціальний курс політекономії – основи економічної теорії - політекономія.\nВ мікроекономіці вивчається виробництво як продуктивна система, здатна постачати на ринок певну кількість товарі, витративши при цьому деякі кошти і ресурси.\nТобто в мікроекономіці вивчаються організаційно-економічні відносини і в першу чергу вони визначаються технологією, що застосовується в даному виробництві.\n7.2 Виробництво і технологія.\nТехнологія - це практичне застосування способів виробництва товарів і послуг шляхом поєднання факторів виробництва.\nВиробництво товарів (продукції) супроводжується перетворенням ресурсів (сировини, матеріалів) у потрібні для людини продукти за допомогою певного технологічного процесу.\nТехнологічний процес - процес виконання технологічних операцій для одержання тих чи інших товарів, послуг.\nВсі підприємства прагнуть бути ефективними виробниками. Для цього вони повинні використовувати такі методи виробництва, які є ефективними як з технічної, так і з економічної точки зору.\nСпосіб виробництва є технологічно ефективним, якщо вироблений обсяг продукції є максимально можливим для точно визначеного обсягу ресурсів. Для узагальнення інформації про технічно ефективний спосіб виробництва в економіці використовується поняття виробничої функції.\nВиробнича функція підприємства задає максимальний обсяг випуску продукції, який воно може виготовити за умови використання будь-якого заданого набору ресурсів. Виробнича функція - функція, незалежні змінні, якої набувають значення обсягів ресурсів, які використовуються для виробництва продукції (фактори виробництва), а залежною змінною є значення обсягу виробленої продукції найбільш поширеними є виробнича функція з двома змінними ресурсами: працею L і капіталом К: Q = f (k.,L) (7.1)\nШироке практичне використання знайшли степенева виробнича функція виду\nде A, , - позитивні константи;\nК, L - витрати капіталу і праці.\nПоказники і степеневої виробничої функції є показниками (коефіцієнтами) еластичності випуску продукції відповідних факторів виробництва: в тому випадку, коли + = 1, функція називається виробничою функцією Кобба – Дугласа.\n7.3 Найважливіші параметри підприємства як мікроекономічної моделі\nДіяльність фірми характеризується виробництвом товарів послуг, виробництвом продукту. При аналізі діяльності фірми застосовуються показники сукупного продукту і граничного продукту.\nСукупний продукт ТР - весь обсяг продукту підприємства, створено сукупною дією усіх факторів виробництва. Граничний продукт - це добавка до сукупного продукта за рахунок використання додаткової одиниці якогось виробничого фактора (праці чи капіталу)\nКрім того, використовується показник середнього продукту - сукупного продукту фірми з розрахунку на одиницю змінного фактора виробництва.\nСередній продукт є показником середньої продуктивності (наприклад праці), а граничний продукт – виразом граничної продуктивності.\nВід реалізації виробленого продукту створюється доход підприємства. Сукупний (валовий) доход, який одержує фірма дорівнює ціні продукту (Р), помножений на кількість реалізованого товару (Q):\nTR= Р • Q (7.5)\nГраничний доход MR - це приріст доходу (ТR) на додаткову одиницю товару:\nСередній дохід фірми AR - це доход в середньому на одну одиницю реалізованого товару:\nВитрати виробництва - це витрати підприємства на закупівлю сировини, палива, енергії, матеріалів, робочої сили, оборотних фондів, інші – на закупівлю засобів праці, обладнання, устаткування (основних фондів).\nВитрати підприємства в мікроекономіці розглядується під кутом зору підприємця, який прагне обґрунтувати оптимальну стратегію фірми і досягти мети - мети одержання рівного доходу на одиницю витрат на виробничі ресурси, в кінцевому результаті – максимізувати прибуток.\nГосподарський суб'єкт зіштовхуючись із обмеженістю ресурсів повинен зробити вибір між альтернативними способами їх використання, між альтернативними витратами.\nАльтернативні витрати - витрати ресурсів за найкращого альтернативного варіанту їх застосування. Підприємець, приймаючи рішення про використання ресурсів, відмовляться від виробництва інших товарів чи послуг, тобто жертвує цінністю альтернативних можливостей. Витрати підприємства за ознакою належності факторів виробництва поділяються на зовнішні і внутрішні.\nЗовнішні витрати дорівнюють сумі виплат фірмі за використані ресурси зовнішнім постачальником (за працю, сировину, матеріали, енергію, транспорт і т.н.).\nВнутрішні витрати - витрати, що дорівнювали б доходу за виробничі ресурси, якби не використовувались самостійно. Наприклад, якщо підприємство має свою виробничу споруду (свій цех), воно втрачає доход від неї, не віддаючи її в оренду. Тобто внутрішні витрати – це витрачені доходи.\nВнутрішні (неоплачені) витрати з'являються і тоді, коли фірма застосовує власні грошові фонди, жертвуючи процентом в банку, власну працю і підприємницьку діяльність, відмовившись від заробітної плати в другій фірмі на вигідних умовах.\nАле щоб втримати такий фактор, наприклад як підприємницька діяльність, в межах власної фірми, необхідна мінімальна плата за нього, яка називається нормальним прибутком.\nНормальний прибуток - це доход на власну підприємницьку діяльність, він\nвключається до складу внутрішніх витрат.\nСума зовнішніх витрат, тобто сума всіх реальних грошових виплат, що проходить через бухгалтерські рахунки підприємства, називаються бухгалтерськими витратами.\nСума зовнішніх і внутрішніх витрат називаються економічними витратами.\nКритеріям господарської діяльності підприємства є його прибуток (чистий доход), який дорівнює різниці між валовим (сукупним) доходом і витратами.\nВ зв’язку з існуванням зовнішніх і внутрішніх витрат в мікроекономіці розрізняються дві форми прибутку: економічний і бухгалтерський прибуток.\nБухгалтерський прибуток це різниця між сукупним доходом і зовнішніми (наявними) витратами.\nЕкономічний прибуток - це різниця між сукупним доходом і економічними витратами. Якщо від бухгалтерського прибутку відняти економічний прибуток (або від економічних витрат відняти бухгалтерські витрати) можна обчислити нормальний прибуток.\nВ залежності від обсягу виробництва (масштабу виробництва) витрати можуть бути постійними і змінними.\nВитрати, які не залежать від обсягу виробництва, називається постійними (оренда приміщення, вартість обслуговування, процент амортизаційні відрахування, податки заробітна плата управління, затрати по охороні) - TFC .\nВитрати, які залежать від обсягу продукції називається змінними (вартість сировини, зарплата робітників) - TVC .\nЗагальні (сукупні) витрати - це сума постійних і змінних витрат:\nТС = TFC + TVC (7.8)\nВеличина витрат, розрахована на одиницю продукції, називається середніми витратами:\nсередні постійні витрати (7.9)\nсередні змінні витрати (7.10)\nсередні сукупні (загальні) витрати (7.11)\nСередні загальні витрати підприємства постійно порівнюють з ринковою ціною одиниці даного товару: якщо вони нижчі від ринкової ціни, фірма одержує прибуток з кожної реалізованої одиниці товару, тобто працює прибуткове. Додаткові витрати на виробництво кожної додаткової одиниці товару називаються граничними витратами:\nТема 8. Витрати і результати виробництва. Оптимум товаровиробника\n1. Виробництво з одним змінним фактором. Мотивація поведінки фірми.\n2. Ізоквантна варіація факторів виробництва. Гранична норма технологічного взаємо заміщення\n3. Ефект масштабу виробництва. Зростаючий та спадний ефект від масштабу.\n4. Ізокоста - функція витрат підприємства. Оптимум товаровиробника\nЛітература: [ 1, c.166-192], [2, c. 87-98], [4, c. 118-126].\n8.1 Виробництво з одним змінним фактором. Мотивація поведінки фірми.\nВ економічній теорії розрізняють переважно три періоди: миттєвий, короткий і довгий.\nМиттєвий період - такий часовий відрізок, за якого всі незалежні величини, що визначають максимальний обсяг виробництва, є постійними незмінними. В результаті цього - максимальний обсяг виробництва також постійний.\nКороткий період - такий, протягом якого хоча б один фактор виробництва\nпостійний, а інший фактори зміні. В короткому періоді можна збільшити обсяг використання лише змінного ресурсу.\nВ довгостроковому періоді всі ресурси змінюються, тобто зростання випуску можливе за рахунок збільшення використання всіх виробничих ресурсів.\nРозширення виробництва в короткому періоді досліджується за допомогою поняття спадної віддачі (спадної продуктивності) змінного ресурсу, або закону змінних пропорцій.