Правове регулювання майнових відносин подружжя\nПравове регулювання майнових відносин подружжя\nМіністерство освіти російської федерації самарський філія московського державного університету сервісу\nКафедра - цивільного права\nЗав. Кафедрою доктор\nпрофесор Гущин В.В\n1 Законний режим майна подружжя\nА. Суб'єктний склад спільної власності\nБ. Об'єктний складу загального майна\nВ. Порядок володіння, користування і розпорядження майном\nГ. Поділ спільного майна подружжя\n2. Договірний режим майна подружжя\nА. Шлюбний договір\nБ. Висновок шлюбного договору\nВ. Зміст шлюбного договору\nГ. Зміна і розірвання шлюбного договору\nД. Недійсність шлюбного договору\n3. Відповідальність подружжя за зобов'язаннями\nА. Відповідальність подружжя за індивідуальними зобов'язаннями\nБ. Відповідальність подружжя за спільними зобов'язаннями\nТема моєї випускної кваліфікаційної роботи - Правове регулювання майнових відносин подружжя. Обрана вона мною не випадково, так як питання шлюбно-сімейних відносин в даний час є дуже актуальними.\nВ даний час, коли Росія визнана правовою державою і всі права і свободи громадян гарантуються і захищаються законом, особливого захисту потребує не тільки індивідуальна, а й спільна власність. Правові аспекти спільної власності подружжя актуальні і в період дії їх шлюбу, і після його розпаду. Часом, коли шлюбно-сімейні відносини у подружжя припиняються, як припиняються і почуття, залишається спільне майно, яке є предметом самих яскравих дискусій.\nІ з появою в нашому суспільстві сімей, добробут яких вище середнього рівня, виникла потреба в посилення гарантій захисту своєї власності у таких сімей.\nЯ вважаю, зміни в майнових відносинах між подружжям викликані переходом нашої держави від суспільних відносин до відносин приватної власності. На ці зміни не міг не відреагувати законодавець, про що свідчить прийняття у 1995 році нового сімейного кодексу Російської Федерації, з наступною зміною 2 січня 2000 Одне з принципових нововведень цього кодексу полягає в тому, що в сімейні відносини "допущений" договір, « подружжя може визначити майнові відносини на свій розсуд, через шлюбний договір ». 1\nЗаконний порядок регулювання майнових відносин подружжя зберіг свою дію, але теж піддався оновленню. Зростає роль нотаріату як гаранта майнових відносин подружжя. Робота присвячена питанням законного і договірного режиму майна подружжя, особливу увагу приділено новому для нашого законодавства інституту шлюбного договору.\nДля досягнення поставлених цілей мною були поставлені такі завдання:\n1. Конкретизувати поняття, загального положення майнових прав та обов'язків подружжя. Дослідити об'єктний і суб'єктний склад спільної власності та порядок володіння, користування, розпорядження і розподілу спільного майна подружжя.\n2. Дослідити договірної режим майна подружжя.\n3. Проаналізувати відповідальність подружжя за зобов'язаннями.\nДана тема дуже добре розроблена в літературі. При освяченні питань використаний досвід різних зарубіжних країн, де договірний режим майна подружжя існує дуже давно. При розгляді законного режиму майна подружжя використана багаторічна судова практика, а щодо договірного режиму дано науковий коментар, так як практика поки відсутня.\nЯ прийшла до висновку, що тема правове регулювання майнових відносин подружжя обрана своєчасно і заслуговує на таку уважного вивчення неврегульованих питань.\nУ ході виконання дипломної роботи аналізу були піддані законодавчі та інші нормативні акти, що містять питання шлюбного договору.\nТаким чином, аналіз літератури та досвід судової практики свідчить про те, що укладання шлюбних договорів є важливими моментами в житті молодят двох молодих людей, а також можна відзначити, що дана проблема не втратила своєї актуальності, а, навпаки, в нинішніх соціально- економічних умовах набуває високу значимість.\nЗміст дипломної роботи складає не стільки послідовний виклад всіх без винятку аспектів правового регулювання майнових відносин подружжя, скільки висвітлення найбільш складних і спірних проблем, і, перш за все тих, які отримали принципово нову або істотно змінену трактування законодавця. Наведена у дипломної роботи література представляє собою основні теоретичні джерела, що не виключає звернення до традиційної наукової та навчальної літератури, особливо при вивченні загальнотеоретичних питань.