Читати Астрід Ліндгрен «Брати Лев’яче Cерце (сторінка 3)» | Портфель\nБрати Лев’яче Cерце (сторінка 3)\n— Киньте його в печеру Катли! — сказав він.— Отам його місце.\nТа Ведер і Кадер уперлися — мовляв, я повинен поїхати з ними й довести, що не збрехав їм. Вони відповідають за це перед Тенгілом.\nІ разом з Ведером та Кадером, які їхали попереду, мене впустили в браму.\nЯ подумав: якщо мені ще судилось зустрітися колись із Юнатаном, я найперше розповім йому, як Ведер і Кадер допомогли мені проникнути в Шипшинову Долину. Ото буде йому з чого сміятися!\nАле сам я не сміявся. Бо розумів, яка на мене ще чекає біда. Я повинен був знайти білу хату й діда, щоб не опинитися в печері Катли.\n— їдь попереду й показуй дорогу,— звелів мені Ведер.— Зараз ми побалакаємо як слід з твоїм дідом.\nЯ підострожив Ф’ялара і звернув на стежку, що йшла зовсім близько від муру.\nБілих хат тут було повно, як і в мене вдома, у Вишневій Долині. Але я не зважувався показати на жодну з них, бо не знав, хто там мешкає. Не зважувався сказати: «Тут мешкає мій дід». Бо уявіть собі, що було б, якби Ведер і Кадер зайшли до хати, а там не виявилось ніякого, бодай найнікчемнішого діда. Принаймні когось, хто захотів би назватися моїм дідом.\nЯ справді був у скруті, аж весь спітнів. Легко було збрехати про діда, але тепер мені здалося, що моя вигадка не дуже вдала.\nЯ бачив, як люди поралися на своїх подвір’ях, та ніде не помітив нікого, хто годився б мені в діди, і дедалі більше впадав у відчай. Прикро також було дивитися на мешканців Шипшинової Долини, вони всі були бліді, виголоджені й нещасні, принаймні ті, повз яких я проїздив, зовсім не схожі на мешканців Вишневої Долини.\nАле ж у нашій долині ще не було страхітливого Тенгіла, який змушував би нас бути його рабами і забирав би все, з чого ми маємо жити.\nМи їхали далі й далі. Ведер і Кадер почали нетерпеливитися, але я не зупинявся, ніби хотів добратися на другий кінець світу.\n— Ще далеко? — спитав Ведер.\n— Ні, не дуже,— сказав я, але вже й сам не знав, що кажу і що роблю. Я був переляканий і чекав, що мене вкинуть у печеру Катли.\nІ тоді сталося диво. Вірте чи ні, але перед маленькою білою хатиною зовсім близько від муру сидів на лавці дід і годував голубів. Може, я б не зважився на те, що зробив, якби між сірими голубами не помітив білого як сніг. Єдиного такого серед усіх!\nМені на очі набігли сльози. Таких голубів я бачив тільки в Софії і ще раз одного в себе на підвіконні давно-давно, в іншому світі.\nІ я зробив щось нечуване. Зіскочив з коня й кинувся до діда. Я обняв його за шию і в розпачі прошепотів:\n— Допоможіть мені! Врятуйте! Скажіть, що ви мій дід!\nЯ страшенно боявся, був певний, що він відштовхне мене, побачивши за мною Ведера й Кадера в чорних шоломах. З якої речі він брехатиме задля мене? Щоб попасти через це в печеру Катли?\nАле дід не відштовхнув мене, а обняв, і я відчув на собі його ласкаві, добрі руки, що немов захищали мене від усякого лиха.\n— Синку,— сказав він голосно, щоб Ведер і Кадер почули,— де ти так довго був? І що ти зробив, нещасний хлопче, що тебе привели додому вояки?\nБідолашний мій дід, як же його лаяли Ведер і Кадер! Довго лаяли й пригрозили, що коли він не глядітиме онука й дозволятиме йому вештатися в горах Нангіяли, то більше його не побачить та ще й дістане кару, якої довіку не забуде. Проте цього разу вони мене ще відпускають, сказали наостанці вояки й поїхали геть. Їхні шоломи все віддалялися і скоро почали здаватися внизу в долині чорними цятками.\nІ тоді я заплакав. Дід і далі пригортав мене до себе, а я заливався слізьми. Ніч була така довга й тяжка, а тепер нарешті вона скінчилася. І дід не прогнав мене, а легенько колихав, і мені хотілося, ох, як мені хотілося, щоб він був моїм справжнім дідом! Я сказав йому про це, хоч сам гірко плакав.\n— Так, я, мабуть, справді міг би бути твоїм дідом,— відповів він.— А взагалі мене звати Матіас. А тебе як?\n— Карл Ле...— почав я і замовк. Як міг я бути таким нерозважним і назвати своє ім’я в Шипшиновій Долині! — Любий дідусю, я повинен тримати своє ім’я в таємниці,— мовив я.— Звіть мене просто Хрущиком!\n— Он як, Хрущиком,— сказав Матіас і всміхнувся.— То заходь, Хрущику, до кухні й почекай там на мене. Я лише заведу твого коня до стайні.\nЯ зайшов до кухні, невеличкої і вбогої. Там були тільки стіл, дерев’яна канапа, кілька стільців і місце на вогнище. І біля однієї стіни стояла велика скриня.\nКоли зайшов Матіас, я сказав йому:\n— У нас також стоїть велика скриня в кухні. Вдома у Виш...\n— Вдома у Вишневій Долині,— докінчив Матіас.\nЯ тільки злякано глянув на нього, бо знов ляпнув те, що не слід.\nМатіас більше нічого не сказав. Він підійшов до вікна й визирнув надвір. І ще довго стояв так і роздивлявся, наче хотів пересвідчитись, що поблизу нікого немає. Потім обернувся до мене і стиха сказав:\n— Ця скриня особлива. Зараз побачиш...\nВін уперся в скриню плечем і відсунув її вбік. За нею в стіні були дверцята. Він відчинив їх, і я побачив маленьку кімнатку. Там хтось лежав на підлозі і спав.\nТо був Юнатан.\nЯ лише двічі на своєму віку нетямився з радощів, більше такого не пам’ятаю. Раз, коли Юнатан подарував мені на Різдво санки, на які він довго збирав гроші. А другий — коли я опинився в Нангіялі й зустрів Юнатана біля річки. Та й весь перший вечір у Рицарському дворі з мене аж хлюпала радість. Але все те було ніщо, ніщо в порівнянні з тим, як я зрадів, коли побачив на долівці в Матіаса сонного Юнатана. Я навіть не уявляв собі, що так можна радіти. Наче нескінченний сміх бринів у моїй душі чи десь іще, де в людині ховається радість.\nЯ не чіпав Юнатана. Не будив його. Навіть не закричав із захвату абощо. Я просто тихенько ліг біля нього й також заснув.\nСкільки я спав? Не знаю. Мабуть, цілий день. Та коли я прокинувся... Так, коли я прокинувся, Юнатан уже сидів біля мене. Сидів і всміхався. Ніхто не вміє так всміхатися, як Юнатан. Я боявся: може, йому не сподобається, що я прийшов? Може, він уже забув, як кликав мене на допомогу? Але тепер побачив, що він такий самий радий, як і я. І всміхнувся у відповідь йому. Ми сиділи й довго мовчали, тільки дивилися один на одного.\n— Ти гукав мене на допомогу,— нарешті озвався я.\nЮнатан перестав усміхатися.\n— Чого ти кричав?\nЗгадувати про це йому, певне, було неприємно. Він так тихо відповів мені, наче взагалі не хотів говорити:\n— Я бачив Катлу. Бачив, що Катла зробила.\nЯ не хотів мучити Юнатана розпитуванням про Катлу, до того ж, мені самому треба було багато що розповісти йому, найперше про Йоссі.\nЮнатан не хотів повірити мені. Він аж зблід і мало не заплакав.\n— Йоссі? Ні, ні не може бути! — вигукнув він, і в очах у нього виступили сльози.\nТа потім схопився на ноги.\n— Треба негайно повідомити про це Софію!\n— Тут є одна її голубка,— сказав він.— Б’янка. Сьогодні ввечері вона полетить назад.\nСофіїна голубка, так я й думав! Я розповів Юнатанові, що завдяки голубці я тепер сиджу з ним, а не в печері Катли.\n— А все-таки дивно,— сказав я,— що з усіх хат Шипшинової Долини я вибрав саме ту, де є ти. Та коли б на подвір’ї не сиділа Б’янка, я проїхав би мимо.\n— Б’янко, Б’янко, дякую, що ти там сиділа,— сказав Юнатан.\nПроте більше він не мав часу мене слухати. Він квапливо пошкрябав нігтем у ляду. Звук вийшов такий, ніби шкрябала миша. Та не минуло й хвилини, як дверці відчинились і до нас заглянув Матіас.\n— А Хрущик спить і спить...— почав він, проте Юнатан не дав йому докінчити.\n— Принесіть, будь ласка, Б’янку,— сказав він.— Вона повинна вилетіти, тільки-но стемніє.\nЮнатан пояснив, чому. Він розповів Матіасові про Йоссі. Матіас похитав головою, як усі старі люди, коли вони чимось засмучені.\n— Йоссі,— сказав він.— Я так і думав, що хтось із Вишневої Долини. Тому Урвар і опинився в печері Катли. Боже, і бувають же такі негідники.\nВін пішов по Б’янку, але спершу знов зачинив дверці й заставив їх скринею.\nЮнатан знайшов собі в Матіаса добрий сховок. Це була маленька потайна комірчина без вікон. Вийти з неї можна було лише крізь дверці, затулені скринею. Тут не було ніяких меблів, тільки лежав сінник, щоб спати на ньому, і стояв старовинний каганець, щоб часом світити в чорнющій темряві.\nЮнатан написав при каганці повідомлення Софії:\n«Ім’я навіки проклятого зрадника — Йоссі Золотий півень. Негайно візьміться до нього. Мій брат тепер тут».\n— Це тому й прилетіла Б’янка сюди вчора ввечері,— пояснив Юнатан.— Із звісткою, що ти зник, подався шукати мене.\n— Виходить, Софія таки розгадала загадку, яку я написав на стіні в кухні,— сказав я,— коли прийшла з кашею.\n— Яку загадку? — спитав Юнатан.\n— «Я шукаю вдалині, аж за горами високими, його».\nІ я пояснив Юнатанові, чому так зробив:\n— Щоб Софія не хвилювалася.\n— Не хвилювалася! Нічого собі придумав! А я? Гадаєш, я був спокійний, знаючи, що ти блукаєш десь у горах Нангіяли?\nМабуть, він помітив, що мені стало соромно, бо квапливо додав:\n— Любий, відважний Хрущику, однаково це величезне щастя, що ти там опинився. А ще більше щастя, що ти тепер тут!\nЦе вперше Юнатан назвав мене відважним, і мені здалося, що коли й далі так піде, то я здобуду право носити прізвище Лев’яче Серце, хоч би що думав про мене Йоссі.\nІ враз згадав, що ще написав на стіні в кухні. Про руду бороду, яка хотіла білих коней. Довелось Юнатанові дописати ще один рядок у повідомленні: «Карл каже, що з рудою бородою вийшла помилка».\nЯ розповів йому й про те, як Губерт урятував мене від вовків, і Юнатан сказав, що довіку буде вдячний йому за це.\nКоли ми відсилали Б’янку, над Шипшиновою Долиною вже залягав присмерк. Скрізь по хатах запалювали світло. Селище здавалось мирним і спокійним. Можна було подумати, що люди сидять собі, смачно вечеряють або просто розмовляють, граються зі своїми дітьми й наспівують їм пісеньки, одне слово, приємно бавлять вечір. Але я знав, що це тільки так здається. Знав, що їм нічого їсти і що вони зовсім не веселі й не спокійні, а нещасні. Тенгілові вояки, що походжали по мурі зі списами та мечами, весь час нагадували про їхнє горе, якщо хтось забував про нього.\nУ Матіасовому вікні не світилося. Його хатина тонула в темряві. Але ми там були, хоч не в хатині, а надворі. Матіас стояв на причілку й вартував, а ми з Юнатаном прошмигнули з голубкою в шипшинові кущі.\nїх повно росло навколо Матіасового подвір’я, і мені вони подобалися. Шипшина дуже гарно пахне. Не міцно, а ніжно. І я подумав, що віднині запах шипшини завжди нагадуватиме мені, як калатало в мене серце, коли ми пробиралися між її кущами. Так близько від муру, де Тенгілові вояки вслухаються і вдивляються в темряву, може, найдужче прагнучи спіймати хлопця на прізвище Лев’яче Серце.\nЮнатан трохи підчорнив собі обличчя й насунув шапку на самі очі. І тепер зовсім не був схожий на себе. А однаково було небезпечно, він важив життям щоразу, коли залишав свій сховок у таємній комірчині, яку звав «кублом». Я знав, що сотня людей шукає його день і ніч, і розповів про це Юнатанові, але він тільки сказав:\n— Що ж, нехай собі шукають.\nВін пояснив, що мусить сам випустити голубку. Хоче бути певний, що ніхто не помітить, як вона полетить.\nВидно, кожен із вартових глядів свою частину муру. Один, гладкий, весь час ходив по мурі зразу за Матіасовим подвір’ям, і насамперед слід було остерігатися його.\nТого Матіас і стояв на причілку з ліхтарем. Ми домовились, як він даватиме нам знак:\n— Коли я опущу ліхтар донизу, то принишкніть і навіть не дихайте, бо це означатиме, що Гладкий Додір зовсім близько. А коли я підійму його, то вартовий буде за поворотом муру, де він звичайно перемовляється з іншим вартовим. Тоді не гайте часу й випускайте Б’янку.\nТак ми й зробили.\n— Лети, Б’янко,— сказав Юнатан голубці,— лети через гори Нангіяли у Вишневу Долину. І стережися стріл Йоссі!