\nВплив цієї зміни пропорцій на зростання випуску зручно досліджувати за допомогою продукту змінного ресурсу.\nВ короткостроковому періоді змінним фактором виробництва найчастіше виступає праця (L).\nЗобразимо криву загального (сукупного) продукту ТР, яке характеризує залежність випуску продукції від кількості змінного ресурсу.\nI стадія ІІ стадія ІІІ стадія\nTP 3 ТР AP max\nL 1 L2 L 3 L 4 L 1 L 2 L 3 L 4\nРис. 8.1 Стадії виробництва.\nКонфігурація отриманої кривої загального пhjlerne ТР характеризує його величину за змінюваної кількості праці L і фіксованої кількості постійного капіталу (К). При даній кривій ТР можна будувати криві середнього АРL , граничного продукту MPL .\nГраничний продукт змінного ресурсу може бути позитивним, нульовим. від’ємним.\nРаціональний підприємець не буде збільшувати обсяг застосування змінного ресурсу вище L 4 , так як це зумовить зменшення величини\nТР (МРL < 0).\nМаксимум граничного продукту досягається за обсягом змінного ресурсу L 2 , a максимум середнього продукту - за обсягом змінного ресурсу L 3 , коли середній продукт дорівнює граничному: АРL = МРL .\nРаціональний підприємець не затримується на І стадії виробництва,\nде. APL < МРL так як залучення кожної додаткової одиниці змінного ресурсу збільшує загальний продукт. Він завжди намагається перебувати на II стадії, де залучення додаткової одиниці змінного ресурса обіцяє хоча і спадний, але позитивний приріст випуску.\nОтже кількість змінного ресурсу, що використовується раціональним підприємцем, знаходиться в інтервалі L 3 - L 4 , а обсяг випуску - в інтервалі ТРз - ТР мах .\nS - подібна форма кривої загального продукту ТР викликана припущенням про безпосередній перехід від зростаючої віддачі з меншого ресурсу (L), до спадної після досягнення деякого критичного обсягу його застосування.\nТакий причинно-наслідковий зв'язок між різними незалежними і залежними факторами, що утворюють виробничу функцію, коли один виробничий фактор постійний, виражається в законі спадної граничної продуктивності.\nЗакон спадної граничної продуктивності полягає в тому, що із збільшенням використання одного фактора, в той час як інші залишаються постійними, граничний продукт змінного фактора зменшується.\n8.2 Ізоквантна варіація факторів виробництва. Гранична норма технологічного взаємо заміщення\nВиробництво з двома змінними факторами являє собою спрощену модель виробництва в довгостроковому періоді. Типовою формою виробничої функції довгострокового періоду є функція:\nЗакон спадної віддачі ресурсу діє, як по відношенню до одного, так і до іншого фактора. Це зумовлено тим, що фізичний обсяг виробництва є функцією, що включає фактори виробництва в однаковій мірі. Звідси витікає те, що збільшення використання одного фактора, коли інші є фіксованими, призводить до все меншого і меншого зростання випуску продукції, а ізокванта змінює свій нахил по мірі заміщення факторів виробництва.\nНахил ізоквант характеризує граничну норму технологічного заміщення:\nРис.8.2 Модель взаємо заміщення факторів виробництва.\nГранична норма технологічного заміщення праці капіталу є тією величиною, на яку може бути зменшено капітал, якщо у виробництві додатково використати одну одиницю праці.\nЗменшення ГНТЗ говорить про те, що ефективність використання будь-якого фактора обмежено: в міру заміщення в виробництві капіталу більшою кількістю праці продуктивність її знижується. Аналогічно, якщо праця заміщується капіталом, його віддача також зменшується. Тому виробництву потрібне збалансоване співвідношення обох факторів.\nРівняння (8.1) говорить про те, що для окремої ізокванти безперервне заміщення капіталу працею в виробничому процесі веде до росту граничного продукту капіталу і зменшення граничного продукту праці. Загальним наслідком обох змін є тенденція до зниження ГНТЗ і зниження ізокванти.\n8.3 Ефект масштабу виробництва.\nЗростаючий та спадний ефект від масштабу\nВ довгостроковому періоді зростання випуску продукції при збільшені використання факторів виробництва є зміною масштабу виробництва.\nЯкщо припустити незмінність технології, можна виділити три варіанти зв'язку між застосовуваними ресурсами (капіталом і працею) і загальним продуктом, або три варіанти (типи) ефекту (віддачі) від масштабу (рис. 8.3):\nПостійний; Спадний; Зростаючий;\nK1 с 3Q с с\nK в в 3Q в 3Q\na 2Q а 2Q а 2Q\nL L 1 L 3\nРис. 8.3. Ефект від масштабу\nа - постійна віддача від масштабу (0а = ав = вс);\nб - спадна віддача від масштабу (0а < ав < вс);\nв - зростаюча віддача від масштабу (0а > ав > вс).\nПромені, проведені з початку координат на рис. 8.3 називається лініями зростання.\nКриві довгострокових і короткострокових витрат мають V - подібний характер. Але в короткостроковому періоді це пов'язано з законом спадної віддачі від ресурсу, а в довгостроковому - з дією ефекту масштабу виробництва.\nЯк видно із графіка 8.4\nMC AC MC AC\nРис. 8.4. Модель ефекту масштабу.\nліва гілка ліній середніх витрат АС знижується , що характеризує економію від масштабу (зростаючу віддачу), АС > МС;\nправа гілка ліній середніх витрат АС зростає, що характеризує не економічність від масштабу (спадну віддачу), АС < МС;\nв точці К, АС = МС, що характеризує постійну віддачу від масштабу.\n8.4 Ізокоста - функція витрат підприємства.\nДопустимо, що для виробництва продукції використовуються ресурси К і L, ціна, яких відповідно r i w.\nВитрати підприємства на випуск певної кількості продукції Q будуть дорівнювати: ТС = PK • К + P • L, де ТС - загальні витрати виробництва; РK, PL - відповідна ціна капіталу; лінія, яка відображає зв'язок витрат праці і капіталу при постійних загальних витратах (ТС = const), називається ізокостою (рис. 8.5):\nРис. 8.5. Ізокоста.\nЯкщо фірма розраховує своє виробництво з витратами ТС, то вона повинна обрати такий варіант комбінацій ресурсів К і L, щоб виконувалася рівність\nЦе означає, що виробник досягає максимально можливого випуску продукції за даних витрат ТС.\nДля того, щоб вивчити яким чином можна досягти максимального обсягу виробництва з даними мінімальними витратами потрібно сумістити ізокосту і ізокванту, так щоб ізокоста стала дотичною до ізокванти (рис. 8.6)\nТочка дотику ізокости і ізокванти Е відповідає таким затратам , що гарантують повне використання та не перебільшення допустимих витрат ТС для максимально можливого випуску продукції Q.\nРис. 8.6. Рівновага виробника\nДля знаходження точки максимального випуску продукції Q при заданих мінімальних витратах ТС алгебраїчно треба розв'язати систему рівнянь:\nТС = РК *К + Р * L\nMPK MP L (8.4)\nPK P L\n1.Типи ринкових структур.\n2.Ознаки та умови формування ринку досконалої конкуренції.\n3.Попит на продукцію конкурентної фірми.\nЛітература: [ 1, c. 198-210], [2, c. 105-110], [4, c. 133-138].\n9.1 Типи ринкових структур.\nРинок – являє собою складне полі системне утворення. Ринкова структура – це певні типи взаємозв’язку між попитом та пропозицією, що зумовлюють механізми встановлення ціни та досягнення ринкової рівноваги. Ринкова структура визначає характер взаємодії фірм на ринку, що необхідно для аналізу економічних процесів фірми і галузі.\nПоняття „ринкова структура” відображає число покупців і продавців, їх частку в загальній кількості товару, який купується і продається, ступінь стандартизації товару, а також можливість входження на ринок і виходу із нього.\nВажливою характеристикою ринку є його конкурентність. Конкурентність – це здатність окремої фірми впливати на ринок товару і в першу чергу на ціну товару. Чим нижчі можливості кожної фірми, галузі впливати на ринок товару, тим біль конкурентним вважається ринок.\nКоли жодна фірма галузі не в змозі змінити ринкову ситуацію, ринок вважається досконало (чисто, абсолютно) конкурентним.\nНеобхідно розрізняти термін „конкурентність ринку”, який характеризує ринкову структуру, і термін „конкурентна боротьба”, під якою розуміють рівень конкурентності між фірмами галузі.\nНа відміну від досконалої конкуренції, недосконала конкуренція – це ринкова структура, за якою продавці мають свободу визначення ціни.\nРізновидом недосконалої конкуренції є: чиста монополія, олігополія та монополістична конкуренція.\nДосконала конкуренція та чиста монополія – дві крайні форми ринкової структури.\nРеальні ринкові структури знаходяться між цими двома структурами.