\nНа дану тему написано дуже багато праць такими авторами як: Ігнатенко О.О., Скрипників М.М., Сергєєв А.П., Симонян С.Л., Рясенцев В., Орлова О., Антокольський М., і цілого ряду інших авторів.\n1. Законний режим майна подружжя\nНормальна сім'я припускає спільність не тільки духовного, але і матеріального життя подружжя. Спільність матеріального життя втілюється у веденні спільного господарства. В основі цього господарства лежить майнові відносини, що складаються між подружжям. Вони поділяються на дві групи:\nЗвичайні відносини, здатні виникати між будь-якими суб'єктами цивільного права.\nОсобливі відносини, що складаються тільки між подружжям. Саме ці останні відносини і будуть предметом моєї дипломної роботи.\nЗагальне господарство складає основу сім'ї. Сімейне господарство, по суті, являє собою сукупність майнових відносин, що виникають між членами сім'ї. Зміст цих майнових правовідносин, утворюють майнові права і обов'язки. Майнові права в сімейному кодексі поділяються на речові та зобов'язальні. У рамках сімейного законодавства докладно врегульовано таке речове право, як право спільної сумісної власності подружжя. Поряд з цим кожен із подружжя може мати також окремі права власності на майно, що належить йому індивідуально.\nЩе більша розмаїтість речових прав подружжя породжує договірний режим їх майна. Поряд з роздільним і сумісною власністю може виникнути ще й часткова.\nПодружжя, можуть вступати в самі різні операції, в тому числі і породжують зобов'язання. Знаходження в шлюбі ніяк не впливає на їх сделкаспособность. Однак у зв'язку з перебуванням у шлюбі між подружжям можуть виникати зобов'язання особливого роду. Вони поділяються на договірні (зобов'язання з шлюбного договору та з угоди про порядок сплати аліментів) і позадоговірні (багато аліментні зобов'язання, зобов'язання з відшкодування шкоди заподіяної одним з подружжя).\nУ рамках сімейного господарства можуть існувати й такі майнові права і обов'язки, які хоча служать благу сім'ї, але належать подружжю індивідуально. Наприклад, подружжя може проживати в квартирі належить по праву власності одному з них. Сама квартира, як і право власності на неї, в цьому випадку до складу спільного майна не входить. Однак право користування такою квартирою цілком може входити до складу спільного майна. До складу спільного майна подружжя при поширенні на нього законного режиму входять об'єкти, що належать їм на праві спільної сумісної власності, а також деякі загальні зобов'язання, що включають як право вимоги, так і борги. Слід розрізняти майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, і спільне майно подружжя.\nУ спільній сумісній власності можуть перебувати тільки речі, гроші, цінні папери та інші об'єкти права власності.\nСпільне майно подружжя складається з майнових цінностей, і з загальних боргів. Відповідно до п.3 ст.39 СК загальні борги подружжя при поділі спільного майна розподіляються між подружжям пропорційно присуджених їм часткам. У рамках договірного режиму спільне майно може і не утворюватися, наприклад режим суворої роздільності. Якщо подружжям обраний режим часткової власності, то загальне майно існує, просто вона поділена на частки. Однією з новел Сімейного кодексу РФ, введеного в дію з 29 грудня 1995 р., є правове регулювання майнових відносин подружжя. Раніше майно, набуте подружжям у період шлюбу на спільні кошти, безумовно, ставало об'єктом спільної сумісної власності. Режим нажитого у шлюбі майна не міг бути змінений за згодою подружжя, оскільки норма ст.20 КпШС РРФСР носила імперативний характер. Тепер в законі закріплена диспозитивним норма. "Майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо договором між ними не встановлено інший режим цього майна" 2 - говорить п.1 ст.256 ГК РФ. Сімейний кодекс, розвиваючи згадане положення, вводить поділ режиму майна подружжя на законний і договірний. Таким чином спільне майно подружжя може виникнути як в силу закону, так і в силу договору. Законним режимом майна подружжя є режим їхньої спільної власності.