\nНе знаю, чи Софіїні голуби розуміли людську мову, але Б’янка, здалось мені, розуміла. Бо вона притулила дзьоба до Юнатанової щоки, ніби хотіла заспокоїти його, а тоді знялася вгору. Біла як сніг, небезпечно біла, вона замерехтіла в чистому небі. Додірові так легко було помітити її, коли вона перелітала через мур!\nАле він її не помітив. Він так захопився розмовою, що нічого не бачив і не чув. Матіас стояв на чатах і не опускав ліхтаря.\nМи почекали, поки Б’янка зникла, тоді я смикнув Юнатана за рукав, щоб він швидше вернувся до свого сховку. Та Юнатан не хотів іти, ще не хотів. Був такий гарний вечір, так легко дихалось чистим, теплим повітрям. Звичайно, він не мав бажання вертатися до тісної комірчини. Я розумів його як ніхто, бо мені самому довелося стільки пролежати прикутому до канапи в кухні, коли ще ми з ним жили в місті.\nЮнатан сів на траву, обхопив коліна руками й задивився на долину. Він був зовсім спокійний, здавалося, що він хоче просидіти так цілий вечір, хоч би скільки Тенгілових людей ходило по мурі за його спиною.\n— Чого ти сидиш? — нетерпляче спитав я.\n— Бо мені приємно,— відповів Юнатан.— Я люблю цю Долину в присмерку. Люблю відчувати на щоках прохолоду, люблю ніжні квітки шипшини, що пахнуть літом.\n— І я люблю,— сказав я.\n— Я люблю квітки, траву й дерева, люблю луки, й ліс, і маленькі чисті озерця,— повів далі Юнатан.— Люблю дивитися, як сходить і заходить сонце, як світить місяць, як мерехтять зірки, і люблю ще багато всього, що мені тепер не спадає на думку.\n— І я люблю все це.\n— Усі люди люблять це,— мовив Юнатан.— І коли самі вони більше ні на що не зазіхають, то скажи мені, чому їм не дають жити в мирі і спокої, а знаходиться якийсь Тенгіл і все руйнує?\n— Ходімо, вже пора! — нарешті сказав Юнатан.\nАле ми не могли просто встати й побігти. Треба було спершу довідатись, що там у Матіаса і де тепер Гладкий Додір.\nУже стемніло. Ми не бачили Матіаса, видно було тільки світло його ліхтаря.\n— Він тримає ліхтар угорі, отже, Додіра нема,— прошепотів Юнатан.— Біжімо!\nТа тільки-но ми вискочили з кущів, як світло миттю опустилось, і ми стали. До нас долинув кінський тупіт, потім коні зупинились, і ми почули, як хтось заговорив із Матіасом.\nЮнатан штовхнув мене в спину і прошепотів:\n— Іди туди, до Матіаса!\nСам він кинувся просто в кущі шипшини, а я, тремтячи з ляку, пішов на світло.\n— Та просто вийшов подихати свіжим повітрям,— почув я голос Матіаса.— Сьогодні такий гарний вечір.\n— Буде тобі гарний вечір,— сказав хтось низьким голосом.— Ти хіба не знаєш, що належить тим, хто виходить надвір після заходу сонця? Смертна кара!\n— Ти зухвалий дідуган, ось ти хто,— сказав інший голос.— А де твій онук?\n— Ось іде,— сказав Матіас, бо я був уже біля нього.\nЯ відразу впізнав вершників: то були Ведер і Кадер.\n— Ти цієї ночі не подався в гори дивитись на місяць, га? — спитав Ведер.— Як тебе звати, шибенику, ти нам і не сказав?\n— Мене звати просто Хрущик,— відповів я.\nЦе ім’я можна було їм сказати, бо його не знав ніхто, крім Юнатана й Матіаса.\n— Ти й справді, мов хрущ,— сказав Кадер.— Як ти гадаєш, Хрущику, чого ми приїхали?\nВ мене підігнулися коліна.\n«Забрати мене в печеру Катли,— подумав я.— Певне, вони пошкодували, що дали мені волю, а тепер приїхали по мене». Бо що я ще міг подумати?\n— То затям собі,— повів далі він,— що ми вечорами їздимо по долині й перевіряємо, чи люди слухаються Тенгілових наказів. Твій дід ніяк не второпає, що можна, а чого ні, тож поясни йому, яка вас кара чекає, і його, й тебе, коли він після смерку не сидітиме в хаті.\n— І запам’ятай ще,— додав Ведер,— що другого разу ти так легко не відбудешся, коли ми застукаємо тебе там, де тобі не слід бути, Хрущику! Чи твій дід житиме, чи помре, однаково. А ти ще молодий, ти повинен вирости і стати вояком Тенгіла. Правда?\n«Нізащо в світі, краще вмерти»,— подумав я, але не сказав цього вголос. Я страшенно хвилювався за Юнатана і не зважувався дратувати вояків, тому покірно відповів:\n— От і добре,— сказав Ведер.— То приходь завтра вранці до річкової брами й побачиш Тенгіла, визволителя Шипшинової Долини. Він припливе золотим човном Прадавньою Річкою і пристане до великого причалу.\nВони вже були рушили, але Кадер ще притримав свого коня і спитав:\n— Слухай, старий! — гукнув він Матіасові, який уже йшов до хати.— Ти часом не бачив вродливого білявого хлопця, якого звуть Лев’ячим Серцем, га?\nЯ тримався за Матіасову руку й відчув, як вона затремтіла, проте відповідь його була спокійна:\n— Я не знаю ніякого Лев’ячого Серця.\n— Ага, не знаєш,— сказав Кадер.— Але якби ти випадково його зустрів, не забудь, що чекає того, хто його захищає і переховує. Смертна кара, розумієш?\nТа Матіас уже зачинив за нами двері.\n— Начхати мені на вашу смертну кару,— сказав він.— Тільки й торочите, що про неї.\nЩе не затих остаточно тупіт копит, як Матіас уже знов опинився надворі з ліхтарем. І скоро з’явився Юнатан. Він подряпав шипшиною руки й лице, але був радий, що не сталось чогось гіршого, що Б’янка летить уже десь над горами.\nПотім ми сіли вечеряти в Матіасовій кухні. Але дверці стояли відчинені, щоб Юнатан міг швидко сховатися, часом би хтось надійшов.\nТа спершу ми з Юнатаном пішли до стайні й дали їсти нашим коням. Приємно було бачити їх разом. Вони стояли, прихиливши голови один до одного. Наче розповідали один одному про все, що з ними сталося за цей час. Я насипав їм обом вівса. Юнатан хотів був мене спинити, але потім сказав:\n— Нехай поїдять задля такого свята! Проте в Шипшиновій Долині люди вже не дають вівса коням.\nКоли ми зайшли до кухні, Матіас поставив на стіл миску з юшкою.\n— Чогось іншого в нас нема, та й це майже сама вода,— сказав він.— Та принаймні тепла.\nЯ кинувся по свою торбу, бо згадав, що в ній було. А коли витяг хліб і шинку, Юнатан і Матіас аж розцвіли, і очі в них заблищали. Я зрадів, що можу їм улаштувати маленький бенкет. Я порізав шинку великими скибками, і ми заходилися всмак їсти — юшку, хліб і м’ясо. Усі довго мовчали, та нарешті Юнатан сказав:\n— Аж дивно, що можна наїстися досхочу. Бо я майже забув, як почувати себе наїденим.\nЯ дедалі дужче переконувався, що недарма приїхав у Шипшинову Долину, відчував, що зробив добре. Тепер мені довелось розповісти докладно про свої пригоди — відколи я виїхав з дому й до того часу, як Ведер і Кадер допомогли мені пробратися в Шипшинову Долину. Головне я вже раніше встиг розповісти, проте Юнатан хотів послухати все ще раз, а надто про Ведера й Кадера. Він реготав із них, як я й сподівався. І Матіас реготав.\n— Отже, не такі вони хитрі, ті Тенгілові посіпаки,— сказав Матіас.— Хоч самі вважають себе дуже хитрими.\n— Так, навіть мені пощастило їх обдурити,— сказав я.— Аби вони знали, що це Юнатанів брат, якого вони так хочуть спіймати! І саме йому вони допомогли пробратися в Шипшинову Долину й там відпустили його!\nІ тоді я згадав, що сам і досі не спитав про одне Юнатана. Якось не подумав.\n— Юнатане, а як ти пробрався в Шипшинову Долину?\n— Стрибнув у неї,— засміявся він.\n— Як стрибнув? Разом із Грімом?—вражено спитав я.\n— Із ним,— відповів він.— Я ж бо іншого коня не маю.\nЯ не раз бачив, як високо стрибав Юнатан на своєму коні. Та щоб перестрибнути мур, який оточує Шипшинову Долину,— це вже щось неймовірне.\n— Бачиш, цей мур ще не зовсім добудований,— пояснив Юнатан.— Не скрізь іще має однакову висоту. Хоч треба сказати, що й та висота не мала.\n— Ну, а вартові? Ніхто з них тебе не побачив?\nЮнатан укусив хліба і знов засміявся.\n— Побачили! За мною гнався цілий гурт, і в Гріма влучила ззаду стріла. Але я втік від них. Один добрий селянин сховав у своїй клуні і мене, і Гріма. А ввечері провів нас до Матіаса. Тепер ти знаєш усе.\n— Ні, не все,— втрутився Матіас.— Ти не знаєш, що люди в нашій долині співають пісні про той стрибок і про Юнатана і що його поява — єдина радісна подія в Шипшиновій Долині, відколи сюди вдерся Тенгіл і зробив нас рабами. «Юнатан наш визволитель»,— співають люди, бо вірять, що він звільнить Шипшинову Долину. І я також вірю. Тепер ти вже знаєш усе.\n— Ні, ще не все,— підхопив Юнатан.— Ти не знаєш, що, відколи Урвара схопили і вкинули в печеру Катли, підпільною боротьбою тут керує Матіас. І визволителем треба величати його, а не мене.\n— Ні, я надто старий,— сказав Матіас.— Ведер правду казав: однаково, чи я житиму, чи помру.\n— Не кажіть цього,— втрутився я.— Адже ви тепер мій дід!\n— Що ж, коли так, то мені ще треба жити. Та очолювати боротьбу я вже не здатний. Для цього треба бути молодому.— Він зітхнув.— Якби Урвар був із нами! Та він сидить у печері Катли й чекає, поки вона запустить у нього свої пазури.\nЯ помітив, як зблід Юнатан.\n— Ще побачимо, в кого Катла запустить пазури,— сказав він. Тоді додав: — Ну, мені пора ставати до праці. Ти ще не знаєш, Хрущику, що ми тут спимо вдень, а працюємо вночі. Ходи, зараз побачиш.\nВін поліз перший крізь дверці до комірчини, відсунув убік сінник, на якому ми спали, і витяг з підлоги кілька дощок, що були не прибиті.\nПід ними я побачив глибоку чорну яму.\n— Тут починається мій підземний хід,— сказав Юнатан.\n— А де він кінчається? — спитав я, хоч мав би й сам здогадатись де.\n— На пустищі по той бік муру,— відповів Юнатан.— Там він має скінчитись, коли буде готовий. Ще треба покопати зо дві ночі — і, мабуть, годі.— Він заліз у яму.— Але ще доведеться добре попрацювати. Ти ж розумієш, що я не хочу вилізти з-під землі перед носом у Гладкого Додіра.\nІ він зник у ямі. Я довго сидів і чекав на нього. Коли ж він нарешті з’явився, то пхав перед собою ночви, повні землі. Він подав ночви мені, а я посунув їх за дверці Матіасові.\n— Ще трохи землі на мою грядку,— сказав той.— Аби в мене були горох і квасоля, я б посадив їх і не знав би потім голоду.\n— Аякже, не знали б,— заперечив Юнатан.— Хіба ви забули, що з десяти квасолин вашої грядки дев’ять забере Тенгіл?\n— Так,— погодився Матіас.— Поки буде Тенгіл, будуть злидні і голод у Шипшиновій Долині.\nТепер Матіасові треба було непомітно вийти з хати й висипати землю на грядку, а я мав стояти біля дверей на чатах.\n— Засвистиш, як помітиш бодай найменшу небезпеку,— звелів мені Юнатан.\nЯ вмів свистіти коротеньку мелодію, якої він навчив мене давно, коли ми ще жили на землі. Тоді ми любили свистіти разом. Вечорами, як уже вкладалися спати. Стільки, як тоді, я ніколи не свистів.\nЮнатан поліз під землю далі копати, а Матіас зачинив дверці до комірчини й посунув скриню на місце.\n— Добре запам’ятай собі, Хрущику,— сказав він.— Ніколи, хай би що сталося, не залишай Юнатана в комірчині, не зачинивши дверцят і не посунувши скрині на місце. Не забудь, що це земля, де володарює Тенгіл.\n— Ні, не забуду,— пообіцяв я.\nУ кухні було темно. На столі горіла єдина свічка, та й ту Матіас загасив.\n— У Шипшиновій Долині ночі повинні бути темні,— сказав він.— Бо тут надто багато очей, які хочуть побачити те, чого їм не слід бачити.\nВін узяв ночви й поніс на грядку, а я став на чати на порозі відчинених дверей. Було темно, саме так, як і хотів Матіас. І в хаті було темно, і над долиною здіймалося темне небо. Не світили ні зірки, ні місяць, усе здавалося чорним, і я нічого не бачив. Зате й усі ті очі, що їх треба було стерегтися навіть уночі, як нагадував Матіас, теж нічого не бачили, і я був задоволений.\nМені було незатишно і боязко стояти самому надворі. Матіас довго не повертався. Мене вже охопила тривога, з кожною миттю дедалі більша. Чого він бариться? Я вдивлявся в темряву. Вона вже начебто стала не така непроглядна. Раптом я похопився, що надворі зробилося ясніше. Чи це, може, просто мої очі звикли до пітьми? І тоді я зрозумів, у чім річ: крізь хмари почав пробиватися місяць. Гіршого не могло статися, і я палко забажав у душі, щоб Матіас устиг вернутися, поки не зовсім виясниться. Та він уже не встиг. Місяць цілком виплив із хмар і залив своїм сяйвом усю долину.