\n9.2 Ознаки та умови формування ринку досконалої конкуренції\nЗ підвищенням конкурентності ринку знижується потреба фірм у конкурентній боротьбі. В умовах досконалої конкуренції відсутня будь-яка конкурентна боротьба : в галузі діє так багато фірм і їх вплив на ринок товару такий незначний, що окремій фірмі немає потреби вживати будь-яких заходів щодо інших фірм.\nОзнаками ринку досконалої конкуренції є :\n- ринок складається із багатьох конкуруючих продавців, кожен з яких продає стандартизовану продукцію багатьом покупцям;\n- кожна фірма має частку продукції, що продається на ринку;\n- продавці не виробляють спільної стратегії;\n- повна ринкова інформація доступна всім фірмам даної галузі;\n- входження на ринок нових продавців і вихід з нього не чим не обмежені.\nТаким чином, ознаками ринку досконалої конкуренції є: атомі стичність, відкритість, мобільність, прозорість, однорідність товару тощо.\n9.3 Попит на продукцію конкурентної фірми\nКонкурентна фірма – це фірма, яка продає свою продукцію на конкурентному ринку. Якщо фірма конкурентна, то на ринкові ціни вона впливати не може, тобто фірма „погоджується” з ними. Вона характеризується, як фірма, яка приймає ціни як задані. Крива попиту для конкурентної фірми, що виробляє один продукт – горизонтальна лінія (Рис.9.1, а).\nРР d QP\nРис.9.1. Функція попиту фірми (а) і галузі (б) на ринку досконалої конкуренції.\nЦя лінія означає, що фірма може продавати будь-яку кількість продукції і не впливаючи цим на ціну, Попит на продукцію окремої фірми є абсолютно еластичним. Природно, що абсолютно еластичний попит аж ніяк не означає, що фірма може до нескінченності збільшувати обсяги виробництва за однієї і тієї ж ціни. Ціна буде постійною так, як звичайні зміни випуску товару фірми є незначними порівняно з обсягами виробництва всієї галузі. Для галузі лінія попиту має звичайний „спадний” характер.\nДля ринку досконалої конкуренції характерним є:\nі , звідки (9.1)\nTR - сумарна виручка (сумарний доход);\nде AR – середня виручка (середній доход;)\nMR - гранична виручка (граничний доход).\nТема10 Фірма на ринку досконалої конкуренції.\n1.Максимізація прибутку конкурентної фірми.\n2. Мінізація збитку конкурентної фірми.\nЛітература: [ 1, c. 222-228], [2, c. 110-115], [4, c. 134-142].\n10.1 Максимізація прибутку конкурентної фірми\nЗадача максимізації прибутку має вигляд:\nЕП=ТR-TC max, (10.1)\nде ЕП-економічний прибуток фірми;\nТR-валова виручка від реалізації продукції; TC-загальні витрати.\nЗагальна ( валова) виручка – це ціна (Р) проданого товару помножена на обсяг продаж (Q).Ціна знаходиться поза впливом конкурентної фірми. Отже, конкурентна фірма може впливати на доход , тільки змінюючи обсяг продаж.\nВирішення проблеми можливе двома шляхами:\nа) оцінюючи граничні значення виручки та витрат;\nб) аналізуючи сумарні величини виручки та витрат.\nУмовою того, що точка (Q) є точкою максимуму, є рівність нулю початкової похідної функції прибутку.\nMR - MC = P – MC ; або Р = МС (10.2)\nТаким чином у випадку конкурентної фірми умова максимізації прибутку набуває вигляду: необхідно вибрати такий обсяг виробництва, для якого граничні витрати дорівнюють ціні.Більш загальна рівність:\nMR– MC = Р = АС (10.3)\nПравило знаходження такого обсягу виробництва, для якого граничні витрати дорівнюють граничній виручці, є для фірми точним орієнтиром максимізації граничного прибутку як в умовах досконалої так і недосконалої конкуренції. Графічно модель рівноваги зображена на рис. 10.1\nРис. 10.1 Модель максимізації прибутку конкурентної фірми.\nМаксимум прибутку досягається в точці перетину лінії граничних витрат МС і горизонтальної лінії PE , яка визначає обсяг виробництва Q', за якого MC=MR=P, досягається максимум прибутку. На верхньому графіку здійснюється визначення обсягу виробництва, при якому при якому фірма має максимальний прибуток, шляхом порівняння сумарної виручки ТR і сумарних витрат ТС. Той обсяг виробництва, для якого ТR перевищує ТС на максимальну величину і визначить шукану рівноважну величину Q/ .\n10.2 Мінімізація збитків конкурентної фірми.\nПравило знаходження такого обсягу виробництва, для якого граничні витрати дорівнюють граничній виручці є для фірми орієнтиром мінімізації збитків. Фірма, яка працює на ринку досконалої конкуренції, має економічний прибуток в короткостроковому періоді. Якщо середні витрати підприємства будуть рівні ринковій ціні АС = Р = МС, то за цієї умови валова виручка буде дорівнювати валовим витратам ТС і прибуток буде дорівнювати О. Це є відоме положення беззбитковості, коли у підприємства немає економічного прибутку і немає збитків (Рис.10.2).\nРис. 10.2. Модель стійкої рівноваги.\nСитуація, зображена на рис. 10.2, відповідає положенню стійкої рівноваги на ринку досконалої конкуренції в короткостроковому періоді, тому що тут у підприємства немає причини залишати галузь (воно отримує прибуток).\nКоли ж середні витрати АС підприємства перевищують ринкову ціну (АС>Р), а середні змінні витрати ще не досягли Р, підприємство мінімізує збитки (Рис. 10.3).\nЯкщо підприємство після того, як його АС>Р, але АVС<Р, зупинить виробництво, то його збитки будуть ще більшими.\nРис.10.3 Модель мінімізації збитків.\nТому підприємство має дотримуватися у короткостроковому періоді стратегії: до тих пір, доки до нього повертаються змінні витрати TVC , воно має продовжувати випуск продукції в обсязі Q і його збитки будуть мінімальними.\nУмовою мінімізації збитків підприємства у короткостроковому періоді є виробництво продукції в обсязі Q при AC>P≤ACV.\nЯкщо середні змінні витрати стають більшими за ринкову ціну, підприємство має зупинити виробництво (закритися), щоб не нести збитків (рис. 10.4 )\nРис.10.4 Модель стратегії закриття фірми.\nНа графіку (рис.10.4) Р'- ціна, при якій фірмі доцільно призупинити виробництво (лінія Р' дотична до лінії середніх змінних витрат).\nТема 11 Конкурентна фірма в короткостроковому і довгостроковому періоді\n1. Пропозиція фірми і ринкова пропозиція на конкурентному ринку в короткостроковому періоді\n11.1 Пропозиція фірми і ринкова пропозиція на конкурентному ринку в короткостроковому періоді\nQ3 Q1 Q\nЯкщо ціна буде менша мінімального рівня AVC, який називається ціною зупинки виробництва, короткостроковою ціною ліквідації, то підприємство закривається і обсяг його пропозиції буде нульовим. Це буде в тому разі, коли середні постійні витрати AFC зрівняються з ринковою ціною. Із графіка (Рис.11.1) видно, підприємство у короткостроковому періоді, щоб максимізувати прибуток, має завжди погоджувати свій обсяг виробництва зі зміною власних граничних витрат і ринковою ціною. Безпосередньо із графіка завжди можна визначити той обсяг продукції Q, який буде максимізувати прибуток виробника, якщо ринкова ціна встановиться на деякому рівні (Р1)\nP P S галузі\nQ1 / Q1 // Q2 // Q Q\nРис.11.2 Галузева пропозиція в короткостроковому періоді.\nОбсяг пропозиції на конкурентному ринку збільшується, коли росте ціна, внаслідок двох причин:\n- крива пропозиції кожної фірми є висхідною лінією;\n- фірми, які були закриті, розпочинають виробництво, як тільки ціна досягає рівня їх закриття.\n11.2 Визначення обсягу виробництва в довгостроковому періоді. Довгострокова рівновага.\n- всі підприємства мають можливість змінити всі види своїх витрат;\n- може мінятися число підприємств в галузі(старі можуть виходити, нові входити в галузь).\nВ довгостроковому періоді підприємство має виробляти оптимальний обсяг продукції за умови, що ціна (граничний доход МR) дорівнює довгостроковими граничним витратам. Як і в короткостроковому періоді , підприємство має виробляти продукцію тільки в тому випадку, якщо Р<АС, то підприємство має вийти з галузі (закритися).\nС MC AC MC AC\nР А Е Р=МR\nС B надлишок вир-ва\nМ F ціна беззбитковості\nРис.11.3 Вибір обсягу виробництва довгостроковому періоді.\nНа рис. 11.3 короткострокові криві граничних витрат МС, граничного доходу MR і середніх витрат АС визначають позитивний економічний прибуток АВСР, при виробництві Q, продукції, який визначає той обсяг, що максимізує прибуток.\nДовгострокова крива середніх витрат АС відображає позитивний ріст масштабу виробництва до Q3 , за якою забезпечується максимальний прибуток EFDP.\nЯкщо m ціна (граничний доход, гранична виручка) зменшується, то зменшується розмір доходу і оптимальний обсяг виробництва. Мінімальною ціною, нижче якої одержати позитивний прибуток неможливо, є точка М, в якій перетинаються криві довгострокових граничних витрат МС і довгострокових середніх витрат АС. В точці М підприємство має нульовий економічний прибуток, тобто має нормальний прибуток.