\nЦе поняття сформульовано в п.1 ст. 33 СК. Законний режим майна подружжя: режим їхньої спільної власності. Це означає, що будь-яке майно, нажите подружжям в період шлюбу, надходить у їх спільну сумісну власність, якщо інше не передбачено законом (п.1 ст. 34 СК). Спільна власність є таким різновидом спільної власності, при якій заздалегідь не визначаються частки власників у праві власності (п.2 ст.244 ТК). Ці частки не визначаються з метою забезпечити рівність подружжя в економічній сфері. п. 3 ст. 34 СК встановлює правило, згідно з яким право на спільне майно належить також тому чоловікові, який у період шлюбу здійснював ведення домашнього господарства, догляд за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного доходу. І при цьому частки у праві спільної власності вважаються рівними (п. 1 ст. 39 СК).\nЗовсім інші цілі законодавець переслідує, не визначаючи частки у спільній власності членів селянсько (фермерського) господарства підкоряються правилам про спільну сумісну власність селянсько (фермерського) господарства щодо майна, що належить такому господарству (п.2 ст. 33 СК РФ).\nА. Суб'єктний склад спільної власності подружжя\nКількість співвласників при ній може бути тільки двоє. Якщо яка-небудь вещ, набувається подружжям разом з третьому особою, то подружжя виступають в якості єдиного учасника спільної часткової власності. При цьому частка у спільній частковій власності надходить у спільну сумісну власність подружжя.\nУ ролі співвласників можуть виступати тільки подружжя або колишні дружини. Граничний термін, протягом якого загальна спільна власність може існувати після розірвання шлюбу, законом не встановлено. У принципі вона може існувати до тих пір, поки не припиниться внаслідок смерті одного з подружжя або загибелі самої речі. У будь-якому випадку право спільної власності не може перейти у спадок. У момент смерті спільна сумісна власність подружжя трансформується в часткову, і по спадку переходить вже частка в праві спільної часткової власності. Ця частка, як правило, становить ½ спільного майна, проте може бути переглянута судом у випадку, передбаченому п. 2 ст. 39 СК РФ.\nПри дозволі на практиці спору справе власності на частину будинку і про право на спадщину, суд обгрунтовано, прийшов до висновку про те, що за одним із подружжя визнано право власності на половину будинку.\nЗ. звернулася до суду з позовом до Б. про визнання недійсними свідоцтв про право власності на частину будинку і про право на спадщину. У заяві вона послалася на те, що після смерті її батька Д. залишився будинок, який заповіданий їй, однак 19 лютого 1981 нотаріальна кантора колишній дружині батька Б. видала два свідчення: про право власності на частку в спільному, майні подружжя у вигляді половини будинку і про право на спадщину за законом на ⅔ частки цього ж будинку. На думку позивачки, ці свідчення недійсні, оскільки рішенням Залізничного районного народного суду міста Куйбишева від 6 грудня 1985 шлюб між Б. і спадкодавцем визнаний недійсним, у зв'язку, з чим відповідачка спадкоємицею після його смерті не є. Рішенням Волзького районного народного суду Куйбишевської області від 9 жовтня 1986 позовні вимоги С. задовольнити, і за нею визнано право власності навесь будинок. Постановою президії Куйбишевського обласного суду задоволено протест голови цього ж обласного суду в частині неправильного розподілу між сторонами судових витрат, а в решті рішення залишено без зміни. Судова колегія у цивільних справах Верховного Суду РРФСР 11 травня 1988 задовольнила протест заступника Голови Верховного Суду України про скасування судових постанов по не повно перевіреним матеріалами справи та без урахування вимог ст. 33 КпШС РРФСР. Відповідно до ч. 4 ст. 46 КпШС якщо один з подружжя приховав від іншого, що перебуває в шлюбі, то при визнанні шлюбу недійсним суд вправі застосувати до майна, придбаного цими особами спільно до моменту визнання шлюбу не дійсним, положення, встановлені ст. 40 КпШС РРФСР. Суд задовольнив вимоги С. про визнання недійсними свідоцтв про право власності та право на спадщину, в рішенні послався на те, що шлюб між спадкодавцем та відповідачем визнано не дійсним, у зв'язку, з чим вона не може успадковувати після смерті свого колишнього чоловіка. З цими висновками суду погодився і президія обласного суду. Тим часом ці висновки судових інстанцій зроблені за неповно дослідженим обставинам справи. Як видно з пояснень відповідачки Б. вона проживала спільно зі спадкодавцем з 1954 року, а потім в1957 році вони зареєстрували шлюб. У період спільного проживання ними був побудований будинок на спільні кошти, а тому їй як подружжя має належати на праві власності половина цього будинку. Зазначені доводи Б. слід було ретельно перевірити, оскільки