\nІ тоді я побачив Матіаса. Він пробирався між кущами шипшини з ночвами в руках, ще досить далеко. Я швидко озирнувся навкруги, адже я був на чатах. І побачив ще когось — Додіра, Гладкого Додіра, який позад мене злазив із муру мотузяною драбиною.\nВажко свистіти, коли ти наляканий, тому пісенька в мене вийшла не дуже вдала. Але я все-таки просвистів її, і Матіас, спритно, мов ящірка, шаснув назад У кущі.\nДодір уже був біля мене.\n— Чого це ти розсвистівся? — гримнув він.\n— Бо я... бо я сьогодні навчився свистіти,— затинаючись, відповів я.— Досі я не вмів, а сьогодні раз — і раптом засвистів. Хочете послухати?\nЯ знов заходився свистіти, проте Додір зупинив мене.\n— Годі, не треба,— сказав він.— Правда, я добре не знаю, чи свистіти заборонено, чи ні. Мабуть, таки заборонено. Бо навряд, щоб свист сподобався Тенгілові. А крім того, не можна тримати двері відчиненими, зрозумів?\n— Тенгілові не подобається, коли в когось відчинені двері? — спитав я.\n— Не перебріхуй моїх слів! — крикнув він.— Роби, що я тобі наказую. Але спершу дай мені корячок води. Стільки ходиш по тому мурі, що аж у роті пересихає.\nЯ ще дужче злякався. Що буде, як він зайде зі мною до кухні й не застане там Матіаса? Бідолашний Матіас, адже я чув, що того, хто не сидить уночі в хаті, чекає смертна кара.\n— Зараз принесу,— квапливо мовив я.— Почекайте, я швиденько.\nЯ кинувся до хати й навпомацки пробрався до діжки з водою. Я знав, у котрому кутку вона стоїть. Потім знайшов корячок і зачерпнув води. Враз я відчув, що в темряві в мене за спиною хтось стоїть. Не знаю, чи в мене була колись у житті страшніша хвилина.\n— Засвіти світло,— звелів Додір.— Я хочу подивитися на ваше щуряче кубло.\nРуки в мене тремтіли, я весь тремтів, проте мені пощастило засвітити свічку.\nДодір узяв корячок і почав пити. Жлуктив, наче в нього був не живіт, а бездонна діжка. Тоді шпурнув корячок додолу, підозріло обвів кухню своїми маленькими очима і спитав саме те, чого я й сподівався:\n— А де дід Матіас, що мешкає тут?\nЯ не відповів йому. Не знав, що відповісти.\n— Чуєш, що я тебе питаю? — підвищив голос Додір.— Де Матіас?\n— Спить,— відповів я.\nТреба ж було щось вигадати.\nПоряд із кухнею була ще маленька кімнатка, і я знав, що там стоїть Матіасове ліжко. Але знав також, що тепер воно порожнє. А проте показав пальцем на двері, що вели туди, й ледь чутно пробелькотів:\n— Там, у кімнаті.\nГолос у мене зривався, відповідь вийшла така непереконлива, що Додір глузливо зареготав.\n— Не вмієш ти, голубе, брехати,— сказав він.— Стривай, я сам перевірю!\nДодір був задоволений, він знав, що я брешу, і йому дуже кортіло підвести Матіаса під смертну кару — може, Тенгіл похвалить його.\n— Дай мені свічку,— наказав він, і я дав. Я хотів чкурнути з хати, знайти Матіаса і сказати йому, щоб він тікав, поки ще не пізно, але не міг зрушити з місця, ноги в мене підгиналися зі страху.\nДодір усе те бачив і втішався моїм переляком. Він не квапився, ні, він зволікав,— дуже йому подобалось дивитися, як я млію зі страху. Та врешті він сказав:\n— Ходи, голубе, покажеш мені, де спить твій дід Матіас.\nДодір розчахнув ногою двері й так турнув мене до кімнатки, що я перечепився через високий поріг і впав. Додір схопив мене за комір і поставив на ноги. В другій руці він тримав свічку.\n— Ану показуй, брехло! — крикнув він, підіймаючи свічку вище, щоб освітити всю кімнату.\nЯ боявся ворухнутись, боявся підвести очі. З розпачу я ладен був провалитись крізь землю.\nІ тієї страшної миті я почув Матіасів сердитий голос:\n— Що тут діється? Вже й спати людині не дають уночі?\nЯ підвів очі й побачив Матіаса. Так, він сидів на ліжку в найдальшому й найтемнішому кутку кімнатки і мружив очі на світло. Він був у самій сорочці й розпатланий, ніби давно вже спав. А біля відчиненого вікна стояли прихилені до стіни ночви. Ну й дід у мене, прудкий, мов ящірка!\nНа Додіра жаль було дивитися. Зроду я не бачив ні в кого такого розгубленого і безглуздого виразу обличчя, як був у нього, коли він стояв, витріщивши очі на Матіаса.\n— Я просто зайшов напитись води,— похмуро сказав він.\n— Води? Добре мені діло! — сказав Матіас.— Ти хіба не знаєш, що Тенгіл заборонив вам брати в нас воду? Він вважає, що ми можемо отруїти вас. І як ти ще раз прийдеш і збудиш мене вночі, то я так і зроблю, поскаржусь на тебе Тенгілові.\nЯ не розумів, як дід зважився сказати таке Додірові. Але, мабуть, так і треба було розмовляти з Тенгіловими посіпаками. Бо Додір щось буркнув собі під ніс і чимшвидше поліз на свій мур.\nМені зроду не довелось зустрічати справді жорстокої людини, поки я не побачив Тенгіла з Карманяки.\nВін приплив Прадавньою Річкою на своєму золотому човні, а я стояв у натовпі разом із Матіасом і чекав на нього.\nМене послав туди Юнатан. Хотів, щоб я побачив Тенгіла.\n— Бо тоді ти краще зрозумієш, чому мешканці Шипшинової Долини тяжко працюють, голодують і йдуть на смерть з єдиною думкою — знов побачити свою землю вільною.\nТенгіл мав замок високо в Прадавніх Горах. Там він жив. І тільки зрідка спускався річкою в Шипшинову Долину нагнати людям страху, щоб вони не забували, хто він, і не дуже мріяли про волю, пояснив мені Юнатан.\nСпершу я мало що бачив. Переді мною стояло надто багато Тенгілових- вояків. Вони вишикувались у довгі лави, щоб захищати Тенгіла, поки він перебуватиме в Шипшиновій Долині. Мабуть, він боявся, що з якогось кутка в нього засвистить стріла. «Тирани завжди бояться»,— сказав Юнатан. А Тенгіл був найгірший із тиранів.\nОтже, ми спершу майже нічого не бачили, ні я, ні Матіас. Потім я здогадався, що робити. Тенгілові вояки стояли, випнувши груди й широко розставивши ноги. Я ліг долілиць за одним із них, що розчепірив свої ноги, мов ворота, і крізь них мені стало видніше. Але Матіаса я не міг намовити зробити те саме.\n— Головне, щоб ти побачив,— сказав він.— І щоб ніколи не забув того, що побачив тут.\nІ я багато чого побачив. Великого позолоченого човна і одягнених у чорне людей на веслах. Тих весел було багато, більше, ніж я вмів порахувати, вони поблискували щоразу, коли здіймалися над водою. Гребцям довелось добре натужуватись. Течія була прудка й несла з собою човен. Мабуть, його засмоктував водоспад нижче на річці, бо я чув шум, наче десь падала згори вода.\n— То водоспад Карма,— пояснив Матіас, коли я спитав його, що то шумить.— Його шум — це колискова пісня наших дітей, під яку вони засинають.\nЯ подумав про дітей Шипшинової Долини. Тут, біля річки, вони раніше бігали, купались і весело гралися. А тепер їм немає сюди стежки. Її заступив мур, зловісний мур, що з усіх боків оточив долину. В тому довгому мурі було тільки дві брами: та, якою я в’їздив,— її звали головною брамою — і друга, біля річки з пристанню, де тепер стояв припнутий Тенгілів човен. Цю браму щойно відчинили, і крізь неї між вояковими ногами я побачив пристань і чорного коня, який чекав на Тенгіла,— дуже гарного коня, з сідлом і вуздечкою, що блищали золотом. Побачив, як Тенгіл зійшов із човна на поміст, сів у сідло, проїхав крізь браму і раптом опинився так близько від мене, що я розгледів його жорстоке лице й жорстокі очі. Він жорстокий, як гадюка, сказав Юнатан. Такий він і був — по-звірячому жорстокий і кровожерний. І шати на ньому були червоні як кров, і китиця на шоломі теж була червона, ніби її вмочили в кров. Дивився він просто поперед себе, не помічав людей навколо, немов для нього не існувало нікого в світі, крім нього самого, Тенгіла з Карманяки. Так, він був страшний!\nУсім мешканцям Шипшинової Долини наказано зійтися на майдан. Там до них мав промовляти Тенгіл. Звичайно, ми з Матіасом також подалися туди.\nТо був невеличкий гарний майдан, оточений старовинними будівлями. Тепер за наказом Тенгіла там зібралися всі долиняни. Вони мовчки стояли й чекали, але відчутно було, як їм тяжко й сумно. Адже саме на цьому майдані раніше їм було так весело. Тут вони літніми вечорами грали, танцювали й співали. Або просто сиділи на лаві перед заїздом у затінку лип і мирно розмовляли.\nТут росли дві старі липи. Тенгіл заїхав між них і зупинився. Він сидів на коні, дивився на майдан і на людей, але не бачив нікого, я був певен цього. Він приїхав разом зі своїм пихатим дорадником, що звався П’юке, як сказав мені Матіас. П’юке сидів на білому коні, майже такому самому гарному, як Тенгілів чорний. Вони сиділи на конях, мов два ідоли, й дивилися просто поперед себе. Їх оточували охоронці — одягнені в чорне вояки з чорними шоломами на голові і з оголеними мечами в руках. Видно було, як з них котився піт, бо сонце вже підбилося високо і день випав теплий.\n— Як ви гадаєте, що Тенгіл зараз скаже? — спитав я Матіас а.\n— Що він незадоволений нами,— відповів Матіас.— Чогось іншого ми від нього ніколи не чули.\nА втім, Тенгіл говорив не сам. Не міг же він промовляти до рабів. Він звертався тільки до П’юке, а той уже переказував мешканцям Шипшинової Долини, який Тенгіл невдоволений нами. Вони погано працюють і переховують Тенгілових ворогів.\n— Лев’яче Серце й досі не знайдений,— виголошував П’юке,— наш вельможний володар невдоволений цим.\n— Ще б пак, я його розумію,— промурмотів хтось біля мене — старий жебрак, невеличкий, сивий дідок зі скуйовдженим чубом і розкошланою бородою.\n— Його вельможності скоро урветься терпець,— повів далі П’юке,— і він суворо й нещадно покарає Шипшинову Долину.\n— І добре зробить, добре зробить,— заварнякав дід біля мене, і я зрозумів, що він, мабуть, юродивий.\n— Та володар у своїй добрості ще трохи почекає з кривавою карою. Навпаки — він навіть підвищив винагороду,— виголошував П’юке.— Двадцятеро білих коней отримає той, хто спіймає Лев’яче Серце.\n— То я вполюю того лиса,— сказав дід і штовхнув мене під ребра.— І отримаю двадцятеро білих коней. О, добру платню дає його вельможність за таке нікчемне, таке миршаве лисеня!\nЯ так розлютився, що мало не вдарив старого. Навіть юродивому не можна верзти таких дурниць.\n— У вас є хоч крихта сорому? — спитав я.\n— Ні, майже нема,— відповів дід і засміявся.\nВін глянув просто на мене, і я побачив його очі. Такі гарні, блискучі очі мав тільки Юнатан.\nВін справді був безсоромний! Як він зважився з’явитися тут, перед самим носом у Тенгіла! Хоч, звичайно, його ніхто б не впізнав. Навіть Матіас не впізнав, поки Юнатан не поплескав його по плечі й не сказав:\n— Діду, ми часом з вами ніде не здибалися?\nЮнатан любив перебиратися. Вечорами він розігрував у кухні для мене справжні вистави. Тобто тоді, коли ми ще жили на землі. Він справді вмів зробити з себе опудало і розважатися цим. Часом я так сміявся, що в мене аж живіт болів.\nАле влаштувати комедію тут, перед Тенгілом, було просто зухвальством.\n— Мені також треба побачити, що тут відбувається,— прошепотів він і перестав сміятися.\nТа сміятися не було чого. Тенгіл наказав усім чоловікам Шипшинової Долини вишикуватись перед ним у лаву і почав показувати своїм страшним пальцем на тих, кого мали відвезти річкою в Карманяку. Я знав, що це означало, Юнатан уже розповідав мені. Жоден із тих, кого вибрав Тенгіл, не повернеться живий. Їх чекала каторжна праця в Карманяці — вони мали носити каміння на фортецю, яку Тенгіл звелів спорудити високо в Прадавніх Горах. Таку фортецю, що її не зміг би здобути жоден ворог. Там жорстокий Тенгіл сподівався засісти на довгі роки й нарешті відчути себе в безпеці. Але щоб збудувати таку фортецю, потрібно було багато рабів, вони працювали, поки не падали від виснаження.\n— Тоді їх віддають Катлі,— сказав Юнатан.\nЯ згадав про це, і по спині в мене пройшов мороз, хоч як було тепло. Хоч Катла й досі була для мене тільки страшним ім’ям та й годі.