\nОдержання нульового економічного прибутку не означає, що підприємство має залишити галузь, адже воно одержує реальний прибуток. Бажано було б отримувати позитивний економічний прибуток, але для конкурентного ринку нульовий економічний прибуток є умовою довгострокової конкурентної рівноваги ( у старих підприємств немає стимулу виходу із галузі, у нових – для входу в галузь).\nНормальний стан конкурентного ринку – це довгострокова ринкова рівновага.\nУмови збереження довгострокової ринкової рівноваги:\n- всі підприємства галузі максимізують прибуток;\n- кожне із підприємств не має стимулів для входу або виходу із галузі, тому що кожне з них одержує нульовий економічний прибуток;\n- ціна продукту така, що сукупна пропозиція відповідає сукупному попиту споживача.\nРізниця між граничними витратами і середніми витратами створює надлишок виробника (на рис.11.3 – прямокутник МЕF).\nТема 12. Монопольний ринок\n1. Монополія: ринкова структура і її сутність.\n2. Попит на продукт монопольної фірми.\n3. Визначення обсягу виробництва і ціни монополістом при максимізації прибутку.\nЛітература: [ 1, c. 235-242], [2, c. 124-130], [4, c. 160-164].\n12.1 Монополія: ринкова структура і її сутність\nМонопольний ринок – це ринок, де: діє один продавець (виробник); товар, який виробляє виробник є особливий, він не має замінників;\n- ринок повністю закритий для входу нових виробників;\n- відсутня конкурентна боротьба, встановлюється монопольна влада виробника, який може за рахунок підвищення ціни в певних межах знизити обсяг виробництва і отримати при цьому максимально можливий прибуток.\nНа монопольному ринку може бути ситуація, де діє один виробник і багато продавців. На такому ринку виробник може встановити ціну і ніхто не може вплинути іншою ціною на цю пропозицію товару.\nАналогічним монопольному ринку є монопсонічний ринок – ринок, в якого є лише один покупець і безліч продавців (ринок праці ).\nОсновним бар`єрами для входження на ринок є:\n- виключні права, отримані від уряду;\n- патенти та авторські права;\n- власність на всю пропозицію якого-небудь виробничого ресурсу;\n- маштаби виробництва. Як правило, фірма-монополіст – це велике підприємство; тому для створення гідної конкуренції треба вкласти значні кошти, що для більшості конкурентів недоступно і недоцільно.\nДля монополії, як для конкурентної фірми, головним принципом є максимізація прибутку. Величина прибутку монополії залежить від максимальнихобмежень, з якими стикається фірма. Як і для будь-якої іншої фірми прибуток монополіста обмежений витратами виробництва.\nДругим важливим обмеженням є попит на його продукт.\nПопитом для монополіста є ринковий попит, тому що він є одним виробником цієї продукції. Тому для монополіста, на відміну від досконалого конкурента, функція попиту є завжди спадною, а не горизонтальною лінією.\nЯк і для умов досконалої конкуренції, для монополіста існує чітко визначена залежність між обсягом виробництва продукції і максимальним значенням прибутку.\n12 .2 Попит на продукт монопольної фірми\nОднією з умов існування монопольного ринку є те, що на ринку функціонує лише один виробник якоїсь продукції. Тому фірма-монополіст є певна галузь виробництва.\nЦе призводить до того, що на монопольному ринку немає поділу на попит окремої фірми і ринковий (галузевий ) попит, а також на пропозицію окремої фірми та ринкову пропозицію.\nУ споживача існує лише два можливих варіанти поведінки, або взагалі відмовитися від споживання цього товару чи придбати його у монополіста.\nДля чистого монополіста крива попиту має спадний характер:\nРис. 12.1. Крива попиту: а) фірми-монополіста; б) конкурентної фірми.\nСпадний характер кривої попиту суттєво впливає на розробку моделі поведінки монополіста на ринку при виборі обсягів виробництва. Ціна реалізації додаткової одиниці продукції для монополіста завжди перевищує граничний доход, отриманий від її продажу.\nВиробник не зможе продати більше продукції без зниження ціни на неї.\nПричому він буде змушений одночасно знизити ціну не тільки на додаткову одиницю товару, а й на весь обсяг продаж.\nЯкщо на конкурентному ринку TR=PQ, то на монопольному ринку\nMR=---------- MR=0, TR=max\nРис. 12.2. Крива доходу монополіста\nd TR d (PQ)\nКрива TR має точку перетину, при якій похідна -= --------- = MR = 0\nі TR – max\nАналізуючи еластичність попиту, можна зробити висновок, що при еластичному попиті зниження ціни збільшує валовий дохід продавця. Якщо попит нееластичний, то при зменшенні ціни доход зменшується, а при збільшенні ціни доход збільшується. Цей висновок, ці залежності дають можливість вибирати співвідношення “ціна – обсяг продукту” для монополіста.\nP1 одинична еластичність\nTR1 Q1 Q\nРис.12.3. Модель вибору фірми монополіста\nЯкщо монополіст обере ціну, що відповідає нееластичній ділянці кривої попиту (Р2 ), то отриманий ним доход TR2 може принести продажі значно менших обсягів продукції (Q3 < Q2 ).\nВиробник, який хоче максимізувати прибуток, буде завжди намагатись уникнути нееластичної ділянки кривої попиту.\n12.3 Визначення обсягу виробництва і ціни монополістом при максимізації прибутку\nЩоб максимізувати прибуток, фірма повинна досягти такого обсягу виробництва продукції, за якого гранична виручка (граничний доход) MR дорівнює граничним витратам МС.\nВ цьому – вирішення проблеми максимізації прибутку для монополіста, як і для будь-якої іншої фірми.\nПрибуток монополії визначається як різниця між виручкою та загальними витратами виробництва.\nЕП=TR – TC (12.2)\nІз зростанням Q прибуток зростатиме поки не досягне максимуму, а потім буде зменшуватись.\nПевний обсяг виробництва Q максимізує прибуток в тому випадку, коли приріст прибутку від додаткового збільшення Q дорівнює 0.\nd ЕП d TR d TC MR – MC == 0 TR – TC = ЕП ------- = ------- - ------- MR = MC\nС TC d Q d Q d Q\nРис.12.5. Модель вибору обсягу виробництва за загальними значеннями доходу і витрат.\nФормула MR = MC – є необхідною умовою максимізації прибутку.\nДля монопольної фірми граничний доход визначається формулою:\nMR = P (1+ ); (12.3)\nТак як MC = MR , то можна записати, що\n- перевищення ціни над граничними витратами в процентах від ціни. Ціну можна виразити через граничні витрати як:\nПри |Еd | = 1 – ціна є невизначеною величиною.\n|Ed | < 0 – ціна менша за нуль.\nЦі два випадки не мають економічного сенсу. Таким чином, монополія максимізує прибуток тільки при |Ed |>1.\nТаким чином, монополіст, визначаючи ціну, враховує що вона може перевищувати граничні витрати на величину, обернено пропорційну еластичності попиту. Випуск товарів необхідно розширювати поки за ціни, що встановлені монополістом, доки продукція знаходить збут.\nОтже, необхідною умовою максимізації прибутку є рівність MC = MR.\nРис.12.6. Модель рівноваги монополії в короткостроковому періоді.\nНа графіку (рис. 12.6) точка Е (точка перетину ліній граничних витрат МС і граничного доходу) є точкою рівноваги фірми-монополіста. Опустивши вертикальну лінію на ось Х , знаходимо обсяг продукції QE , при якому фірма одержить максимальний прибуток. Перетин вертикальної з лінією попиту D визначає ціну РЕ , при якій буде реалізовано цей обсяг продукції.\nВ довгостроковому періоді монополія, яка максимізує прибуток, розширює свої операції, поки не стане випускати кількість товару, яка відповідає правилу рівності граничної виручки і довгострокових граничних витрат (MR = L RMC). Фірма - монополіст забезпечить рівновагу в довгому періоді в тому випадку, якщо вона зможе утримати контрольовану галузь від проникнення інших фірм.\nТ ема 13. Монопольна влада та антимонопольна\n1. Монопольна влада. Показники монопольної влади.\n2. Суспільні втрати монопольної влади. Антимонопольна політика держави.\nЛітература: [ 1, c. 248-258], [2, c. 130-136], [4, c. 165-182].\n13.1 Монопольна влада. Показники монопольної влади\nСтупінь перевищення монопольної ціни над граничними витратами характеризує монопольну владу виробника.\nТаке визначення монопольної влади отримав назву показника монопольної влади Лернера:\nL = (P – MC)/P або L = - 1/Ed (13.1)\nЧислове значення коефіцієнта Лернера знаходиться між 0 та 1. Для досконало конкурентної фірми Р = МС і L = 0.\nб) індексом Герфіндаля( Iг ):\nІг =S di 2 = d1 2 + d2 2 +…+ dn 2 , (13.2)\nде n – кількість підприємств на ринку;\nДля порівняння стану рівноваги фірми за умов монополії та досконалої конкуренції проаналізуємо їх за допомогою графіка.