їх з'ясування мало істотне значення для правильного розгляду справи. Суд же при розгляді справи не з'ясував, коли, ким і на які кошти побудований будинок, чи не виконувався поділ спільного майна, у тому числі і вдома, між Б. і її колишнім чоловіком Д. при припинення ними в 1970 році, як про це вказувало в судовому засіданні С., спільного проживання. У цьому випадку, якщо будинок був відбудований подружжям у період шлюбу на спільні кошти, то суду, отже, мати на увазі, що це майно їх загальне спільне і підлягає розподілу між ними в рівних частках, навіть якщо в наслідку цей шлюб між ними і був визнаний недійсним з тих підстав, що Д. вступив з відповідачем у шлюб, не розірвавши свого першого шлюбу, за умови приховування цього обставини від неї. У судовому розслідуванні Б. стверджувала, що їй не було відомо про те, що Д. зареєстрував з нею шлюб, не розірвавши свого першого шлюбу. Суд даної обставини не перевірив і не врахував, хоча воно також мало істотне значення справи. Крім того, визнаючи свідоцтва не дійсними, суд не роз'яснив Б. її право на пред'явлення зустрічного позову про визнання за нею права власності на частину будинку з урахуванням її участі в будівництві цього будинку. Пізніше нею такий позов був заявлений, і рішенням Волзького районного народного суду Куйбишевської області від 13 липня 1987 за нею було визнано право власності на половину будинку. Таким чином, судом винесено два протилежних рішення у спорі між тими ж сторонами, про одне й те ж предметі. За вказаних підстав рішення суду від 13 липня 1987 постановою президії обласного суду скасовано. Підлягають скасуванню також і прийняті судові рішення у даній справі. 3\nПозашлюбні співмешканці не можуть набути право спільної сумісної власності, оскільки воно виникає тільки у випадках, передбачених законом (п. 3 ст. 244 ТК), а не договором. Між позашлюбними співмешканцями може існувати тільки спільна часткова власність. Частки позашлюбних співмешканців загалом, майна визначаються в залежності від ступеня їх участі засобами і особистою працею в придбанні майна.\nБ. Об'єктний склад спільного майна подружжя\nУ спільній власності подружжя може бути будь-яке майно, не вилучене з обігу. Термін "майно" вживається в ст. 48 Сімейного кодексу в широкому сенсі. Він охоплює як речі, так і різні майнові права. Повністю вилученими з обігу є речі, відчуження яких законом не допускається. До них відносяться деякі види озброєння, сильнодіючі отрути та інші речі, передбачені Указом Президента РФ від 22 лютого 1992 р. "Про види продукції (робіт, послуг) та відходів виробництва, вільна реалізація яких заборонена». 4 Більш широке коло об'єктів права власності становлять речі, обмежені в обігу. Вони можуть належати або певним особам, або їх приналежність допускається за наявності спеціального дозволу (ліцензії). Якщо ці предмети не належать до власності одного з подружжя (ст.36 СК РФ), вони є об'єктами спільної власності подружжя, але у разі розподілу спільної власності враховується те, що, вони обмежені в обороті.\nСт. 34 п. 2 СК РФ вказує, що до майна, нажитого подружжям за час шлюбу, належить:\n1) доходи кожного з подружжя від трудової діяльності;\n2) доходи від підприємницької діяльності;\n3) доходи від результатів інтелектуальної діяльності;\n4) пенсії, допомоги, а також інші грошові виплати, які не мають спеціального, цільового призначення (орендна плата за здану в найм квартиру);\n5) придбані за рахунок загальних доходів подружжя рухомі і не рухомі речі, цінні папери, паї, вклади, частки в капіталі, внесені в кредитні установи або в інші комерційні організації;\n6) будь-яке інше нажите подружжям в період шлюбу майна незалежно від того, на ім'я кого з подружжя воно придбано або на ім'я кого або ким із подружжя внесені грошові кошти.\nПерелік доходів і майно подружжя, які надходять у їх спільну власність, є відкритим. До складу спільного майна подружжя також включаються дивіденди, отримані по акціях, грошові кошти, виручені за рахунок продажу спільного майна і т. д.\nНе надходить у спільну власність подружжя, а вважається індивідуальною власністю кожного з них майно:\n1) належало кожному з подружжя до вступу в шлюб (п.1 ст.36 СК РФ);\n2) отримане під час шлюбу в дар (крім дарування обом подружжю одночасно) або з інших безоплатним операцій, наприклад, приватизації житла (п.1 ст.36 СК РФ);\n3) придбане в порядку спадкування за законом чи за заповітом (п.1 ст.36 СК РФ);\n4) спеціальні цільові грошові виплати, наприклад, державні та інші разові премії за видатні досягнення (п.2 ст.34 СК РФ);\n5) речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та інших предметів розкоші (п. 2 ст. 36 СК РФ).