\nТенгіл показував пальцем, і на майдані стояла тиша. Тільки весело виспівувала вгорі над ним пташка. Вона не знала, що відбувається під липами.\nТоді знявся плач. Тяжко було слухати, як голосили жінки, що навіки розлучалися зі своїми чоловіками, й діти, що ніколи вже не побачать своїх батьків. А втім, плакали всі. І я також.\nТенгіл не чув того плачу. Він сидів на коні і раз по раз показував пальцем. Діамант на тому пальці щоразу блискав, коли він рокував когось на смерть. То був жах — він засуджував людей на смерть, просто показуючи на них пальцем!\nТа один із тих приречених, мабуть, збожеволів, коли почув, як заголосили його діти. Він раптом вийшов з лави і, перше ніж вояки встигли його спинити, кинувся до Тенгіла.\n— Тиране! Тобі не спадало на думку, що й ти колись помреш? — крикнув він і плюнув на Тенгіла.\nТой і оком не змигнув. Тільки дав знак рукою, і вояк, що стояв найближче, підняв меча. Я бачив, як блиснуло на сонці лезо, але тієї миті Юнатан схопив мене за голову й притиснув до своїх грудей, затулив мені обличчя, щоб я більше нічого не вгледів. Та я відчув, а може, й почув, як він хлипнув.\nДорогою додому Юнатан плакав. А він ніколи не мав звички плакати.\nТого дня в Шипшиновій Долині було сумно. Всі плакали. Всі, крім Тенгілових вояків. Ті, навпаки, раділи, коли Тенгіл приїздив у Шипшинову Долину, бо він тоді влаштовував для них бенкет. Ще не встигла висохнути кров бідолахи, якого щойно закатували, а на майдан викотили велику діжу з пивом і заходилися пекти на рожнах цілих поросят. Над долиною нависав густий чад, а Тенгілові вояки їли, пили й вихваляли свого володаря, що дав їм стільки добра.\n— Але ці поросята, якими вони напихаються, і те пиво, яке вони жлуктять,— наше, з Шипшинової Долини,— сказав Матіас.\nСам Тенгіл не брав участі в бенкеті. Натикавшись удосталь пальцем на людей, він подався річкою додому.\n— Тепер він сидить задоволений у своєму замку й думає, що нагнав страху всім у Шипшиновій Долині,— сказав Юнатан, коли ми йшли додому.— І гадає, що тут у нас самі лише залякані раби.\n— Та він помиляється,— сказав Матіас.— Тенгіл не розуміє, що він не зможе підкорити народ, який бореться за свою свободу і тримається разом так, як тримаємось ми.\nМи проходили повз хатину, що потопала в яблунях, і Матіас сказав:\n— Тут мешкав той, що його сьогодні вбили.\nНа порозі сиділа жінка. Я впізнав її, бо бачив, як вона голосила на майдані, коли Тенгіл показав пальцем на її чоловіка. Тепер вона сиділа й ножицями відрізала свою довгу русяву косу.\n— Що ти робиш, Антоніє? — спитав Матіас.— Навіщо ти відрізаєш косу?\n— На тятиви для луків,— відповіла жінка.\nБільше вона нічого не сказала. Але я ніколи не забуду, які в неї були очі, коли вона вимовляла ці слова.\nБагато за що в Шипшиновій Долині карали смертю, ще раніше розповідав мені Юнатан. Та найнебезпечніше було тримати зброю, цього нікому не прощали. Тенгілові вояки по всьому селищі, в кожній хаті і в кожному дворі шукали схованих луків, мечів та списів. Але ніколи нічого не знаходили. А проте не було жодної хати й жодного двору, де б люди не ховали й не кували зброї для боротьби, що колись нарешті мала початися.\nТенгіл обіцяв білих коней і тим, хто виказуватиме, де схована зброя.\n— От же йолоп,— сказав Матіас.— Невже він сподівається знайти в Шипшиновій Долині хоч одного зрадника?\n— Ні, тільки у Вишневій Долині є зрадник,— гірко мовив Юнатан.\nТак, я знав, що поруч зі мною бородатий, у лахмітті, йде Юнатан, хоч мені й досі ніяк не вірилось, що це він.\n— Йоссі не довелося спізнати тієї жорстокості й гніту, що спізнали ми,— сказав Матіас,— а то б він нізащо не робив того, що робить.\n— Цікаво, як там Софія,— мовив Юнатан.— І дуже мені хотілося б знати, чи долетіла до неї Б’янка.\n— Маймо надію, що долетіла,— сказав Матіас.— І що Софія вже вгамувала Йоссі.\nБіля Матіасової хати ми побачили Гладкого Додіра. Він простягся на траві і грав у кості з трьома іншими вояками. Мабуть, вони мали вільний день, бо пролежали під кущами шипшини аж до вечора, нам їх було видно з вікна. Вони грали в кості, їли свинину й пили пиво, якого принесли з майдану ціле відро. Згодом вони кинули грати в кості, вже тільки їли й пили. Тоді кинули їсти, лише пили. А потім уже не робили нічого, лише лазили під кущами шипшини, мов жуки. Нарешті всі четверо поснули.\nїхні шоломи та плащі лежали на траві, де вони їх поскидали, бо кому приємно було б такого теплого дня пити пиво в товстому вовняному плащі!\n— Якби про це. довідався Тенгіл, то залив би їм сала за шкуру,— сказав Юнатан.\nВін вийшов надвір, і не встиг я ще стривожитись за нього, як він вернувся з плащем і шоломом.\n— Навіщо тобі ця погань? — спитав Матіас.\n— Я ще не знаю,— відповів Юнатан.— Але, може, й знадобиться.\nВін скинув із себе лахміття, відірвав бороду, надяг плаща та шолом, і перед нами з’явився страшний Тенгілів вояк. Матіас аж затремтів і попросив його задля безпеки віднести ту погань у сховок. Юнатан так і зробив.\nПотім ми лягли й проспали до вечора, тому я не чув, що було, коли Гладкий Додір та його приятелі прокинулись і почали з’ясовувати, чий шолом і чий плащ зникли.\nОпісля Матіас розповів нам, що він також заснув, та скоро прокинувся й чув у шипшинових кущах крик і лайку.\nВночі ми знов копали підземний хід.\n— Ще три ночі — і скінчимо,— сказав Юнатан.\n— А тоді що? — спитав я.\n— Тоді я виберуся звідси,— відповів він.— Може, мені не пощастить, але принаймні треба спробувати. Я мушу звільнити Урвара.\n— Тільки разом зі мною,— сказав я.— Більше я без тебе не залишусь. Куди підеш ти, туди й я.\nЮнатан довго дивився на мене, потім сказав:\n— Гаразд, якщо ти так хочеш, то я також хочу.\nМабуть, стільки м’яса й пива підохотило Тенгілових вояків, та й двадцятеро білих коней були для них доброю принадою. Бо тепер вони взялися запекло шукати Юнатана. А останнім часом нишпорили з ранку до вечора в кожному дворі і в кожному кутку. Юнатанові майже весь час доводилось сидіти в сховку, він мало не задихнувся там.\nВедер і Кадер їздили по селищі й зачитували відозву про мого брата. Один раз мені також випала нагода послухати, як вони торочили «про Тенгілового ворога Юнатана Лев’яче Серце, що злочинно перебрався через мур і десь ховається й досі в Шипшиновій Долині». Вони так описували його зовнішній вигляд: «Незвичайно вродливий юнак з русявим чубом і блакитними очима, високий, стрункий». Мабуть, так змалював його Йоссі. Далі вони знов нагадували про смертну кару тому, хто переховує Юнатана, і про винагороду тому, хто викаже його сховок.\nПоки Ведер і Кадер їздили по селищі й оголошували братові прикмети, мешканці Шипшинової Долини приходили до Матіаса попрощатися з Юнатаном і подякувати йому за все, що він для них зробив. Виявилося, багато більше, ніж мені було відомо.\n— Ми тебе ніколи не забудемо,— казали вони із сльозами на очах і приносили йому хліб, хоч і самі майже голодували.\n— Тобі потрібен хліб, бо дорога твоя важка й небезпечна,— казали вони і квапливо йшли, щоб устигнути ще раз послухати Ведера й Кадера — задля розваги.\nНавідались вояки й до Матіаса. Коли вони зайшли, я сидів у кухні на стільці і з ляку аж помертвів. Але Матіас не втратив мужності.\n— Чого ви шукаєте? — спитав він.— Того Юнатана Лев’ячого Серця взагалі, мабуть, немає. Ви його вигадали, щоб ходити по хатах і робити людям розгардіяш.\nТенгілові вояки й справді зробили в хаті розгардіяш. Вони почали з кімнати, скидали на підлогу постіль з ліжка, тоді заходилися нишпорити в шафі й теж повикидали з неї все — з дурного розуму. Невже вони думали, що Юнатан міг сидіти в шафі?\n— Може, заглянете в нічний горщик? — поглузував Матіас.\nПотім вони перейшли до кухні й накинулись на скриню. Я сидів на стільці й відчував, як у мені здіймається ненависть. Адже саме цього вечора ми з Юнатаном мали залишити долину! Я подумав: якщо вони зараз знайдуть Юнатана, я не знаю, що зроблю. Невже Юнатана спіймають, коли він от-от має покинути долину? Ні, цього не повинно статися!\nМатіас напхав у скриню старого одягу, вовни і різного дрантя, щоб з комірчини не чути було ніяких звуків, і вояки все те викидали додолу.\nА тоді... Мені захотілось крикнути так, щоб попадали стіни, бо один вояк уперся плечем у скриню й почав відсувати її вбік. Але в мене раптом не стало голосу. Я наче закам’янів на стільці, тільки ненавидів того вояка лютою ненавистю, ненавидів усе в ньому, грубі руки, потилицю й бородавку на лобі. Я ненавидів його, бо знав: зараз він побачить дверці до сховку і Юнатанові буде кінець.\nТа крик однаково пролунав.\n— Дивіться, горимо! — закричав Матіас.— Це Тенгіл наказав вам розпалювати в хатах пожежі?\nНе знаю, як це сталося, але він не брехав. На підлозі шпарко горіла вовна, і вояки заходились гасити полум’я. Вони затоптували його, збивали руками, метушились, лаялись, а врешті перевернули на нього діжку з водою. Вогонь погас, не дуже довго й погорівши. Та Матіас не вгавав і далі люто кричав на вояків:\n— Ви що, з глузду з’їхали? Хіба можна кидати вовну так близько від вогнища, з якого на всі боки скачуть іскри?\nВояк із бородавкою розсердився.\n— Мовчи, старий! — гримнув він.— А то я знайду багато способів заткнути тобі пельку!\nТа Матіас не злякався.\n— Хоч приберіть після себе в хаті,— сказав він.— Гляньте, який тут свинюшник!\nВиявилося, що це був найкращий засіб викурити їх із хати.\n— Сам прибирай свій свинюшник! — огризнувся той, що з бородавкою, і перший ушився.\nРешта пішла за ним, навіть двері поледачились зачинити.\n— Всі як один дурні непроторенні,— зробив висновок Матіас.\n— Але добре, що почалась пожежа,— сказав я.— Як пощастило Юнатанові!\nМатіас подмухав на свої пучки.\n— Так, часом невеличка пожежа до речі,— погодився він.— Хоч і незручно вигрібати жар із вогнища голими руками. Пече в пальці.\nТа на цьому наша біда не скінчилась, як я сподівався. Вояки пішли обшукати ще й стайню, а потім той з бородавкою вернувся до хати і сказав Матіасові:\n— У тебе, старий, двоє коней. Ти хіба не знаєш, що в Шипшиновій Долині нікому не можна тримати більше як одного коня? Ми пришлемо ввечері чоловіка з того боку, і він забере того, з лисиною. Ти подаруєш його Тенгілові.\n— То хлопчиків кінь,— заперечив Матіас.\n— Ну, а тепер буде Тенгілів.\nОсь що сказав той вояк. Я заплакав. Адже цього вечора ми з Юнатаном мали залишити Шипшинову Долину. Наш довгий підземний хід був готовий. А мені досі навіть на думку не спадало, що буде з нашими кіньми. Не могли ж ми забрати з собою Гріма й Ф’ялара підземним ходом, вони тудою не пролізли б. Який я був дурний, що досі цього не зрозумів! Адже нам доведеться залишити коней у Матіаса. Чи нам і так мало лиха, треба ще гіршого? Мій Ф’ялар дістанеться Тенгілові! Як тільки моє серце витримало, не розірвалося з розпуки.\nВояк з бородавкою сягнув рукою в кишеню, витяг дерев’яну дощечку й тицьнув її Матіасові під ніс.\n— Постав тут свій хрестик,— сказав він.\n— Навіщо? — спитав Матіас.\n— Це означатиме, що ти радо віддаєш Тенгілові коня.\n— Я зовсім не радий,— заперечив Матіас.\nТоді вояк підступив до нього з оголеним мечем.\n— Звичайно, ти радий! — сказав він.— Ти страшенно радий і засвідчуєш це хрестиком на дощечці. Даси цю дощечку тому чоловікові з Карманяки, що приїде по коня. Бо Тенгілові потрібен доказ, що ти віддав коня добровільно. Зрозумів?\nІ він так турнув Матіаса, що той мало не впав.\nЩо Матіас мав робити? Він поставив хрестик, і вояки пішли з його двору, подалися шукати Юнатана в іншій садибі.\nЦе був наш останній вечір у Матіасовій хаті. Востаннє ми сиділи біля його столу, востаннє він нагодував нас своєю юшкою. Ми всі троє були засмучені. А найдужче я. Я плакав. За Ф’яларом. І за Матіасом. Адже він став мені майже рідним дідом, і тепер доведеться покинути його. Я плакав ще й тому, що я такий малий, лякливий і нічого не можу вдіяти, коли приходить ось такий вояк і штовхає мого діда.