\nРис. 13.3 Рівновага монополії та досконалої конкуренції\nВільний вхід у галузь та вихід з неї сприяють зміщенню кривої пропозиції, яка є сумою кривих пропозицій таким чином, що виконується рівняння рівноваги\nPc = MC (Qc ) = AC (Qc ) (13.3)\nОдночасно виконується рівняння рівноваги для попиту і пропозиції,\nS(Pc ) = D(Pc ) (13.4)\nтобто крива пропозиції збігається з кривою граничних витрат\nS(Pc ) = MC(Qc ).\nОбсяг рівноваги монополіста (Qm ), як відомо, визначається як абсциса точки перетину кривої МС (граничних витрат) та кривої MR( граничного доходу). Так як фірма–монополіст є єдиним виробником, то лінія попиту на продукцію є лінією попиту фірми–монополіст. Ціна монопольної рівноваги встановиться на рівні Рт . Таким чином, графік 12.3 ілюструє основний висновок теорії монополії: за умов монополії ціна буде вища, а обсяг виробництва нижчий, ніж за досконалої конкуренції ( Рт > Рс ; Qm < Qc ).\nПроаналізуємо за допомогою графіка рис.13.4, що втрачає сукупність споживачів за умов монополії (суспільні втрати).\nP MR D (P)\nА В MC\nС D (P)\nРис. 13.4 Соціальна ціна монополії\nДопустимо, що криві витрат конкурентного і монопольного підприємства є однаковими.\n1. Монополіст вважає за доцільне продавати менший обсяг продукції за вищі ціни, ніж при досконалій конкуренції.\n2. У монополіста фактичні витрати фірми для будь-якого обсягу виробництва більші, ніж мінімально важливі. Це явище називається Х – неефективністю і пояснюється воно відсутністю конкурентів.\n3. Монополія впливає на науково-технічний прогрес.\n4. Монополіст має можливість проводити цінову дискримінацію. Вона відбувається тоді, коли певний продукт реалізується за декількома цінами і ці відмінності не пов’язані з витратами.\nВ Україні такі функції виконує створений в 1992р. Антимонопольний комітет і його територіальні органи.\n13.4 Цінова дискримінація\nПроблема, з якою стикаються керівники фірм-монополістів, як використати свою ринкову владу найефективніше.\n· покупці не можуть перепродувати куплений товар;\n· продавець має можливість розділити покупців на групи з врахуванням еластичності попиту на товар.\nДискримінацію першого ступеня називають продаж кожної одиниці товару за її ціною попиту. Якщо продавцю це вдається, то крива галузевого попиту стає для нього кривою граничного доходу. В цьому випадку монополія продасть таку кількість товару, як і при досконалій конкуренції. Але це вдається рідко. Частіше за різними цінами монополія продає не кожну одиницю продукції, а певні її партії. В цьому сутність цінової дискримінації другого ступеня.\nРис. 13.5 Модель цінової дискримінації другого ступеня\nЗа галузевого попиту D поєднання Pm та Qm (рис.13.5) забезпечує максимальний прибуток; його величина дорівнює площі нижнього заштрихованого прямокутника. Якщо монополіст зможе продати Q одиниць товару за ціни Р1 , а партію, що залишилась(Qm – Q1 ) за ціною Pm , то його прибуток зросте на площу верхнього заштрихованого прямокутника.\nЦінову дискримінацію третього ступеня можна здійснити, якщо галузевий попит постає перед продавцем у вигляді окремих груп покупців (сегментів ринку).\nВ цьому випадку завдання монополіста – встановити такі ціни для кожної групи покупців, які максимізують загальний прибуток.\nТема 14. Олігополія\n1. Характеристика олігополії як ринкової структури\n2. Максимізація прибутку в умовах олігополії\n3. Характеристика та зміст моделей олігополії.\nЛітература: [ 1, c. 277-280], [2, c. 154-161], [4, c.199-217].\n14.1 Характеристика олігополії як ринкової структури\nОлігополія – це ринкова структура, за якої в реалізації якого-небудь товару домінують дуже небагато продавців, а поява нових ускладнена або неможлива. Продукція на олігополістичному ринку може бути і диференційованою, і стандартизованою. Головне значення має те, що декілька фірм виробляють всю або майже всю продукцію.\n– в галузі знаходиться декілька конкуруючих фірм, через що її не можна віднести до чистої монополії;\n– крива попиту кожної фірми має спадний характер, тому галузь не можна вважати досконалою конкуренцією;\n– в галузі знаходиться хоча б одна велика фірма, яка вважає, що її дії не залишаться без відповідної реакції з боку конкурентів, отже ця ринкова структура відрізняється від монополістичної конкуренції.\nВнаслідок таких дій більш слабкіші в економічному плані виробники розоряються. Межею зниження ціни в олігополії є ціна конкурентного ринку.\n14.2 Максимізація прибутку в умовах олігополії\nОлігополія є найбільш суперечливою і найменш стійкою ринковою структурою.\nРис. 14.1 Встановлення монопольної ціни в картелі\nЗа рахунок обмеження обсягу продаж з Qc до Qm внаслідок картельної угоди учасникам ринку вдається підняти ринкову ціну до Рm і отримати монопольний прибуток.\n– для учасників ринку існують суттєві стимули для порушення угоди, тому що перевищення квоти одним із учасників може дати йому при деякому зниженні ціни суттєве збільшення прибутку при умові, що інші учасники картелі дотримуються угоди;\n– монопольні ціни принаджують до ринку нових виробників, що позначається на ринковій рівновазі;\n– некартелізовані підприємства, що залишились на ринку, користуються ринковою ситуацією, що виникає після створення картелю, для збільшення своєї частки на ринку шляхом пропозиції за цінами нижчими, що створив картель.\n14.3 Характеристика та зміст моделей олігополії\nТеоретичні моделі олігополії пояснюються на прикладі, коли існує тільки два виробники або ж один і всі інші разом взяті (дуополії).\nЯкщо ринковий попит на товар відомий ( P = a – bQ), то Q = Q1 +Q2 (вони разом задовольнятимуть цей обсяг попиту). Витрати виробництва кожного олігополіста характеризується відомими функціями валових витрат: TC1 = TFC1 + C1 Q1 і TC2 = TFC2 + C2 Q2 .\nСуть моделі Курно полягає в тому, що кожне підприємство розглядає рівень виробництва конкурента як фіксований, а потім вирішує, скільки виробляти самому, щоб максимізувати прибуток. Так послідовно припускається зміна обсягу, який вироблятиме конкурент від ринкового попиту до нуля і будується крива реакції дії першого підприємства на дії другого (Q1 ’ = f(Q2 )).\nПотім розглядається протилежна ситуація і будується крива реакції другого підприємства на дії першого (Q 2 ’=f(Q1 )).\nQ2 ’=f(Q1 )\nQ2 ’ Q1 ’=f(Q2 )\nQ1 ’ Q1\nРис.14.2 Модель Курно( рівновага в олігополії).\nНа відміну від моделі Курно, модель Бертрана передбачає, що олігополіст визначає не обсяг виробництва, а ціну на свою продукцію за прийнятих уявлень щодо цін, які беруть інші виробники.\nР2 P1 =f(P2 )\nБ P2 =f(P1 )\nP1 ’ P1\nРис. 14.3 Модель Бертрана (рівновага в олігополії)\nМодель Штакельберга припускає неоднакову економічну силу конкурентів. Це дозволяє сильнішому із них взяти на себе роль лідера на ринку.\nЛінія реакції лідера\nK Лінія реакції аутсайдера\nРис.14.4 Порівняння моделі Курно і Штакельберга\nДля точності співставлення рівноваги Курно з Рівновагою Штакельберга лінії реакції лідера і аутсайдера доповнюються лініями однакового прибутку( ізопрофітами).\nТочки К, Ш1 і Ш2 характеризують рівновагу Курно і Штакельберга, коли роль лідера має перший олігополіст (Ш1 ) і його конкурент (Ш2 ).\nQ1 + Q2 = Q.\n0 QF QL QE Q\nРис.14.5 Модель цінового лідера\nКрива попиту, яка постає перед лідером, утворюється внаслідок горизонтального віднімання кривої сукупної пропозиції аутсайдера SF від кривої галузевого попиту D: за Р ³ Р1 , аутсайдери задовольняють ринковий попит без лідера, а за Р < Р0 аутсайдери підуть з ринку, залишаючи весь попит лідеру. Точка перетину кривих граничної виручки MRL і граничних витрат лідера МСL визначає ціну PL , яка встановиться на даному ринку.\nЗа цієї ціни аутсайдери запропонують QF , а лідери QL одиниць продукції.\nТема 15. Монополістична конкуренція.\n1. Особливості ринку монополістичної конкуренції.\n2. Рівновага на монополістичному ринку в короткостроковому та довгостроковому періоді.\n3. Методи нецінової політики на ринку монополістичної конкуренції.\nЛітература: [ 1, c. 261-268], [2, c. 139-145], [4, c. 190-192].\n15.1 Особливості ринку монополістичної конкуренції\n15.2 Рівновага на монополістичному ринку в короткостроковий і довгостроковий період\nКожна фірма розглядає криву попиту на свою продукцію, як незмінну, тобто їх неможна просумувати, як на ринку досконалої конкуренції. Виходячи з цього положення кожна фірма намагається максимілізувати свій прибуток.