\nДо коштовностей ставляться вироби із золота, срібла та інших дорогоцінних металів і каменів.\nДо предметів розкоші відносяться картини, старовинний посуд, рідкісні книги, інші антикварні вироби тощо, а також предмети, які з точки зору сучасного рівня споживання не типові для більшості російських сімей.\nЯкщо майно придбане в період шлюбу на особисті кошти одного з подружжя, що належало йому до вступу в шлюб або отримані у період шлюбу з джерел, які не призводять до утворення спільної сумісної власності (в дар, у спадок і т. д.), таке майно повинно вважатися індивідуальною власністю того з подружжя, який його придбав. Якщо виникає суперечка про приналежність спірного майна, то зацікавлений чоловік в суді має довести в суді даний факт.\nМайно кожного з подружжя може бути визнане їх спільною власністю, якщо буде встановлено, що в період шлюбу за рахунок загального майна кожного з подружжя або праці одного з подружжя було зроблено вкладення, що значно збільшили вартість цього майна (капітальний ремонт, реконструкція тощо ).\nСпеціальної згоди одного з подружжя на вкладення в його майно засобів або праці іншого не потрібно. Передбачається, що якщо таке вкладення відбувається, то згода є. Навпаки, суд вправі визнати майно, нажите кожним з подружжя в період їх роздільного проживання при припиненні сімейних відносин, власністю кожного з них (п. 4 ст. 38 СКРФ). При цьому потрібно встановити факт припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства, та придбання майна за таких обставин не має бути спільним. При наявності цих обставин суд може визнати індивідуальним майно подружжя, нажите кожним з них у період роздільного проживання.\nУ відношенні доходів, отриманих подружжям від трудової, підприємницької та іншої діяльності, СК РФ зберігає не дуже певну формулювання раніше діючого КпШС РРФСР, застосовуючи для цього термін "майно, нажите подружжям", який потрібно розуміти як зароблені кошти. Однак у силу законного режиму спільності майна чоловік набуває право на винагороду, що належить іншому дружину, навіть якщо ці кошти ще не отримані чинності затримки їх виплати або з інших причин. Адже між правом на доходи від підприємницької, інтелектуальної діяльності та їх отриманням може пройти значний термін. Інше рішення цього питання надає широкі можливості для зловживання правом, дозволяючи дружину затримати до розірвання шлюбу отримання доходів, щоб виключити їх з можливих об'єктів розділу.\nВ. Порядок володіння, користування і розпорядження майном.\nЦей порядок врегульовано ст. 35 СКРФ.\nВолодіння, користування і розпорядження спільним майном подружжя здійснюється за їх обопільною згодою. Особливо в законі регламентується порядок розпорядження спільним майном, так як володіння і користування - як правило, зберігає сімейне майно.\nПорядок володіння, користування і розпорядження спільною власністю визначається виходячи з того, що вона належить подружжю на рівних підставах і, як правило, в однаковому обсязі. У цих відносинах різняться внутрішні взаємини подружжя і зовнішні відносини між подружжям, з одного боку, і третіми особами - з іншого. У внутрішніх відносинах подружжя як рівноправні власники володіють, користуються і розпоряджаються майном за спільною згодою з метою задоволення своїх інтересів, інтересів дітей та інших членів сім'ї. При не досягненні згоди будь-який з подружжя може звернутися до суду за вирішенням спору. На практиці такі справи у судах майже не зустрічаються.\nПри вчиненні одним із подружжя угоди щодо розпорядження спільним майном передбачається, що він діє за згодою другого з подружжя. Мало хто отримує письмову згоду другого з подружжя на здійснення угод. Презумпція наявності згоди чоловіка - законодавче припущення про те, що чоловік здійснює операцію вже отримав згоду на неї від другого чоловіка. Якщо буде доведено, що така згода була відсутня, вказане припущення буде спростовано. Однак не завжди коли спростовується дана презумпція, угода повинна побут визнана недійсною. Недійсність угоди повинна бути визнана судом з мотивів відсутності угоди іншого чоловіка тільки на його вимогу і тільки у випадках, якщо доведено, що інша сторона в угоді знала або повинна була знати про незгоду другого з подружжя на здійснення даної угоди (ч. 2 п. 2 ст . 