Настя Каменських захопила новим яскравим образом в ультра коротких шортах | РБК-Україна Новини\n"Ох, ти": Каменських в Італії блиснула стрункими ніжками в міні-шортах\nLite » Новини шоу-бізнесу 09.08.2019 - 09:32 Новость на русском\nОдне з відео з Настею Потап зняв\nНастя Каменських і Потап продовжують показувати багатомільйонній армії шанувальників деталі своєї відпустки в Італії. А саме - на острові Сардинія. Нагадаємо, що саме тут вони вирішили "догулювати", як висловився Потап, свій медовий місяць. Також відзначимо, що після весілля, яке відбулася 23 травня, музиканти вирушили на невеликий відпочинок до Туреччини. Потім пішла низка концертів, виступів на фестивалях і т. д. І все ж пара змогла викроїти пару тижнів, щоб знову насолодитися компанією один одного.\nПроте казковий відпочинок в Італії також підійшов до кінця. При цьому Каменських зазначила, що першим концертом, на якому вона виступить після відпочинку, станец "Рандеву з Лаймою Вайкуле" в Одесі, яке проходить з 8 по 10 серпня. В афішах заходу зазначено, що виступ Каменських заплановано на 10 серпня.\nА тим часом Настя і Потап продовжують прощатися з Італією. Як зазвичай. Настя показала свій новий образ для чергової вечірньої прогулянки. На своїй сторінці в мережі instagram Каменських опублікувала кілька відео з вечірньої прогулянки. Настя позує у вільній сорочці з довгими рукавами. Сорочка прикрашена трендовим в цьому році анімалістичним принтом у біло-чорну смужку. Образ доповнюють короткі блакитні шорти. З аксесуарів - чорна сумочка з бахромою, на ніжках - вже знайомі сірі черевики. Примітно, що одне з відео з Настею зняв саме Потап. Відповідне відео було опубліковано в twitter-сторінці MyGlamWish.\nНа іншому відео Настя вже сама себе знімає. І можна краще розглянути макіяж виконавиці. На цей раз Каменських зробила акцент на очі, а також червоні губи. Макіяж вийшов вечірнім.\nДо речі, Потап також не забув показати свій образ, опублікувавши кумедне фото на сходовому майданчику - можливо, одного з ресторанів. Особливо примітний головний убір Потапа - сіра шапка-чалма.\n"Ну обалденная": Настя Каменських в білосніжному купальнику знову "засвітила" апетитні форми\nСтильний Потап в Італії (фото: instagram.com/realpotap)\nНагадаємо, раніше Каменських зачарувала прощальним фото з Італії. Співачка опублікувала новий кадр з Потапом, на якому ніжно притулилася до нього. При цьому Настя щиро подякувала коханому за такий подарунок - подорож в Італію, про яку вона завжди мріяла.\nТакож пекуча Каменських захопила ефектним образом м на Сардинії. Співачка позувала у короткій сукні з деніму. При цьому прихильники Насті зазначили, що на цьому фото вона схожа на Клеопатру.\nСпортивна красуня: Настя Каменських показала підтягнуті форми під час пробіжки на Корсиці "Втілення щастя": Настя Каменських зачарувала красою в строкатій міні-сукні


Рабiнович: Відставкою Разумкова влада узаконила політичну проституцію - ЗНАЙ ЮА\nРабiнович: Відставкою Разумкова влада узаконила політичну проституцію\nГолосування за відставку голови Верховної Ради України Дмитра Разумкова показало: політична проституція в Україні тепер «узаконена». Таку думку висловив народний депутат України, співголова партії "Опозиційна платформа – За життя" Вадим Рабінович, коментуючи на телеканалі "Україна 24" в ефірі програми "Народ проти" Наташі Влащенко відставку спікера і супутні їй події.\nПолітик підкреслив, що особисто у нього "особлива думка на рахунок відставки спікера Разумкова".\n«По-перше, я по-людськи співчуваю Дмитру Олександровичу. Він - порядна людина, з яким ми досить непогано спілкувалися. По-друге, процедура, за якою проводилася відставка, була грубо порушена - його знімали незаконно. По-третє, Разумков-член команди "зелених" все-таки. Він був першим номер у списку партії "Слуга народу", яка ратувала за закриття телеканалів, утиск опозиції, знищувала економіку. Тому назвати його "героєм" Я не можу. Адже покаятися-це лише пом'якшити собі покарання, але не уникнути його. Разумков-член команди Зеленського, яка не виконала своїх зобов'язань і довела країну до нинішнього стану. Тому я вважаю, що нашими опонентами є як «слуги», так і сам Разумков, незалежно від того, членом якого політичного проекту він надалі стане», – пояснив свою позицію співголова партії «Опозиційна платформа – За життя».\nБільше того, продовжив Вадим Рабінович, після голосування, особливо «Батьківщини» разом з «зеленими», стало зрозуміло, що політична проституція в Україні узаконена, і це «шокуюча річ».\nСпівголова ОПЗЖ нагадав, що фракція не голосувала за відставку спікера Разумкова, причому «швидше з морально-етичних, ніж з політичних міркувань».\n"Разумков для мене був і є членом команди "зелених". Але те, що відбувалося у Верховній Раді – було абсолютно незаконно і за рамками здорового глузду. Фракція " опозиційна платформа - за життя «не голосувала за, Тому що ця відставка не має ніякого відношення ні до політики, ні до економіки – це внутрішні розборки всередині» слуг народу»", – уточнив народний депутат.\nІ все ж, на його переконання, головним питанням, яке потрібно вирішувати і терміново, є не те, хто стане наступним спікером, а порятунок економіки країни.\n«Головне сьогодні - це економіка. Люди готові терпіти все, але це терпіння не вічне. Сьогодні економіка досягає дна, і люди це відчувають, як ніколи раніше. Люди не хочуть повертатися до старого, але й нового вже не вірять... тому ми неухильно йдемо до нових виборів. Для того, щоб врятувати країну, вони вже просто необхідні», – резюмував Вадим Рабінович.


Гонорат Козьмінський | МСІ-Milites Christi Imperatoris\nЧерез нез'ясовані причини батько Вацлава вирішує залишити Білу Підляську і Підляшшя, не дивлячись на всі ті зв'язки, які від поколінь з'єднували його рід із тою землею. Козьмінські переїхали до Влоцлавка, де Степан одержав ідентичну посаду, стаючи будівничим Куявського повіту. А так як у Влоцлавка не було гімназії, хлопців - Вацлава і його старшого брата - віддали до школи у Плоцьку. Брати мешкали на квартирі в родині Леманських. Там Вацлав подружився з сином Леманських Казимиром, який був юнаком релігійно байдужим, і, мабуть, саме тому у Вацлава починаються клопоти з вірою. Але з наукою жодних труднощів не було, і Вацлав закінчує гімназію у дуже молодому віці, вже в 1844 році, маючи п'ятнадцять років.\nМати Вацлава робила дві речі, необхідні у таких випадках: гаряче молилась про звільнення сина і робила все, щоб це звільнення прискорити. Аж надійшов березневий день 1847 року, коли в одну з неділь Великого посту Вацлав Козьмінський покинув мури Цитаделі. Природним наслідком перелому, пережитого у в'язниціі, було те, що декілька тижнів пізніше Вацлав відбуває генеральну сповідь у Влоцлавськім костелі Реформатів. Сповідь відбулася в неділю Доброго Пастиря. Ще одну овечку Ісус взяв у Свої рамена. І велика радість сповнила серця обох Матерів: і Небесної, заступництво якої виявилось таким успішним, і земної, любов якої здобула ще одну перемогу.\nА далі все йде звичайною дорогою: Вацлав продовжує навчання у Варшаві. Поворотним моментом на життєвій дорозі Вацлава стає його знайомство з о. Прокопом Латинським, капуцином, знаним провідником душ і популярним автором релігійних творів. До цього священика Вацлав приходить з ціллю відправити ювілейну сповідь, бо саме в тому році новообраний Папа Пій ІХ оголосив надзвичайний папський ювілей. Мабуть під час цієї сповіді Вацлав відкрив у собі монаше покликання. Думка про це проростала в ньому повільно, аж поки вкінці міцно не закоренилась в його свідомості. Ще того самого року Вацлав постановляє вступити до чину Братів Менших Капуцинів. І як це не раз буває - мати дуже боляче це пережила. І не дивлячись на те, що належала до людей релігійних, спершу не погодилась на рішення сина. Може надіялась на його допомогу у вихованні молодших дітей? А може мала якісь інші плани щодо майбутнього улюбленого сина? Того не знаємо.\nЗа ним залишилася школа, товариші, родина. Треба було забути про дитячі мрії і юнацькі плани відносно майбутнього, зовсім іншого, ніж те, на яке він так несподівано рішився. Тільки Господь знав усі його думки, змагання і внутрішню боротьбу. А Бог був з ним. Вже 21 грудня відбулись облучини в чернечу рясу. Одержує теж нове ім'я - Гонорат.\nТимчасові чернечі обіти Гонорат склав у рік після початку новіціату в Любліні, куди переїхав у зв'язку з тим, що там був центр навчання Польської капуцинської провінції. Там теж 18 грудня 1850р. склав вічні обіти. У наступному році бачимо брата Гонората у Варшаві, де навчається теології по програмі духовної семінарії під керівництвом викладачів - ченців, яких звали лекторами.\nВесною 1852 р. приймає дияконські свячення, що вже було пов'язане з виконуванням певних душ пастирських обов'язків. І тоді саме наступає у житті брата Гонората важлива подія - його перша проповідь, виголошена у Варшаві 20 травня 1852 р. в присутності матері і родини. Таїнство священства брат Гонорат отримує 27 грудня 1852 р.\nУ Пречистій Діві брат Гонорат бачив нашу Співвідкупительку і Посередницю Божих ласк. Він вважав, що завдяки Їй можемо легше і швидше наблизитись до Ісуса, з'єднатись з Ним, сповнюючи чесно і гідно своє життєве покликання. О. Гонората не треба було переконувати про значення Марійних Богослужінь для повного християнського розвитку людини. Він особливо радив брати участь у травневих відправах та молитві на Вервиці. Він мав на це багато причин; у першу чергу добре розумів духовно інтегруючий вплив Розарію; теж знав який глибокий релігійний зміст має ця молитва і як полегшує зрозуміння Євангельського послання і перенесення його у практику. Крім того та молитва боронила людину перед самотністю, визволяла від егоїзму в різних його проявах; зближала людей і поєднувала їх.\nЗате до кінця свого життя о. Гонорат служитиме людям у сповідальні. Ця послуга важка і непомітна для оточення. Іноді здавалося, що він занадто твердий і суворий; мабуть все-таки в нього було щось із цих рис, - але завжди він старався зрозуміти того, хто сповідався і ввести в клімат Божого милосердя. При тому не оминав рішучих осудів і конкретних порад. Мав у собі щось особливе, якусь Божу іскру, тому що кількість осіб, які хотіли в нього сповідатися, постійно зростала. В сповідальні він робив ще щось особливе: вишукував осіб назначених особливим даром ласки, щоб їх провадити до глибшого з'єднання з Ісусом, до жертовної служби людям. У майбутньому вони стануть співзасновниками численних монаших згромаджень, але починали своє подвижництво в дуже звичайний спосіб.\nВсі ці згромадження були оперті на третьому правилі св. Франциска з Асізі, маючи таким чином глибоку духовну основу - багату францисканську спадщину. Всі ново засновані Чини були присвячені якійсь конкретній таємниці з життя Ісуса і Його Матері. Це було важливо для о. Гонората, бо він хотів якнайдокладніше защепити ці нові гілочки у євангельське дерево. До свого діла підходив перед усім з глибокою вірою і довір'ям до Божого Провидіння. Відкидаючи певні дотеперішні зовнішні структури він надав їм скритий характер.


Скільки разів можна бути хрещеним батьком або матір'ю, можна бути хресною у кількох дітей, можна бути хрещеним двічі | Цікаво\nГоловна » Цікаво » Скільки разів можна бути хрещеним батьком або матір’ю, можна бути хресною у кількох дітей, можна бути хрещеним двічі\nСкільки разів можна бути хрещеним батьком або матір’ю, можна бути хресною у кількох дітей, можна бути хрещеним двічі\nХто може бути хрещеним\nМожна бути хресною у кількох дітей\nМолитви за дітей і хрещеників\nЯкщо вас запросили стати хрещеним батьком або матір’ю, то, крім правил прийняття таїнства Хрещення вашим майбутнім підопічним, необхідно знати, скільки разів можна бути хресною, які обов’язки восприємників і як молитись за дітей та хрещеників.\nСлідуючи правилам християнства, стати хорошим хрещеним батьком значить виховати свого хрещеника гідним християнином.\nОбов’язки перед малюком з’являються відразу, як тільки ви вирішили хрестити його, і слідувати їм потрібно обов’язково:\nХрещений батько – чоловік, який повинен направляти свого підопічного до віри. Він розповідає про християнську віру та важливості відвідування церкви, стежить за тим, щоб дітей приводили на Причастя, вчить молитися і жити згідно волі Божої.\nСвоїм прикладом хресні батьки повинні показувати, як правильно вести себе. Саме хресний повинен навчити хрещеника правилами доброти, любові. Він повинен бути максимально милосердним, для того щоб дитина брав з нього приклад, адже основна обов’язок — виховати віруючого християнина.\nВін повинен навчити дитину основним правилам християнства. Якщо ви самі недостатньо знаєте правила, прописані християнством, то завжди можна звернутися в церкву і записатися на спеціальні заняття. Взагалі вчитися і пізнавати нове потрібно все життя, тому слід читати різноманітну православну літературу, а головне відвідувати богослужіння, хоча б 2 рази в рік сповідатися і причащатися.\nЦе важливо: пам’ятаєте, як тільки ви взяли малюка і вирушили в храм Божий для участі в таїнстві Хрещення, ви дали обіцянку Богу, що протягом усього життя будете намагатися наводити підопічного в храм, молитися за нього і навчіть всіма правилами християнства.\nВибираючи кандидатури, на жаль, мало хто дотримується правил Православної церкви. Хрещеними батьками можуть стати кращий друг або подруга, близькі родичі, навіть бабуся або дідусь.\nАле важливо розуміти, що людина, яка призведе вашої дитини до віри, повинен відповідати наступним вимогам:\nНасамперед, він сам повинен бути віруючим християнином. Не можна хрестити дитину, якщо не сповідуєш християнство. Гідний вибір – людина, яка регулярно відвідує церкву, молиться і причащається.\nНим може стати той, хто готовий направляти виховання дітей у християнське русло, водити на службу, навчить молитися, допоможе вперше прийти на сповідь, прищепить любов до Бога, Пресвятої Богородиці і Святим Подвижникам, навчить звертатися до них у різних життєвих обставинах.\nПісля здійснення таїнства Хрещення, відмовитися або змінити хресного неможливо. Людина все одно залишається хрещеним, навіть якщо протягом свого життя він відмовився від відвідин храму християнської православної віри, і не може займатися християнським вихованням дитини.\nСтати хрещеною матір’ю може незаміжня, заміжня чи вагітна жінка, а от чоловік і дружина одночасно бути хрещеними батьками одного і того ж дитину не можуть.\nЗа правилами, прописаними в Требнику, хрещеним повинен бути один чоловік. Відповідно у дівчаток — жінка, у хлопчиків — чоловік. А от наявність другого хрещеного — це лише стародавній звичай церкви.\nНе можна стати хрещеним батьком, якщо людина має сан ченця або черниці.\nЯкщо немає можливості бути присутнім на таїнстві Хрещення, то допускається вписати заочно ім’я батька/матері. Обов’язки восприємників, що очних, заочних, при цьому абсолютно рівнозначні.\nЯкщо нікому стати сприйменником вашої дитини, зверніться в храм, часто хрестять і без хресних батьків, тоді хрещеним вважається священик, який проводив обряд.\nОбмежень за кількістю хрещеників немає. Одна людина може ставати хрещеним двічі, тричі і так далі — жодних перешкод для цього немає.\nВідмовитися можна тоді, коли є сумніви не впоратися з покладеною на нього відповідальністю.\nЯкщо ви вже є хрещеним батьком, але вас просять друзі знову удостоїтися цієї честі, необхідно добре подумати. Стати хрещеним – велика відповідальність.\nІ якщо з одним хрещеником ви живете в одному місті, дружите сім’ями, навіть можливо ходите в один і той самий храм, ви знаєте, що його батьки — віруючі християни, вашим завданням поки залишається тільки регулярна молитва за всю його сім’ю.\nДобре, якщо через деякий час, коли підрослому дитині знадобиться допомога, порада, він прийде до вас, і ви разом з його батьками зможете вирішити складне питання.\nА якщо інший хрещеник далеко від вас живе, можливо його сім’я переїхала, або ви, в силу різних обставин, перестали спілкуватися з його батьками, це не знімає з вас відповідальності. Саме вам доведеться відповідати за його християнську безграмотність перед Богом.\nБути хрещеним велика відповідальність, яку кожен погодився несе перед малюком і Всемогутнім Богом. Тому, якщо ви не готові допомагати дитині слідувати християнській вірі і не можете навчити його віру, милосердя, то краще від пропозиції стати сприйменником відмовитися.