\nРисунок 15.1 Монополістична конкуренція у короткостроковому періоді\nРозглянемо графічно можливі варіанти монополістичної конкуренції в довгостроковому періоді.\nВаріант 1. Довгострокова крива попиту Д дотикається до середніх витрат фірми. В цьому випадку максимізація прибутку досягає за обсягу QE , та ціни Ре і нульового прибутку, оскільки ціна дорівнює середнім витратам (рис. 15.2)\nРис 15.2 Довгострокова рівновага на монополістичному ринку\nВаріант 2 (рис. 15.2,б) в умовах монополістичної конкуренції в довгому періоді площа заштрихованого прямокутника буде «платою» за різноманітність товарів на ринку неоднорідних товарів.\nВаріант 3 (рис. 15.2,в). За рахунок витрат на рекламу монополістичний конкурент може збільшити свою частку на ринку, витрати на рекламу збільшити, витрати на одиницю продукції (АС0 – АС1 ), але водночас зріс попит на продукцію фірми (D0 – D1 ) і в кінцевому результаті її виручка збільшилась.\n15.3 Методи нецінової політики на ринку монополістичної конкуренції\nТема 16. Загальна характеристика факторних ринків.\n2. Рівновага на конкурентному ринку факторів виробництва.\nЛітература: [ 1, c.], [2, c.], [4, c.].\n16.1 Конкурентні ринки факторів виробництва\nВ основі ф ункціонування ринків факторів виробництва лежать ті ж самі принципи, що і в основі товарних ринків. Аналіз попиту і пропозиції є основним методом їх вивчення. Але наряду з цим є ряд відмінностей, що відрузняють дію ринкового механізму факторів виробництва від товарного ринку та ринку послуг.\nРис 16.1 Попит на фактори виробництва\nПри зміні ціни на працю точка перетину горизонтальної лінії з кривою попиту буде переміщуватись по лінії MRP=d. Але при зміні таких факторів як ціна на товари, сама лінія буде переміщуватись вправо або вліво.\n16.2 Рівновага на конкурентному ринку.\nВ залежності від рівня винагороди ринкова продукція робочої сили певного виду буде сумою індивідуальних пропозицій.\nРис 16.2 Рівновага на ринку праці\nПопит на трудові ресурси для окремої фірми будуть визначатися кривою граничного продукту в грошовому вираженні і тому на підставі закону складної граничної продуктивності ресурсу має вигляд спадної лінії.\nНее фективний мінімум – це мінімальна заробітна плата, яка залишиться від ціни рівноваги на ринку праці.\nТема 17 Ринок праці. Ринок капіталу та природних ресурсів.\n3. Ринок капіталів та позичковий процент.\n4. Особливості ринку природних ресурсів.\nМонополістичний ринок – це ринок, на якому покупці можуть вплинути на ціну ресурсу.\nМонопсонія – це ситуація на ринку з багатьма продавцями і лише з одним покупцем. Монопсонія виникає, коли на ринку праці великому числу неорганізованих робітників, що пропонують працю, протистоїть єдиний покупець і вигляді фірми або спілки підприємств. На ринку монопсонії кривою попиту є крива доходу від граничного продукту праці (рис 17.1)\nДля монополіста криві граничних (MRCL ) і середніх (ACL ) витрат неоднакові. Крива пропозиції SL збігається з кривою ринкової пропозиції (SL =ACL ). Крива середніх витрат має нахил вгору, тому що монополіст повинен заплатити вищу ціну, якщо хоче купити більшу кількість фактора праці. Для фірм, що максимізує прибуток, обсяг купівлі визначається кривою граничних витрат MRCL . Кількість праці, що максимізує прибуток монополії Lмн за ціною Wмн . Спілка підприємств, що протистоять неорганізованим робітникам, найме менше праці і встановить нижчу ставку зарплати, ніж в умовах досконалої конкуренції.\nМонополія на ринку праці виникає тоді, коли з боку пропозиції праці від імені всіх бажаючих найнятися на роботу виступають профспілки. В цьому випадку, як на всякому монополізованому ринку, ціна залежатиме не тільки від виду функцій попиту і пропозиції, а і від профспілки.\nКрива ринкової пропозиції праці уявляється профспілками як крива граничних витрат, тому що кожна її точка показу, яку ціну вимагають робітники за кожну додаткову одиницю праці. Якщо профспілка прагне максимізувати свій „прибуток”, тобто різницю між сумою грошей, яку згодні заплатити за працю фірми, і сумою цін пропозиції кожної одиниці праці, то будується крива граничної виручки MRP. Точка її перетину з кривою пропозиції праці (кривою граничних витрат профспілки) визначить рівноважну комбінацій в даній ринковій структурі. Процес визначення ставки зарплати, що максимізує „прибуток” профспілки показано на графіку (рис 17.2).\nТак як крива граничної виручки профспілки має більш крутий нахил, ніж крива попиту на працю, то ставка зарплати Wпр є вища, а залежність Lпр нижча, ніж за досконалої конкуренції на ринку праці. Внаслідок цього виникає безробіття: не всі бажаючі за існуючої ставки можуть працювати за наймом. Безробіття відображає відрізок L1 – Lпр.\nРозглянемо випадок, коли підприємство монополіст веде переговори з профспілкою (рис. 17.3). Крива SL є пропозицією кваліфікованої праці (середні витрати ACL ).\nКрива попиту DL є кривою граничної продуктивності праці MRPL . Якби профспілка не мала монопольної влади, підприємство – монополіст найняло б LМ робітників зі зарплатою WМ .\nПродавець робочої сили має справу з кривою попиту DL і тому максимізує свій прибуток: максимізація заробітку всіх членів профспілки є точкою перетину кривої граничної виручки і кривої пропозиції (середніх витрат), що і визначає зайняту чисельність Lпр і заробіток Wпр , членів профспілки. Який буде результат, залежить від підприємства і монополіста – профспілки.\nПрофспілки можуть залякати страйком, а монополіст тим, що найме непрофспілкових робітників. Хто переможе, залежить від позиції тих і других, і скоріше всього буде домовленість про встановлення заробітку близько до Wк з відповідною чисельністю Lк.\nКапітал – це ресурс тривалого користування, що створений з метою виробництва більшої кількості благ. Розрізняються фізичний і грошовий капітал.\nУ спрощеному вигляді формування процент ставки можна зобразити у вигляді графіка.\nЯкщо відомі залежність на попит Д(і) та пропозицію S(i) кредиту в умовах досконалої конкуренції, то процентна ставка формується під дією сил попиту та пропозиції, причому кінцевим результатом буде процентна ставка рівноваги ір. Цей коефіцієнт зрівноважує попит та пропозицію на кредит.\nД(ір )=S(iр )\nЯкщо r>і, то інвестиції доцільні; якщо r<i, то гроші краще не інвестувати, а давати в кредит під процент і.\n17.4 Особливості ринку природних ресурсів.\nРинок природних ресурсів – це земля, простір, на якому відбувається будь яка економічна активність. Розташування, фізичні характеристики – (кліматичні особливості, родючість, наявність багатств надр) роблять кожну конкретну ділянку землі більш чи менш придатною для певного виду господарської діяльності.\nЗемля унікальна щодо інших факторів виробництва оскільки вона нерухому, іммобільна, невдтворювана. Її пропозиція в будь-який час і в будь-якій місцевості обмежена, фіксована. В зв’язку з нееластичністю пропозиції землі її ціна повністю визначається попитом на неї.\nВідмінності між фізичним капіталом і землею:\n1. Ділянка землі після купівлі – продажу в будь-який момент може бути продана на ринку;\n2. Часто земля купується через те, що вона є особливою формою заощадження грошового капіталу. Припускається, що в майбутньому земля може знову бути запропонована як об’єкт купівлі – продажу.\n3. В звичайній ситуації землю купують за для отримання доходу або ренти.\nАналізуючи ринок землі, зробимо такі припущення:\n-вся земля має однакову якість;\n-вся земля використовується тільки для виробництва одного продукту;\n-земля орендується на конкурентному ринку.\nЗа цих умов крива пропозиції землі буде мати абсолютно нееластичний характер.\nРис. 17.7. Попит і пропозиція на природні ресурси\nЄдиним дійовим фактором визначення цін стає попит на землю. В свою чергу попит на землю буде залежати від ціни продукції, що вирощують на цій землі, продуктивності землі, цін на ресурси, що використовуються разом із землею.\nТочка перетину ліній попиту і пропозицій (Д та S) – являється рентою землі.\nРента – це ціна, що її сплачують за використання землі та інших природних ресурсів.\nЯкщо ціни на продукцію, вирощену на землі, зростуть, то крива попиту переміститься вгору і збільшить ренту на землю: R2>R3; R1>R2. І навпаки, зростання витрат на добриво, електроенергію знизить попит на землю, а значит і ренту R2<R1.\nНегативний вплив фактотрів попиту може виявитись настільки значним, що крива попиту Д4 може не перетнутись з кривою пропозиції. За цих умов земля не зможе принести її власникам якогось доходу у вигляді ренти.