35 СК РФ).\nЗ цього випливає, що така угода є оспорімой з правовими наслідками, встановленими ст.174 ГК РФ для угоди, укладеної з перевищенням повноважень. Кожна зі сторін, що уклали угоду, повинна повернути другій все одержане в натурі, а в разі неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість у грошах. Позов про визнання угоди недійсною може бути пред'явлений протягом року з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про обставини, які є підставою для визнання угоди недійсною. Угода вважається недійсною з моменту її вчинення, а не з моменту встановлення цього факту судом. Особливі правила встановлені для здійснення операцій з нерухомим майном. До такого майна відносяться земельні ділянки, підприємства, будівлі, споруди, нежитлові приміщення, квартири та інші речі, угоди, щодо яких вимагають державної реєстрації. У таких випадках, а також для здійснення угод, що вимагають нотаріального посвідчення, необхідно мати чітко виражену згоду обох подружжя на розпорядження майном. Якщо такої згоди немає, то угода визнається недійсною. Дотримання вимоги про попередню згоду подружжя на укладення угоди забезпечується органами, на які покладено державна реєстрація угод з нерухомістю, та нотаріусами. Угода може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо її об'єктом є майно, яке становить власність тільки одного чоловіка, або якщо внаслідок тривалої відсутності іншого чоловіка і невідомості його місця знаходження він був визнаний судом безвісно відсутнім. Наприклад, Тетяна та Микола Зайцеви перебувають у шлюбі. Серед загальної майна існує автомобіль «Лада». Микола вирішив продати автомобіль, не повідомивши про це дружину. Ця угода буде визнана недійсною, тому що він не мав відповідних повноважень на подібні дії. З іншого боку, якби цей автомобіль був власністю тільки одного чоловіка (наприклад, подарований особисто Миколі за дарчою), то в цьому випадку він може і без повідомлення другого чоловіка розпоряджатися даними, що належить йому на праві власності, автомобілем. Але тут, мова вже про особисту власності, а не про загальну. Правочини щодо розпорядження приватизованими житловими приміщеннями, в яких проживають неповнолітні діти, вимагають отримання згоди органів опіки та піклування. Це правило поширюється також на житлові приміщення, в яких неповнолітні не проживають, однак на момент приватизації мають на це житлове приміщення рівні з власником права. При продажу та обміні загального майна, що належить крім подружжя та іншим особам, повинне дотримуватися правило про переважне право купівлі частки учасниками спільної власності.\n«Для здійснення одним з подружжя угоди з розпорядження нерухомістю та угоди, що вимагає нотаріального посвідчення та реєстрації у встановленому законом порядку, необхідно отримати нотаріально посвідчену угоду другого з подружжя». 5 При цьому угода може бути будь-який, будь то заставу нерухомості або здача її в оренду. Контроль за отриманням одним з подружжя згоди іншого здійснює нотаріус або реєструючий орган, а, наприклад, при оренді будівель і споруд терміном менш ніж на рік контрагент по угоді, так як це не підлягає ні нотаріальному посвідченню, ні реєстрації. Однак отримання згоди другого з подружжя не потрібно, коли за бажанням довірителя вбирається в нотаріальну форму доручення.\nПорядок надання подружжям згоди на укладення угод може бути врегульоване і шлюбним договором. Чоловік, чиє нотаріальна згода на вчинення правочину не було отримано, вправі вимагати визнання угоди недійсною в судовому порядку протягом року з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про її вчиненні (ч. 2 п. 3 ст. 35 СК РФ) .\n«Режим роздільності майна подружжя діє в Англії і в більшості штатів США, Німеччини. З огляду на ст. 1363 Німецького Цивільного Уложення (ГГУ) майно чоловіка і майно дружини не стає спільним майном подружжя. Це правило діє і щодо майна, яке один з подружжя набуває після укладення шлюбу. У ст. 1360 встановлено, що подружжя зобов'язане у відповідності зі своїм майном і роботою утримувати сім'ю. Подружжя зобов'язані надавати кошти, необхідні для утримання сім'ї, заздалегідь, на відповідний термін. Однак на найбільш важливі об'єкти - житлові будинки, квартири та інше майно закон встановлює режим спільності. Останнім часом в ГГУ були внесені зміни, згідно з якими при розірванні шлюбу кожний з подружжя отримує право на половину приросту майна, отриманого в період шлюбу. Законодавство Швеції, Норвегії, Данії, встановлюючи режим роздільності майна подружжя у шлюбі, теж визначає, що у разі розірвання шлюбу все майно подружжя об'єднується і ділиться між ними в рівних частках ».