Викрадення царівни — Марко Східняк, читати повністю текст твору онлайн. УкрЛіб : Українська Бібліотека\nБібліотекаСхідняк МаркоВикрадення царівни\nБібліотека української літератури > С > Східняк Марко > Викрадення царівни — повний текст твору\nТепер слід було вирішити династичну проблему. Необхідно було знайти юну представницю якоїсь правлячої і дуже потужної династії, яка (дівчина) знаходиться у таких екстремальних обставинах, що кинеться у обійми будь-якого авантюриста, який допоможе з них вибратись. Уточнення того, що я вже знав до появи у цих роках, зайняло декілька місяців і, цур йому, витребувало пристойну купу грошей.\nНарешті на руках у мене зведена довідка і я ще раз її перечитую. "Романова Єлизавета Олексіївна, 1675 року народження, жовтень. Остання дитина царя Олексія Михайловича, що народилась місяців за чотири до його смерті. Мати — Наталя Кирилівна Наришкіна. Росла непосидючою та рішучою дівчинкою. Особливо доставалось від неї Петру, який був на декілька років старший і якого вона недолюблювала. Свідоцтва про якісь жорстокості підростаючого Петра до неї не знайдені. Але й глибокої поваги, як до трохи старшої від Лізи Наталки, у царевича наче не було. Під час боротьби за владу, дівчинка рішуче підтримала Софію, хоч та відносилась до ненависного матері клану Милославських. Разом з поваленою царицею була відправлена під строгий нагляд у Путивль, біля Чернігова. Там знаходиться новозбудований і особисто відданий цареві Духів дівочий монастир. Бо будувався десятиліття і тільки молодий Петро настояв, щоб цей довгобуд завершили. Взнавши про те, що зовсім юна царівна підбурює військо проти Петра, Наталя Кирилівна вперше в житті схопилась за серце, хворіє на нього і зараз. Зрада Єлизавети, останньої дитинки, так ударила голову уряду Росії, що здається вона, а не Петро запроторила у холодну келію, на хліб і воду тоді неповнолітню, наймолодшу з царівен. Царицю Софію чи то перевели, чи то переведуть у Москву, у Новодівочий Богодухівсько-смоленський монастир. Про царівну таких відомостей не виявлено."\nВнизу, по інтернетівській пам'яті, я намалював обитель у Путівлі, з означенням, де келія інокині Євлалії.\nПотім я, використавши свої знання, зліпив доволі поганеньку, але все ж діючу повітряну кулю, апробував у своєму маєтку, отримавши зауваження від католицького попа, та ще виклик до єпископа. Поклав її, розібрану, на воза та подався на Московщину. У найближчому до монастиря лісі за допомогою вірних людей змонтував кулю, наказавши їм тікати на Лівобережжя, потім у Вільно, поки місцева влада не перекрила дороги та , підібравши сприятливий вітер, злетів.\nНасильно пострижена царем Петром молодша його сестра Єлизавета якраз не спала у своєму помешканні. Тихий, але настирливий стукіт у слюдяну шибку налякав царівну-схимницю. Може птиця б'ється. Але надто регулярно.\nБуло принишкла царівна-схимниця подала голос – Що там?\nЧоловічий баритон не дуже гучно промовив – Ти мене чуєш, царівна?\nМарко Східняк — Доля Руських земель, інкорпорованих Китаєм, в одному офіційному документі\nМарко Східняк — Білий день на хуторі близь слободи Бузьки\nМарко Східняк — Першопоселення укрів у Новому Світі\n— Чую. Тільки тут бідна черниця, а не царівна.\n— Але дочка Олексія Михайловича.\n— Я прийшов забрати тебе заміж.\n— На початок, хто ти, з якого роду?\n— Я Всеволод. Колись батьківські предки були князями та королями Польщі. Ми П'ясти. Мати з роду Гедиминовичів.\n— Пристойно. А занятий чим?\n— Хочу створити незалежну державу – Україну.\n— Украйна, сиріч Малоросія чи Черкаси. Який би не був Петро, він законно володіє цією землею. А я повинна бути зрадницею та допомагати рвати Росію?!\nНевидимий співрозмовник хмикнув:\n— Царівна, стеж за лексикою. І не даючи часу на здивування терміном, сказав:\n— Заснувати державу хочу дуже й дуже далеко навіть від тих земель, що будуть захоплені царем московським, а не то що тих, якими він від батька володіє.\n— А царівна тоді нащо? Тільки не кажи, що полюбив. Бо певна, що ти мене і на віддалі не бачив.\n— Бачив портрет у книзі і малюнок обителі із стрілочкою на віконце твоєї келії.\n— Десь не у нас таке вже видано?\n— Приблизно так.\n— Але навіщо тоді, ти не сказав, так ризикувати?\n— Хочу, щоб рід князів українських Нового Світу був знаним і знатним за походження. Щоб були рівнею навіть імператорським династіям. Як додаткова гарантія незалежності.\n— Спасибі за кричущу відвертість. Я згодна. Не дивуйся, для мене це виважене рішення. Снилося мені багато разів, що маю троє хлопчиків і троє дівчаток. Всі живі. А ще марилась матір божа. Казала, що підневільне святенництво – то є гріх. Що майже неприкрите спонукання до чернецтва – то є сваволя, зневільнення самої душі. Що на підневільних обрядах (хай по формі правильних) немає божої благодаті і ці пута можна і треба розірвати.\n— Чудово. У віконце ти не пролізеш та й не достанеш. Вийди у двір. Я тобі кину драбинку з корзини повітряної кулі.\n— Тобі няня розказувала казку про повітряний корабель та сім Сімеонів?\n— Ну так, коли ще у батечка у Кремлі жила. А може у тебе й роги є?\n— Хапай речі та виходь. Нема та й не буде, якщо ти не наставиш.\n— Який би ти не був, не збираюсь.\nВискочивши з приміщення моторно піднялась по хисткій мотузяній драбини з дощечками-сходинками. Зачаровані пси, незвичні що щось стається посеред двору, а не біля воріт, заволали з певним запізненням, монахині, що сторожили вхід, теж не миттєво вибрались на гавкіт у двір. Одним рухом знявши якір з дерева, що росло серед дворища, Всеволод дозволив свіжому вітерцеві одразу винести втікачів за межі обійстя.\nНа химерну тінь, що відрізнялась на тлі неба, монахині не звернули увагу. Хоча будь-хто, що віддалено чув про повітроплавання, одразу б розшифрував ситуацію.\nХоробрість з царівни кудись злетіла. Сиділа як мишка у куточку, не піднімаючі очей. Всеволод почав стурбовано поглядати, чекаючи, що ось-ось скаже: — Знижуй цю кулю, я краще повернусь у свою келію.\nНа світанні понад лісовою гущавиною Всеволод пристав до могутнього дуба та прямо з корзини пристрелив годованого молодого вепра. Це підняло настрій, навіть царівна поглянула. Але злазити по дубу на землю відмовилась. Прийшлось за допомогою канату та системи коліщаток притягнути шар до землі.\nПісля того, як поснідали, Єлизавета посиділа, наче збираючись з духом, піднялась (він теж автоматично звівся на ноги) та зовсім зажмурившись, кинулась йому в обійми.\n— Наче у вир головою – посміхнувся Всеволод та стис уже податливе дівоче тіло.\n— Для мене поки що без різниці – прошепотіла крізь сльози дівчина.\nАвангард російського війська під орудою Патрика Гордона став табором біля турецької фортеці Азов. На наступний день під Азов підійшли головні сили царства під командуванням Петра. Надвечір його наздогнала звістка про зникнення Єлизавети. Коли імператору прочитали про зникнення молодшої сестри, він на диво остався у здоровому глузді, не почав нікого бити і навіть не розпорядився когось повісити. Він роздумливо сказав: "Цієї ночі, коли я ще нічого не знав, наснилась Ліза і сказала, що її зникнення ніяк не вплине на моє правління. Ні у гарну, ні у погану сторону." Потім коротко наказав: перевірити ближні озера, річки; ґвалт з масовим опитуванням людей не підіймати, хоча на дорогах перевіряти підозрілих жінок; якщо десь за кордоном з'явиться – назвати самозванкою і доповісти; негайно знайти серед трупів невідомих дівчину схожої статури та при необхідності поховати у монастирі замість царівни.\nЛетіли щонайвище. Скільки це метрів – не скажу. Бо при думці, що треба сконструювати датчик висоти мені ставало дурно. Вважав, що і за півжиття не зроблю.\nКоли вітер був протилежний, то кулю відносило назад. Там, десь у дикому місці, кидав якір, зупинявся. Коли летіли низько – старанно ховались у корзині, щоб не здогадалися, що чортівня, яку несе по небу, має відношення до людської натури.\nЯк на мене, до попаданства дожившого до третього десятиліття 21 століття, боліт і неозорих лісних масивів вистачало. На зупинці, само собою, відпочивали від небесних гойдалок, поповнювали запасі полюванням та рибалкою, пекли щось із муки, якої було трохи, дуже економили. До людей не виходили жодного разу, боялись заблукати або бути затриманими.\nОдного разу прийшлось скористатись пропелером з педалями (продукт мого технічного генія), щоб зійти з зеніту над великим селом, над яким ясним ранком вітер стих, як підрізало. З усіх боків, звичайно ми були розмальовані під темну хмарину. Але маячити дійсна хмарина декілька годин на одному місці і так низько не могла за визначенням.\nКрутили педалі по черзі, зігнувшись, щоб не було видно людських силуетів Замаявшись, я також вислухав багато від царівни про мою небесну чортопхайку. Добре, що не каялась що полетіла зі мною. Перетягнули до полів, а там і піднявся вітер, навіть попутний.\nНаш чкаловський переліт на мапі був би чудернацьким набором зигзагів – вперед-назад-вбік, знов вперед. Коли зрозумів, що винесло на підлитовську Білорусь, сіли у якійсь пущі, все горюче (тканину, дерево) негайно спалив, залізне понівечив. Невистачало мати справу з польським костьолом за звинуваченням у чарівництві, бо у Франції вже чекав виклик до єпископа.\nВирішили не влаштовувати інкогніто, назвались власними іменами. Щоб був ранній слід втечі і утруднити обвинувачення у самозванстві. Казати, що переправляли нас якісь лихі люди, що раптом вирішили пограбувати і знищити. Ніби з божою поміччю втекли і кружляли декілька днів. А потім справді як заблукали, то тільки селяни, помітивши мене з Лізою , перехопили і привели до свого поселення. А то знов лісовик вів мимо хутора.\nКупили якийсь фургон, типу волохів чи циганський, помчали у Вільно, де легалізувались. Мене якийсь підстароста бачив перед поїздкою у Париж, царівну бачили, коли вона ще дівчинкою була на богоміллі. Навіть разом згадали якісь дрібниці того заходу. Мені сказали, що від епідемії померли батьки і мій найменший брат. Я на того підстаросту (здивованого і благодатного, мабуть зовсім небагатого) оформив управління невеликими маєтностями, що дістались мені у спадок, давши довіреність на вступ у спадщину. На не виказане питання, чому навіть на місце поховання батьків не забажав показатись, прямо відповів, що якщо хочу мати царівну за живу жону, то треба тікати хутко і щонайдалі від імперії, полишивши гонор на майбутнє.\nСитуація, коли шляхтич звабив і увозом забрав сестру всесильного монарха, всім сподобалась.\nДоля Руських земель, інкорпорованих Китаєм, в одному офіційному документі\nБілий день на хуторі близь слободи Бузьки\nСторінку згенеровано за 0.064392 сек.


Leopolis.news | Чоловік Єлизавети II, 99-річний принц Філіп, потрапив до лікарні\n18-02-2021 18:22 247\n99-річного чоловіка королеви Великої Британії, принца Філіпа, госпіталізували до лондонської лікарні через погане самопочуття.\nУ Букінгемському палаці заявили, що принца Філіпа ввечері у вівторок, 16 лютого, доставили до лікарні короля Едуарда VII в Лондоні.\nГерцога Единбурзького госпіталізували через погане самопочуття. Однак, як зазначають журналісти, це був не екстрений випадок ㅡ принца Філіпа доставили до лікарні звичайною машиною. До медзакладу він також дійшов без допомоги.\nУ лікарні принц Філіп пробуде кілька днів, де медики, за порадою його особистого лікаря, про всяк випадок спостерігатимуть за його станом.\nСама королева Єлизавета II в цей час перебуватиме у Віндзорському замку, на захід від Лондона.\nУ 2019 році принца Філіпа вже госпіталізували через попередні ускладнення зі здоров’ям, та вже за чотири дні його виписали з лікарні.\nПоважний вік принца\nНагадаємо, уже в липні цього року принцу Філіпу виповниться 100 років. Сам герцог Единбурзький заявляв, що не має бажання святкувати ювілей і не хоче мати нічого спільного з урочистостями, до яких готується королівська сім'я.\nПринц Філіп може стати першим чоловіком у королівській родині, якому виповниться 100 років. Але одного разу він зізнався, що зовсім не прагне дожити до такого поважного віку. У розмові з The Telegraph про 100-річчя королеви-матері ще у 2000 році Філіп сказав, що в нього «немає жодного бажання» святкувати столітній ювілей.\n«Я не можу уявити нічого гіршого. Я й так вже почав розвалюватися», — сказав тоді він.\nБільше про Філіпа\nПринц Філіп має титул герцога Единбурзького. Раніше він служив у військово-морських силах Великої Британії. Одружився з Єлизаветою в 1947 році — за п’ять років до того, як та зійшла на престол. Наразі він є найстарішим членом королівського подружжя у світі.\nУ серпні 2017 року він відійшов від виконання королівських обов’язків через поважний вік. Загалом за свою кар’єру Філіп одноосібно брав участь у понад 22 тисячах заходів королівського рівня.