\nЯк видно із графіка зміна ціни не впливає на кількість землі, що пропонується для використання.\nЯкість різних земельних ділянок дасть можливість користувачам родючої землі за інших однакових умов отримувати додатковий економічний прибуток, який називається диференційною рентою.\nЕкономічну ренту можуть отримувати не тільки власники землі, а й власники інших природних ресурсів (корисні копалини, привабливі для туризму території). Причому механізм утворення ренти той же.\nТема 18. Загальна рівновага та зовнішні ефекти\n2. Ефективність виробництва та розподілу.\n3. Сутність зовнішніх ефектів. Негативний зовнішній ефект.\nЛітература: [ 5, c. 198 - 257].\n18.1 Аналіз часткової та загальної рівноваги.\nАналіз часткової рівноваги означає вивчення рівноважних цін та рівноважних обсягів виробництва на багатьох офіційних ринках, які є складовими загальної ринкової системи. Однак економіка – це тісний клубок найрізноманітніших зв’язків між господарюючими суб’єктами: економічний імпульс від одного з них через систему ринку обов’язково передається іншим. Тому необхідний аналіз загальної рівноваги, тобто всеохоплюючий розгляд взаємозв’язків між усіма ринками та цінами, які утворюють ринкову систему в цілому.\nАналіз загальної рівноваги може бути використаний для розгляду довготермінових ефектів зворотнього зв’язку при зміні цін на ринках. Ефект зворотнього зв’язку – це подальша зміна цін та обсягів товарів і послуг на певному ринку у відповідь на зміни цін, що сталися на пов’язаних з ним ринках. Розглянемо це на прикладі ситуації, яка склалася в Україні в 90-х рр.. Через розрив традиційних економічних зв’язків після отримання незалежності постачання нафти на ринки України скоротилося. Крива її пропозиції перемістилася вліво, що призвело до зростання цін (рис. 18.1, а). Це негативно позначилося на ринках тих товарів, при виробництві яких використовується нафта, зокрема бензину. Крива пропозиції бензину теж перемістилая вліво, і ціни на нього зросли. (рис. 18.1, б).\nР D S Р D1 D S1 S\nР D1 P\nРис. 18.1 Ефект зворотнього зв’язку.\nБензин, у свою чергу, є комплектарним благом для автомобілів. Зростання цін на бензин спричинило зменшення попиту на автомобілі (рис. 18.1, г), бензин і, відповідно, на нафту. Крім того, первісне подорожчання нафти призвело до ефекту заміщення її на вугілля та збільшення попиту на нього (рис. 18.1, в). Внаслідок усіх цих ітерацій попит на нафту зменшиться, що призведе до зниження цін на неї. Економічний маховик почне знову розкручуватись, але вже у зворотньому напрямку: зростання пропозиції бензину, зниження цін на нього, підвищення попиту на автомобілі, бензин, нафту, зростання цін на нафту. Однак кожний наступний імпульс матиме меншу силу, ніж попередній. Тому після кількох ітерацій потенціал первинного імпульсу вичерпається, і в економіці встановиться загальна рівновага.\nЗагальна рівновага відбуватиметься тоді, коли ціни прореагували 6на вихідну зміну попиту чи пропозиції таким чином, що обсяги попиту дорівнюють обсягам пропозиції на всіх ринках. За цих умов на жодному ринку немає тенденції до подальших змін попиту чи пропозиції.\nПрипустимо, що в економічній системі використовуються лише два фактори виробництва (праця та капітали). Протягом одного дня для виробничих цілей може бути використано 40 000 люд.-год. Праці та 20000 маш.-год. Капіталу. Сукупний обсяг послуг факторів виробництва, доступний за певний проміжок часу, називається ресурсним обмеженням економіки. Після того, чк увесь цей обсяг ресурсів включено у виробничий процес, пропозиція буде абсолютно нееластичною.\nЯкщо виробництво обмежене лише двома продуктами (Х та Y), то тим менші можливості суспільства у виробництві іншого.\nЗручним інструментом для аналізу виробництва та розподілу ресурсів в економіці з фіксованою пропозицією праці та капіталу є діаграма Еджворта. Вона є прямокутником, сторони якого становлять обсяги ресурсів, які має у своєму розпорядженні суспільство для виробництва двох товарів. Кожна точка на діаграмі Еджворта відповідає певниму варіанту розподілу наявної кількості ресурсів для виробництва товарів X та Y (рис. 18.2).\nРис. 18.2 Діаграма Еджворта.\nЩоб визначити обсяги випуску товарів X та Y при такому розподілі ресурсів, слід провести через точку А відповідні ізокванти. Для нашого прикладу обсяг виробництва товару Х становитиме 600 одиниць, а товару Y – 300 одиниць.\nТаким чином, кожна точка діаграми Еджворта відповідає певним значенням шести змінних: LX , LY . KX . KY . QX . QY .\n18.2 Ефективність виробництва та розподілу.\nЕфективність виробництва досягається тоді, коли неможливо перебудувати використання наявних ресурсів так, щоб збільшити випуск одного товару без зменшення випуску іншого. З цієї точки зору використання ресурсів у точці А неефективне, адже залишаючись на ізокванті QX та пересуваючись вліво, ми переходимо до інших точок, які відповідають більшим обсягам виробництва товару Y (рис. 18.2).\nНе важко дійти висновку, що тільки ті комбінації ресурсів, які відповідають точкам дотику двох сімейств ізоквант, є ефективними варіантами їх розподілу (рис. 18. 3).\nУ точках дотику кути нахилу ізоквант збігаються. Отже, можна стверджувати, що ефективність буде досягатися при рівності граничних норм технологічного заміщення ресурсів при виробництві обох товарів.\nРис. 18.3 Крива ефективності виробництва.\nЧерез усі точки дотику ізоквант можна провести криву, яка називається кривою ефективності використання ресурсів в економічній системі. Вона показує всі ті комбінації ресурсів, у яких вони використовуються ефективно.\nВід кривої ефективності виробництва легко перейти до кривої виробничих можливостей. Вона показує, який максимальний обсяг товару можна виробити при заданих обсягах випуску інших благ, ресурсних обмеженнях та існуючій технології. Кожна точка кривої ефективності показує на тільки співвідношення ресурсів, а й максимально можливий обсяг виробництва одного товару при заданих обсягах іншого, що становить головну суть кривої виробничих можливостей (рис. 18.4).\nРис. 18.4 Крива виробничих можливостей.\nКористуючись кривою виробничих можливостей, можна визначити граничну норму трансформації одного продукту в інший, що показує, якою кількістю товару Y потрібно знехтувати, щоб отримати додаткову одиницю товару Х.\nРозподіл ресурсів ефективний тоді, коли заданий обсяг продукції, який випускається за певний період часу, розподіляється між споживачами таким чином, що стає неможливим поліпшити становище однієї особи без завдання шкоди іншій.\nКоли і ресурси розподіляються таким чином, що неможливо поліпшити становище особи без шкоди для іншої, досягається оптимальний, за Парето, розподіл ресурсів. Для досягнення такої ефективності не має бути можливості отримання додаткового виграшу шляхом перерозподілу ресурсів або обміну продуктами між споживачами. Корисність, що змінюється при всіх можливих варіантах розподілу ресурсів та виробленої продукції (рис. 18.5).\n18.3 Сутність зовнішніх ефектів.\nНегативний зовнішній ефект.\nЗовнішні ефекти (екстерналії) – це втрати і вигоди від ринкових угод, що не знайшли відображення в цілях. Вони називаються “зовнішніми”, оскільки стосуються не тільки економічних агентів, які беруть участь у даній операції, а й третіх осіб. Зовнішні ефекти виникають внаслідок як виробництва, так і споживання товарів і благ.\nЩоб із пропозиції суспільства оцінити економічні результати певного виду господарської діяльності, необхідно до приватних втрат і доходів додати зовнішні витрати і вигоди:\nПриватний доход приватні витрати = приватний прибуток\nЗовнішні вигоди зовнішні витрати = зовнішній прибуток\nДоход витрати = прибуток\nсуспільства суспільства суспільства\nЗовнішні ефекти поділяються на негативні й позитивні. Негативні екстерналії, пов’язані з витратами, позитивні – з вигодами. Таким чином, зовнішні ефекти показують різницю між суспільними втратами (вигодами) і приватними втратами (вигодами).\nНегативний зовнішній ефект виникає у разі, якщо діяльність одного економічного агента спричиняє витрати інших.\nПокажемо це на прикладі. Целюлозно- паперовий комбінат здійснює викиди недостатньо очищеної води в річку. Припустимо, що викиди стічної води пропорційні обсягу виробництва. Це означає, що із зростанням виробництва зростає і обсяг забруднення довкілля. Оскільки целюлозно – паперовий комбінат не здійснює повного очищення води, його граничні приватні витрати нижчі, ніж граничні суспільні витрати, оскільки вони не включають витрати на створення додаткової системи очисних споруд. Це призводить до того, що кількість випуску продукції перевищує ефективний обсяг випуску. (рис. 18.6).