\nНеобхідність в розділі спільного майна подружжя виникає, як правило, у зв'язку з розірванням шлюбу. Однак закон не пов'язує можливість поділу майна подружжя з наявністю розірваного шлюбу, тому такий розділ може бути зроблено і в період шлюбу (п. 1 ст. 38 СК РФ). Він буває, необхідний і у разі смерті чоловіка: адже у спадок переходить тільки те майно, яке було власністю спадкодавця. Розділ спільної власності може бути зроблено і в період шлюбу, у тому числі судом, на вимогу чоловіка або за заявою його кредиторів. У постанові Пленуму Верховного Суду РФ зазначено, що оскільки закон не пов'язує можливість поділу спільного майна подружжя з розірванням шлюбу, суд не вправі відмовити в прийомі позовної заяви з того мотиву, що шлюб між подружжям розірвано, не був. 7\nРозділ майна в період шлюбу може бути викликаний різними причинами, наприклад, бажанням одного з подружжя частину свого майна дітям або сплатити особистий борг за рахунок продажу свого майна. За таких обставин не правомірно було б зобов'язувати подружжя розірвати шлюб у зв'язку з розподілом майна. У даному випадку суд не має права відмовляти у прийнятті позовної заяви про поділ спільного майна подружжя з того мотиву, що шлюб між ними розірвано, не був. При розділі визначається частка або пропорція, у якій виробляється розділ майна, а також те, як воно розподіляється між подружжям в натурі відповідно до узгоджених частками. У принципі, можуть бути розподілені тільки речі, що надходять у власність кожного з подружжя. Частки подружжя загалом, майна при його поділі визнаються рівними, якщо інше не передбачено договором між супругамію.\nВ якості прикладу в даному випадку, я б хотіла навести приклад з практики: як насправді судом вирішується спір про розподіл між подружжям спільно нажитого у шлюбі майна, у випадку його розірвання.\nМохова Л. Звернулася до суду з позовом до Мохова В. про розірвання шлюбу та поділ майна. Рішенням, залишеним без зміни судовою колегією у цивільних справах московського міського суду Головінський міжмуніципальний районний народний суд міста Москви шлюб між сторонами розірвав і справив поділ спільно нажитого майна. Заступник генерального прокурора РФ в протесті поставив питання про скасування судових постанов у частині вирішення спору про поділ спільно нажитого майна та направлення справи в зазначеній частині на новий розгляд. Судова колегія у цивільних справах Верховного Суду РФ 16 листопада 1994 протест залишила без задоволення, вказавши таке. Розглядаючи донне справу, суд повно перевірив всі обставини і прийшов до правильного висновку про те, що сім'я у сторін розпалася, і обгрунтовано задовольнив позов розірвання шлюбу. Обгрунтованим є рішення суду і в частині розділу спільно нажитого у шлюбі майна між подружжям. Встановивши, що в період шлюбу Маховими нажито майно:\nавтомашина вартістю 5394000 карбованців, садовий будиночок з господарськими будівлями і насадженнями вартістю 839405 рублів, суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що кожен із подружжя має право на половину цього майна, тобто на ½ автомашини і садового будиночка. Виробляючи розділ зазначеного майна між сторонами, суд взяв до уваги їх побажання, в тому числі побажання Маховою в частині присудження автомашини відповідачу та стягнення на її користь грошової компенсації, а в частині визнання за нею право власності на весь садовий будиночок було обгрунтовано відмовлено. При цьому суд у рішенні правильно вказав, що ніхто зі сторін не може бути позбавлений права власності на будинок і за кожним з подружжя слід визнати право власності на ½ садового будиночка. Цей висновок суду відповідає вимозі п. 4 ст. 7 Закону РРФСР від 24 грудня 1990 року "Про власність в РРФСР", відповідно, з яким припинення права власності за міма волі власника не допускається, за винятком випадків, передбачених у законі. Таких випадків у даній справі не є, а посилання в протесті на те, що садовий будиночок, щодо кожного