'' Меса за померлих у Харкові на Меморіалі жертвам тоталітаризму | Костели і каплиці України\n04.11.2017 Луцк Молитва за померлих на кладовищу у Луцьку\n04.11.2017 ХрЗп Меса за померлих у Харкові на Меморіалі жертвам тоталітаризму\n03.11.2017 КвЖт Ворзель на Київщині: зустріч семінаристів та молитва за архієпископа Мальчука біля його могили\n02.11.2017 Лвів Львів: молитви за померлих на Янівському кладовищі та в катедрі\n01.11.2017 ХрЗп У Запоріжжі вшанували пам’ять жертв Великого терору 1937-1938 років\n01.11.2017 Лвів Урочистість Всіх Святих на Личаківському цвинтарі у Львові\n1 2 3 ... 88 89 90 91 92 93 94 ... 570 571 572\nМеса за померлих\nу Харкові на Меморіалі жертвам тоталітаризму\nМісце події: Харківсько-Запорізька дієцезія / Харківська обл.; Рубрики і підрубрики: 1. ТАЇНСТВА, ОБРЯДИ, ПРОЦЕСИ / Молитва за померлих, 2. ЦЕРКВА І… / Держава, суспільство / Жертви тоталітаризму, війн, 3. МИРЯНИ, СПІЛЬНОТИ, РУХИ / Етнічні спільноти / Поляки, 4. АРХІПАСТИРІ УКРАЇНИ / За померлих, похорон; Джерела і автори: 1. Редакція / За джерелами, 2. Богопосвячені жінки / Джерела / agnessocv.blogspot.com; Характер матеріалів: ПОДІЇ / Репортажі; Тип матеріалів: 1. Тексти, 2. Фотознімки\n04, Листопад, 2017\n4 листопада 2017 року на Українсько-польському меморіалі жертвам тоталітаризму (Катинському цвинтарі) у шостому кварталі Лісопарку у Харкові на П'ятихатках, де 1940 року були поховані розстріляні в застінках НКВС 3809 польських офіцерів, півтисячі мирних польских громадян і тисячі репресованих українських громадян, єпископ Станіслав Широкорадюк OFM очолив Святу Месу в пам'ять про них. Разом з ним молились за убитих священики Харьківського деканату дієцезії, черниці, віряни із харківських парафій та представники Польського товариства.\nОстанні публікації за рубрикою: МИРЯНИ, СПІЛЬНОТИ, РУХИ / Етнічні спільноти / Поляки: 1) 23.11.2018 «У Хмельницькому на Гречанах освятили каплицю Пам’яті жертв радянських репресій»; 2) 11.11.2018 «100-річчя незалежності Польщі відзначили також у катедрах Одеси і Житомира»; 3) 11.11.2018 «Київська співкатедра: 100-річчя незалежності Польщі та молитва за загиблих у Січневому повстанні»; 4) 11.11.2018 «Львівська катедра: 100-річчя незалежності Польщі та молитва за загиблих у війні українців»; 5) 03.11.2018 «Меси за померлих на цвинтарі Луцька і меморіалі Харкова»; 6) 01.11.2018 «Львів: урочистість Всіх Святих на Личаківському кладовищі»; 7) 20.10.2018 «У Львові відзначили тридцятиріччя Польського товариства»; 8) 20.10.2018 «У Фастові освятили пам'ятну таблицю полякам, вбитим органами НКВС у 1937-1938 роках»; 9) 02.07.2018 «Меса у Львівській катедрі у 77 річницю знищення польських науковців»; 10) 16.06.2018 «Парафіяльний празник св. Антонія в Южноукраїнську на Миколаївщині»; 11) 16.05.2018 «У Харкові відкрили та освятили меморіальну дошку 'другу бідних та нещасних'»; 12) 11.05.2018 «У Барі на Вінничині відкрили меморіальну дошку, присвячену Барській конфедерації»; 13) 03.05.2018 «Урочистості Матері Божої Королеви Польщі у Львові та Івано-Франківську»; 14) 10.04.2018 «Молитви за жертви Смоленської трагедії в катедрах Львова та Луцька»; 15) 25.02.2018 «Молитва за загиблих в Гуті Пеняцькій на Львівщині в 74-у річницю трагедії»; 16) 10.02.2018 «Запорізькі поляки подарували дітям загиблих бійців душевне свято»; ...


Ні за яких обставин: легенда Динамо зробив гучну заяву про Росію\nВадим Євтушенко розповів про роботу тренера\nЛегендарний півзахисник київського Динамо Вадим Євтушенко поділився планами на майбутнє в інтерв'ю для програми "Моя гра".\n"Я хочу ще попрацювати тренером. Зі Швеції була одна пропозиція, проте вона мене не влаштувала. Взагалі, я не виключаю того, що можу поїхати працювати до Швеції. По суті, там було б два головних тренера. Ситуація була специфічна, тому я не зміг погодитися", – розповів Євтушенко, який впродовж багатьох років грав та тренував у Швеції.\nВін зазначив, що зараз в Україні немає великих грошей, тому нерозумно ставити високі фінансові вимоги.\n"Не можна працювати і отримувати велику зарплату в той час, як клубу ніде тренуватися. Яку команду точно не очолю? Спекулювати цим питанням не буду. Може бути, вболівальники Динамо хотіли б почути, що я не піду працювати в Шахтар. Однак можу сказати, що сам донецький клуб, швидше за все, мене не покличе. Як і багато інших клубів. Звичайно ж, в Росію я не поїду працювати ні за яких обставин. А так я відкритий для будь-яких пропозицій", – сказав легендарний футболіст Динамо.\nВадим Євтушенко грав за київський клуб з 1980 по 1988 роки. Після цього він нетривалий час захищав кольори Дніпра. У 1988 році Євтушенко переїхав до Швеції, де виступав за АІК та Сіріус.\nУ скандинавській країні Євтушенко завершив кар'єру футболіста та почав працювати тренером. З 1996 по 1999 роки він був помічником у Реймерсгольмі та Гаммарбю. Українець очолював місцеві команди Ярфалла та Валста Сіріанска.\nУ 2008 році Євтушенко працював у тренерському штабі збірної України. З 2011 по 2017 роки він очолював Зірку, Ворсклу, Динамо-2 та Черкаський Дніпро.\nЗ Динамо Євтушенко п'ять разів виграв чемпіонат СРСР, а у 1985 році став володарем Кубку кубків УЄФА.


Два тижні активного падіння криптовалют | Огляд ринку криптовалют\nРинок криптовалют продовжує падіння впродовж двох тижнів без значних зупинок. Лише за останній тиждень ринок криптовалют впав на 30-35% або на 58 млрд доларів США.\nКапіталізація ринку наразі складає $129 млрд. У неділю, 25 листопада, ми оновили дно 2018-го року на рівні $116 млрд – востаннє такі цифри були в серпні 2017 року.\nБільшість альтів пробили свої історичні мінімуми: Bitcoin Cash, VeChain, Ontology та інші.\nТорги на протягом тижня складають дуже високі позначки – на рівні $20 млрд за добу. Коли відбувалось активне падіння ринку, цифра доходила й 30 млрд доларів США.\nНа ринку стабільно виглядає лише домінація біткоїна на ринку – вище 53%. Навіть популярний стейблкоїн Tether впав на 3% цього тижня. Хоч зараз він помалу відновлює позиції, продовжує вартувати менше $1,00.\nКапіталізація ринку криптовалют за останній рік\nBitcoin за минулий тиждень впав приблизно на 35% з позначки $5600 до $3400. Криптовалюту активно продавали, та вартість пробивала усі найважливіші цінові рівні.\nНайголовніше, що біткоїн пробив глобальну лінію підтримки, яка рухалась ще з 2012 року у вигляді рівня опору, що пізніше перейшов у рівень підтримки.\nНаразі ціна коригується на рівні $4000, однак значного розвороту ціни та активних покупок не відбулось. Це говорить про те, що біток може рухатись деякий час в бічному русі з напрямком вгору для того, щоб відпрацювати корекцію падіння, а після отримати продовження зниження ціни до $2800-3000.\nНа тижневому графіку провели нову лінію підтримки (червоного кольору), яка формувалась ще з середини 2015 року. Як вказує ця підтримка, рівень $3000-3200 буде виглядати як дно або зупинка для торгівлі на рівні перед подальшим зниженням.\nНаразі про ніякий глобальний розворот мови не може йти, за графіком Heikin Ashi розворот на тижневій часовій рамці складає вище $5400. Індикатор RSI перейшов у перепроданість.\nНа денному графіку спостерігається продовження спадного тренду, та значних змін для відскоку не передбачається. Ринок слабкий, і будь-яка негативна новина або рух, може спричинити подальший обвал ринку до $3000.\nНа індикаторі RSI актив доволі сильно перепроданий. Також цього тижня індикатор на денній часовій рамці біткоїна показав новий історичний мінімум на рівні 9,78.\nІндикатор RSI на графіку Bitcoin 1D Bitstamp\nНа графіку Heikin Ashi помалу сила ведмедів стихає, і можливий перехід в купівлю буде відбуватись на рівні $4000-4100 (біржа Bitstamp).\nBitcoin 1D Bitstamp Heikin Ashi\nЕфірум оновив цього тижня дно, дійшовши до рівня $100. Наразі відбувся відскок, і монету можна придбати монету за $110.\nЗа останній тиждень криптовалюта впала з рівня $177 до $100, що свідчить про 44% збитку від верхнього рівня. Пробиття рівня $100 змусить ефір падати до $50 чи й менше.\nЗ цього рівня при стабільному ринку можна очікувати ріст 10-20% або бічний рух активу. Якщо біткоїн продовжить ралі вниз, ефір також буде знижуватись.\nНа тижневому графіку видно відскок свічі від рівня $100, що може говорити про можливий короткостроковий розворот ринку або його бічний рух.\nЕфіріум пробив усі рівні підтримки та зони накопичення $150-200. На індикаторі RSI рівень знаходиться на лінії перепроданості. Графік Heikin Ashi наразі вказує розворот ринку вище рівня $170-180.\nEthereum 1W Poloniex\nДаний графік схожий на біткоїна. Наразі не спостерігається локального розвороту. Отримали відскок від рівня $100, однак сьогоднішня денна червона свіча повністю поглинає вчорашню зелену свічу, а це свідчить про продовження спадного тренду.\nРівень $90-100 може служити новим рівнем підтримки у наступні дні чи й тижні, якщо ринок не зможе пробити цей рівень.\nІндикатор RSI перепроданий та стоїть на рівні 17,5, а графік Heikin Ashi показує можливий локальний розворот на вище $120, однак з кожним днем цей поріг буде знижуватись.\nEthereum 1D Poloniex\nEthereum нижче $300, альти на дно | Огляд ринку 14.08.2018\nBinance запустила новий додаток з маркетингу в бета-версії\n20 Серпня о 16:00\nEthereum готує своє програмне забезпечення до хардфорку\n13 Грудня о 13:12\nХудожник використав Ethereum для створення мистецтва про цінність


Крем ганаш | iskysstvoetiketa\nHome Крем ганаш\n1 Крем ганаш – рецепт\n2 Крем ганаш для капкейків\n3 Крем ганаш для торта\nДуже часто господині використовують ганаш для домашніх десертів. Його можна не тільки завдавати, як основу під мастику, але і створити чудове прикраса для торта або капкейків. Крем легко готується і моментально схоплюється, не осідаючи зберігає свою первісну форму.\nКрем ганаш – це м’яка маса з вираженим шоколадним смаком. Готувати його можна з темним, молочним або білим шоколадом. Його густота та щільність залежить від того, в якій пропорції використовуються шоколад і вершки. Чим більше шоколаду, тим щільніше буде в результаті крем. Як зробити крем ганаш для тортів і тістечок, розповімо нижче.\nКрем ганаш – рецепт\nвершки 35% жирності – 110 мл;\nШоколад рубаємо на шматочки і покласти в миску. У невелику каструльку вливаємо вершки, кладемо цукрову пудру і розмішуємо. Доводимо масу до кипіння, але не кип’ятимо і відразу знімаємо з вогню. Гарячі вершки вливаємо в шоколад і залишаємо на 3 хвилини. Потім за допомогою віночка розмішуємо до однорідності. Додаємо масло, знову розмішуємо. Готовий крем можна використовувати відразу, а можна остудити його і поставити в холодильник. Коли ганаш охолоне, з глянсового він перетвориться в матовий. Якщо потрібно, шоколадний крем ганаш можна підігріти.\nКрем ганаш для капкейків\nнатуральний шоколад – 200 г;\nШоколад дрібненько рубаємо ножем. Вливаємо вершки в каструлю з товстим дном, ставимо на плиту і на середньому вогні витримуємо, поки не з’являться дрібненькі пухирці. Після цього знімаємо каструлю з вогню, злегка охолоджуємо і додаємо шоколад. Залишаємо так на кілька хвилин, щоб шоколад розтанув. Потім за допомогою силіконової лопаточки масу акуратно розмішуємо. Ставимо каструльку на плиту, включаємо мінімальний вогонь і, помішуючи, вичікуємо, поки шоколад повністю не розтопиться. Повинна вийти глянсова однорідна маса. Після цього ганаш переливаємо в ємність для мікрохвильовки, накриваємо харчовою плівкою і на ніч залишаємо при кімнатній температурі для стабілізації. Перед роботою розігріваємо ганаш в мікрохвильовці на мінімальній потужності.\nбілий шоколад – 380 г;\nБілий шоколад ламаємо на шматочки. Разом з вершками поміщаємо в мікрохвильовку. При мінімальній потужності нагріваємо хвилини 2, потім розмішуємо, знову нагріваємо, розмішуємо і так до тих пір, поки маса не стане рідкою і однорідною. Прибираємо масу на ніч у холодильник. Після цього за допомогою міксера збиваємо її до повітряної консистенції. Все, крем ганаш готовий. Наносимо його на коржі і формуємо тортик.\nВипічка без яєць і молокаКреп сюзетт\nТелевізор над каміном