\nА S = MPC\nРис. 18.6. Ефективний обсяг продукції.\nКриві МЕС, МРС та MSC зображують, відповідно, граничні зовнішні, граничні приватні та граничні суспільні витрати виробництва певного блага. MSB – граничні суспільні вигоди. Оптимальною для суспільства є комбінація P1 , Q1 в той час, як ринкова рівновага (Е0 ) встановлюється за Р0 та Q0. Площа заштрихованого трикутника (Е1 АЕ0 ) відображає чисті витрати суспільства, що виникають через виробництво продукції більше Q1 одиниць.\nЗвернемо увагу на те, що в точці Е1 не ліквідуються повністю наслідки забруднення довкілля (адже у нашому випадку випуск стічних вод, пропорційний обсягу виробництва, а обсяг виробництва целюлозно – паперового комбінату в точці Q1 аж ніяк не дорівнює нулю). Однак збиток від забруднення суттєво зменшився. Площа трикутника Е1 АЕ0 показує втрати ефективності, які пов’язані з тим, що граничні приватні витрати виявилися нижчими від граничних суспільних витрат. Таким чином, за наявності негативного зовнішнього ефекту економічне благо продається і купується у більшому, порівнянно з ефективним, обсязі, тобто має місце перевиробництво товарів та послуг з негативними зовнішніми ефектами.\nПозитивний зовнішній ефект виникає у випадку, якщо діяльність одного економічного агента приносить вигоди іншому.\nКласичний у таких випадках приклад – запилення бджолами сусіднього фруктового саду.\nРозвиток освіти – також чудовий приклад позитивного зовнішнього ефекту. В суспільстві кожний його член виграє від того, що співгромадяни здобувають добру освіту. Однак кожний із нас, приймаючи рішення про здобуття освіти, навряд чи замислювався про ті вигоди, які суспільство отримує згодом. Розглянемо графік, для побудови якого припустимо, що лінія МРВ характеризує готовність абітурієнтів платити за навчання у вищому навчальномуу закладі. Вона виражає граничну корисність навчання для бажаючих навчатися. Крім індивідуальної корисності освіти молоді, існує і суспільна корисність. Пряма MSB відображає зміну суспільної граничної корисності (18.7).\nMSC = S\nРис. 18.7. Позитивний зовнішній ефект.\nРинкова рівновага Е0 встановлюється в точці перетину граничних приватних вигод і граничних суспільних витрат: МРВ = MSC. Ефективна для суспільства рівновага була б у точці перетину граничних суспільних вигод і витрат (Е1 ). Без субсидій держави будуть навчатися Q0 студентів, в той час як з позиції суспільства оптимальне число студентів дорівнює Q1 . ефективність збільшується на площу трикутника E0 AE1 .\nТаким чином, за наявності позитивного зовнішнього ефекту економічне благо продається і купується у меншому порівняно з ефективним обсязі, тобто має місце недовиробництво товарів і послуг з позитивним зовнішнім ефектом.\nЗа наявності зовнішніх ефектів у ринковому механізмі не забезпечується Парето-ефективний розподіл. Ситуацію може поліпшити втручання держави та добровільна згода.\nНегативні зовнішні ефекти виникають внаслідок конкуренції між різними варіантами використання ресурсів у випадку, якщо права власності на кожний з цих варіантів не закріплені. Коли ж права власності встановлені, то вони можуть бути продані, Для досягнення ефективності необхідно дозволити торгувати правами власності на використання ресурсів. Такі обміни дають змогу отримати додаткові виграші.\nТрансакційні або операційні витрати – це витрати у сфері обміну, що пов¢язані з передачею прав власності. Звичайно виділяють п’ять основних форм трансакційних витрат:\n1. пошук інформації;\n2. проведення переговорів і укладання контрактів;\n4. специфікації та захисту прав власності;\n5. витрати опортуністичної поведінки.\nУряд регулює установлення прав власності наданням повноваженнь для запобігання паралельного використання ресурсів. Він може використати ці повноваження для встановлення і збирання штрафів за забруднення. Він може права власності просто скасувати. Він зменшує трансакційні витрати, забезпечуючи зацікавленим особам можливість розв’язування питання прав власності у суді.\nДля того, щоб скоротити перевиробництво товарів та послуг з негативними зовнішніми ефектами і заповнити прогалини не виробництва благ з позитивними зовнішнім ефектом, необхідно перетворити зовнішні ефекти у внутрішні. Перетворення зовнішніх ефектів у внутрішні (інтерналізація зовнішніх ефектів) може бути досягнуто шляхом наближення граничних приватних витрат ( і відповідно вигод) до граничних суспільних витрат (вигод).\nСпроба знаходження принципово нових шляхів вирішення проблеми екстерналіїв пов’язана з працями Р. Коуза. Аналіз проблеми суспільних витрат дав змогу Р. Коузу дійти висновку, який називаєть теоремою Коуза. Суть її в тому, що, коли права власності всіх сторін ретельно визначені, а трансакційні витрати дорівнюють нулю, то кінцевий результат ( який максимізує цінність виробництва) не залежить від змін у розподілі прав власності (якщо ігнорувати ефект доходу). Іншими словами, в умовах досконалої конкуренції приватні й суспільні витрати рівні.\nПорівняння системи ціноутворення, яка включає відповідальність за збитки від негативних зовнішніх ефектів, з системою ціноутворення, коли такої відповідальності немає, дало змогу Р. Коузу зробити парадоксальний, на перший погляд, висновок про те, що, коли учасники можуть домовитись самі й втрати таких переговорів дуже малі (трансакційні витрати дорівнюють нулю), то в обох випадках в умовах досконалої конкуренції досягається максимально можливий результат, що максимізує цінність виробництва.\nСписок використаної та рекомендованої літератури до всього курсу лекцій:\n1. Горошко М.Ф., Кулішов В.В. мікроекономіка: Навч. Посібник. – К.: Ніка Центр, 2003.\n2. Доллан Э., Линдский Д. Рынок: микроэкономическая модель. /пер. с англ. – СПб.:Автокомп., 1992.\n3. Задоя А. О. Мікроекономіка: навчальний посібник. – К.: Знання, 2001.\n4. Емцев Р.Г., Лукин М.Ю., Черемних Ю.Н. Микроэкономика: Учебник для вузов. – Уфа, 1995.\n5. Кириленко В.І. Мікроекономіка: Навчальний посібник для ВНЗ. – К., 1997.\n6. Карагодова О.О., Червоньов Д.М. Мікроекономіка: Навчальний посібник для ВНЗ. – К., 1997.\n7. Микроэкономика: Учебник под редакцией Яковлевва Е.Б. – М.: Дело, 1997.\n8. Микро-макроэкономика./под ред. Макконел К.Р., Брю С.Л./ - Практикум к учебнику “Экономикс”: тесты, задачи, ситуации. – Бішкек, 1997.\n9. Піндайк Роберт С., Рубінфелд Даніель Л. Мікроекономіка / Пер. з англ.. – К., 1996.\n10. Самуэльсон П. Экономикс / Пер. с англ. – М.: МГТУ им. Н.Э. Баумана, 1996.\nСтудент 04:25:34 10 июня 2018\nЛопух 18:54:53 08 июля 2017\nРаботы, похожие на Учебное пособие: Мікроекономіка


Чи можна під час застуди ходити в спортзал і вживати алкоголь? | Домовик\nЧи можна ходити в спортзал? Імунна система застудженої людини навантажена через боротьбу з хворобою, фізичні вправи будуть лише віднімати ваші сили. Фахівці призивають людей відпочити від спортивного залу до того, як вони не відчують себе повними сил і енергії, поки не зникнуть проблеми з диханням.\nА чи можна пити спиртні напої? Алкогольні напої порушують режим сну. А для видужання надто важливо добре висинатися. Крім того, алкоголь не сполучається з більшістю лікарських препаратів, які ви, імовірно, приймаєте під час хвороби. Кожний лікар на запитання про вживання алкогольних напоїв під час застуди, відповість, що цього робити не потрібно. Краще пити рідину у великій кількості, їсти корисні продукти і багато відпочивати.\nХтось задається питанням: чи потрібно виходити на лікарняний? Адже багато людей переконані, що «звичайна застуда» - не привід для того, щоб відпрошуватися у начальства. Однак під час хвороби ваша продуктивність знижується, ви швидко утомлюєтеся й погано себе почуваєте. Крім того, приходити на роботу хворим значить піддавати ризику своїх колег. Тому, якщо у вас піднялася висока температура, ви на превелику силу виконуєте прості дії, від кашлю й чхання у вас розколюється голова, а через хворе горло ви не можете нормально говорити, сміливо беріть вихідний.\nЧи можна застудженим гуляти на вулиці? - запитаєте. Якщо у вас є сили й бажання прогулятися на вулиці, то це можна зробити. Однак прогулянка не повинна затягуватися на тривалий час, і ви повинні тепло одягтися.