Долма: рецепт з фото\nВідео: Турецька "долма" рецепт\nВідео: ДОЛМА. Рецепт від Покашеварім. випуск 253\nВідео: Рецепт долми - традиційне блюдо азербайджанської кухні\nУ кухнях різних народів можна часом зустріти дуже схожі страви. Наприклад, російські голубці і долма, рецепт якої поширений в багатьох тюркських, балканських країнах. Готують її і в південних регіонах Європи, словом, скрізь, де в достатку є виноградне листя.\nВиноградне листя - 40-45 шт;\nЗараз географічний фактор визначає меню не в меншій мірі, ніж в минулому. У наш час і в Сибіру взимку можна купити консервовані листя і приготувати найближчого родича (а на думку деяких, прародителя) голубців. Так що рецепт долми з фото варто вивчити всім, хто любить пробувати нові страви з різних кухонь світу.\nДо речі, у багатьох східних країнах під цією назвою ховаються не лише рулетики з різними, необов`язково м`ясним фаршем. Фаршировані овочі теж можуть носити цю назву. Але ми пропонуємо вам випробувати приготування долми з виноградного листя, як найбільш оригінальне і разом з тим знайоме блюдо. Тим більше, що робити її не так складно, як може здатися на перший погляд. Більш того, існує думка, що рецепт долми куди простіше, ніж голубців з капусти. Давайте перевіримо разом!\nРетельно промийте рис, до тих пір, поки вода, що стікає з нього, не стане прозорою. Потім покладіть його в каструлю, залийте окропом і залиште під кришкою хвилин на 15-20.\nЗа цей час приготуйте фарш. Класичний рецепт приготування долми пропонує використовувати для нього баранину і (або) яловичину. Але, якщо не гнатися за повної автентичністю, цілком підійде свинина і яловичина в рівних частках. Пропустіть м`ясо через м`ясорубку, очищену цибулю дрібно наріжте і додайте в фарш.\nДо нього ж викладіть дрібно посічену зелень, розм`якшене вершкове масло.\nЗлийте воду з рису і додайте його до решти інгредієнтів. Посоліть, поперчіть за смаком і ретельно вимішайте ніжний, м`який фарш.\nТепер, перед тим, як приготувати долму, потрібно зайнятися виноградним листям. З консервованими нічого не потрібно робити, а ось солоні слід ретельно вимити під проточною водою або навіть замочити на деякий час - хоча б хвилин на 10. Якщо ж листя щойно зірвані, вимийте їх і залийте окропом хвилини на 4.\nТепер можна готувати долму. Для цього покладіть на робочу поверхню виноградний лист шорсткою матовою стороною вгору. На нього укладете м`ясний фарш і акуратно згорніть «голубець» рулетиком, попередньо підігнувши краї листа всередину на начинку. Вийти повинно так само, як на фото. Важливо, щоб у готовій долма не було отворів, через які може витікати м`ясний сік.\nДно каструльки вистелити виноградним листям і укладайте поверх них згорнуті трубочки з м`ясом і рисом. Коли посуд заповниться, застеліть її ще одним шаром листя.\nЗалийте її холодною водою так, щоб вона ледь не діставала до верхнього шару долми. Можна укласти на неї перевернуту тарілку, щоб вона не спливала. Накривайте кришкою і ставте каструльку на повільний вогонь на годину.\nПісля цього блюдо можна подавати на стіл. Дуже хороша долма з виноградного листя, якщо занурювати її в соус зі сметани, змішаної з часником і зеленню. Можна замінити її натуральним йогуртом, кефіром або мацоні. І насолоджуватися чудовим смаком цієї страви.\nДе в кулінарії використовуються виноградне листя?\nЯк готувати яйця фаршировані грибами?\nДолма з бараниною рецепт\nЩоб зготувати тефтелі з індички?\nВідео: Котлети з індички На мій погляд, тефтелі з індички - це одне з найбільш ідеальних страв для дітей і для всіх тих, хто стежить за своєю фігурою, але любить також і смачно поїсти. М`ясо індички відноситься до дієтичних продуктів, які, проте,…\nСьогодні ми пропонуємо вашій увазі рецепт фаршированого перцю з фото готового блюда. Незважаючи на його уявну трудомісткість, готується воно не складно і не дуже довго, а результат виходить - пальчики оближеш!Відео: Фаршировані Перець (Домашній,…\nЯк приготувати баранину в виноградному листі?\nБаранина у виноградному листі - незвичайне і дуже смачна страва. Виноградне листя можна купити на ринку. Для приготування нам будуть потрібні наступні продукти: тридцять виноградного листя три ст. ложки оливкової олії триста грамів баранини одна…\nЯк приготувати ечміадзинського долму?\nЕчміадзинського долма (толма) дуже смачна страва вірменської кухні. Легко готується і з апетитом з`їдається. Для приготування нам буде потрібно: чотириста грамів баранини триста грамів баклажанів триста грамів помідорів двісті грамів болгарського…\nЯк засолити листя винограду?\nДуже смачне і ситне блюдо долма. За рецептом для приготування цієї страви потрібно використовувати виноградне листя. Для приготування такої страви можна листя винограду заготовити заздалегідь. Найкраще для долми підходять молоді листочки винограду,…\nВідео: Голубці з м`ясом Голубці домашні смачні відео рецептУ кожної господині свій рецепт і способи приготування. Голубці є овочеві, м`ясні, з переважанням в начинці рису. Мій рецепт можна назвати справді м`ясним. Так як в начинці голубців переважає…\nzdorfaq.ru » Кулінарія » Рецепт долми\nЯк зберігати листя винограду


Чи дають інвалідність при цукровому діабеті, яку групу можна отримати - МОЄ ЗДОРОВ'Я\nЧи дають інвалідність при цукровому діабеті, яку групу можна отримати\nНа жаль, цукровий діабет є невиліковним хронічним захворюванням. Багатьох діабетиків хвилює питання: В «Чи дають інвалідність при цукровому діабеті? В». На це запитання немає однозначної відповіді. Дане захворювання само по собі не передбачає групи інвалідності. Все залежить від порушень в організмі, пов’язаних з плином цього захворювання, причому тип цукрового діабету ніяк не впливає на інвалідність. Якщо захворювання, придбані через цукрового діабету, не дозволяють людині самостійно стежити і доглядати за собою або через придбаної хвороби неможливо працевлаштуватися, то група інвалідності людині покладена, оскільки через непрацездатність діабетик не може оплачувати рахунки, купувати продукти харчування і дорогі ліки.\nДетальніше про групи\nДитяча інвалідність при цукровому діабеті\nПрацевлаштування з діагнозом В «цукровий діабетВ»\nЯким чином оформити свій статус\nПільги, передбачені законом\nГрупу інвалідності при цукровому діабеті встановлюють залежно від ступеня ускладнень, придбаних в процесі хвороби. При найтяжчих ускладненнях діабетикові дається 1 група інвалідності, при легких ускладненнях — 3 група.\nдіабетична ретинопатія — сліпота на обидва ока;\nдисфункція м’язів, атаксія;\nсиндром дисфункції шлуночків серця;\nпорушення центральної нервової системи, слабоумство;\nхронічна ниркова недостатність в останній фазі;\nнепередбачувані гіпо- або гіперглікемічні коми;\nангіопатія стопи і пальців ніг (діабетична стопа).\nКрім цього, інваліди 1 групи не в змозі самостійно пересуватися, обмежені в самообслуговуванні, спілкуванні і, зрозуміло, непрацездатні.\nураження очної сітківки (середньої і легкої форми);\nхронічна ниркова недостатність (після адекватного діалізу або трансплантації нирки);\nнеповний параліч (парези);\nенцефалопатія з явними порушеннями психіки.\nФізична активність, самообслуговування, пересування і виконання будь-якої роботи зводяться до мінімуму. Часті спостереження у фахівця.\nДана група присвоюється діабетикам з легкої або середньої формою цукрового діабету, при нестійкому перебігу захворювання і помітними порушеннями функцій організму, які ведуть за собою обмеження працездатності 1 ступеня, самообслуговування. Якщо в роботі хворого за фахом є протипоказані чинники, це веде до зниження обсягу мінімуму виконуваної роботи, отже, до зниження кваліфікації.\nДитині з діагнозом В «цукровий діабетВ» дається інвалідність без групи до повноліття. Коли підлітку виповниться 18 років, він повинен пройти всі обстеження самостійно, після чого подаються документи на отримання інвалідного групи.\nНе забувайте перевіряти рівень цукру в крові, одного разу це врятує вам життя\nДіабетикам з легким перебігом хвороби можна приступати до виконання будь-якої роботи при відсутності важких супутніх захворювань.\nПри серйозних ускладненнях цукрового діабету або загостренні хронічних захворювань діабетик має право відкрити лікарняний лист. Терміни тимчасової втрати непрацездатності залежать від ступеня ускладнень. При легких ускладненнях — від 8 днів, при наявності діабетичної коми лікарняний лист продовжується до 45 днів.\nДіабетикам з середньою формою хвороби слід вибирати роботу, не припускає важкого фізичного навантаження. Робочий графік повинен бути нормований, понаднормова робота протипоказана. Не рекомендується працювати в нічну зміну або часто їздити у відрядження. Це згубно позначається на стані.\nДіабетик з 1 групою інвалідності повністю втрачає працездатність.\nЗберігайте результати аналізів та довідки після обстежень, це може зіграти важливу роль для отримання інвалідності\nВстановлення інвалідності можливо після проходження наступних етапів:\nДіабет 1 типу у дітей [/url]\nЗвернення до дільничного терапевта для отримання направлень на обстеження у фахівців.\nПроходження діагностики у всіх фахівців, отримання результатів аналізів та обстеження у лікаря.\nОдержання направлення у лікуючого лікаря на МСЕ (медико-соціальну експертизу). Саме МСЕ вирішує, чи буде присвоєна інвалідність діабетикові чи ні. Якщо так, то якої групи.\nЯкщо дільничний терапевт відмовляється направити вас на МСЕ, всі обстеження можна пройти в приватних лікарнях.\nЯкщо у пацієнта важка форма діабету і він не в змозі бути присутнім на комісії, засідання пройде без нього на підставі наданих результатів аналізів і довідок.\nЯкщо комісія не бачить необхідності в привласненні діабетикові будь-якої групи інвалідності, не варто панікувати або засмучуватися. Протягом 30 днів після отримання відмови людина має право оскаржити це рішення: він може відправити заяву рекомендованим листом або через лікарню, в якій проходив обстеження. У цьому випадку співробітники МСЕ повинні переслати документи в головний офіс. Якщо цього не відбулося протягом 3 днів, можна подати скаргу.\nЯк ви вже зрозуміли, не кожному діабетикові встановлюється група діабету. Необхідно довести, що організму завдано шкоди на цукровий діабет. Виникає питання у діабетиків: В «Чи належить пенсія при інвалідності внаслідок цукрового діабету? В». Матеріальну допомогу надаватимуть лише при наявності однієї з груп інвалідності.\nКожен діабетик на законних підставах має право на пільги в держаптеки навіть при відсутності інвалідності. У державних аптеках можна отримати безкоштовно наступні препарати:\nінсулін (зрозуміло, якщо СД 1 типу — інсулінозалежний);\nприлад для виміру рівня глюкози в крові;\nтест-смужки для контролю концентрації глюкози в крові;\nДіти, які страждають на цукровий діабет, до повноліття на безкоштовній основі раз на рік направляються на лікування в санаторні заклади.\nНе соромтеся користуватися пільгами в соцаптеках: препарати та шприци, які необхідно мати під рукою, коштують недешево\nПісля отримання групи інвалідності паперова тяганина не закінчується. Все залежить від того, який статус інвалідності вам встановлений: безстроковий чи ні. Якщо інвалідність присвоєна вам не безстроково, то щороку доведеться її підтверджувати. А це означає, що кожна довідка після відвідин фахівця буде відігравати важливу роль в подальшому продовження інвалідності. Переогляд означає, що всі процедури огляду буде потрібно пройти заново. В іншому випадку відбудеться автоматичне зняття вас з державної фінансової підтримки.\nДля діабетика важливо отримати групу інвалідності. З важкими ускладненнями на органи людина часто прикутий до ліжка і не може заробляти собі на життя, чому особливо потребує фінансової допомоги з боку держави.\nПідведемо підсумок. Неважливо, 1 типу або 2 типу цукровий діабет — на отримання інвалідності впливають ускладнення. Уважно стежте за своїм здоров’ям, не втрачайте довідки або результати аналізів після обстежень. Все це може зіграти важливу роль при необхідності отримання інвалідності. І ніколи не опускайте руки. Скажімо діабету У «ні» разом!\n[url=https://www.youtube.com/embed/PCHDfPacYPg?enablejsapi=1&origin=https%3A//podjeludochnaya.ru&wmode=opaque] Embedded video [/url]\n[url=https://www.youtube.com/embed/S6ma-7ugP9E?enablejsapi=1&origin=https%3A//podjeludochnaya.ru&wmode=opaque] Embedded video [/url]\n[url=https://www.youtube.com/embed/2A890FX7FKQ?enablejsapi=1&origin=https%3A//podjeludochnaya.ru&wmode=opaque] Embedded video [/url]\n[url=https://www.youtube.com/embed/tAwkvNxfFgA?enablejsapi=1&origin=https%3A//podjeludochnaya.ru&wmode=opaque] Embedded video [/url]\nФерменти підшлункової залози: різновиди, функції, діагностика\nНорма цукру в крові у жінок: таблиця за віком, який нормальний рівень вмісту