заявлений спір, є щитовим, складається з однієї кімнати розміром 13 кв. м, отже, спільне користування ним не можливо, не є підставою до припинення права власності Мохова на приналежну йому частку в загальному, майно всупереч його волі. Вказівка в протесті на те, що в даному випадку суду слід керуватися вимогами КпШС, а не нормами закону РРФСР "про власність в РРФСР", є не обгрунтованим. Згідно з п. 2 постанови Верховної Ради РРФСР від 24 грудня 1990 року. "Про введення в дію Закону РРФСР" Про власність в РРФСР ", до приведення чинного законодавства РРФСР і республік, які входять у Російську Федерацію, відповідно до Закону РРФСР" Про власність в РРФСР "воно застосовується оскільки, остільки не суперечить цьому закону. Неспроможна і суперечить доказам посилання в протесті на те, що суд не перевірив доводи Мохової про те, що садовий будиночок є її особистою власністю, так як був придбаний в 1991 році на її особисті кошти (що належить їй японський телевізор «Тошиба» вона в порядку бартеру обміняла в кооперативі «Вікторія» на садовий щитової будиночок). У позовній заяві і при розгляді справи в суді позивачка не посилалися на зазначені обставини і стверджувала, що садовий будиночок був придбаний під час шлюбу і є, обший сумісною власністю подружжя. Доказів, що підтверджують, що садовий будиночок особиста власність Маховою, в матеріалах справи немає ».\nЯ повністю згодна з рішенням суду, довести факт приналежності спірного майна одному з подружжя зобов'язаний зацікавлений чоловік, в іншому випадку воно вважається власністю обох подружжя - це добре видно на наведеному прикладі.\nЧастки, що виділяються кожному з подружжя, не залежать від того, хто з них заробляв гроші, а хто вів домашнє господарство, здійснював догляд за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного доходу (п. 3 ст. 34 СК РФ).\nСеред майна подружжя особливу цінність представляють житлові приміщення. Вони часто купуються і реєструються на ім'я тільки одного чоловіка. Однак укладення угоди і факт реєстрації будинку або квартири на ім'я одного чоловіка ще не зумовлює приналежність йому цього майна. Для встановлення права власності необхідно кожного разу з'ясовувати час, підстави та джерела придбання майна. Підставою виникнення права власності на житлове приміщення є його придбання за договором купівлі-продажу, міни, дарування. Якщо приміщення набувається подружжям на спільні кошти або договір дарування відбувається на користь обох подружжя, то виникає їх спільна власність на житлове приміщення. Іншою підставою для набуття права власності громадян на житло є внесення членом житлово-будівельного кооперативу повного пайового внеску за квартиру. З цього моменту виникає право власності на неї. Якщо кошти становили спільне майно подружжя, то і квартира повинна оформлятися як їх спільна власність. Інші члени сім'ї не вправі претендувати на право власності в такому приміщенні. "Кількість спорів у судах з приводу житлових приміщень збільшилася останнім часом у зв'язку з їх інтенсивної приватизацією. Якщо приватизований житловий будинок або квартира належить тільки подружжю, то їх права визначаються загальними положеннями про спільну власність. Однак особливістю права власності на приватизовані житлові приміщення є те, що при безоплатній передачі їх у власність громадянам, які проживають у будинках державного або муніципального житлового фонду, виникає спільна власність всіх проживаючих там осіб, в тому числі і неповнолітніх. Всі вони набувають рівні права на приміщення, і за їх вибором загальна власність може бути як спільної, так і частковою. Оскільки принципом приватизації є її добровільність, в законі передбачена можливість приватизації житлового приміщення однією або кількома мешканцями за спільною згодою. Тоді інші особи мають самостійне право користування цим приміщенням і можуть бути виселені з нього власником тільки у випадках та на підставах, передбачених законом. Оскільки на практиці зустрічаються випадки, коли відмова від приватизації одних осіб і приватизація всього приміщення іншими особами порушували передбачені законом права перше, Пленум ВС РФ в спеціальній постанові, присвяченій питанням приватизації житлового фонду в РФ, рекомендував суднам у необхідних випадках роз'яснювати громадянину право на пред'явлення позову про визнання недійсним укладеного договору на приватизацію житлового приміщення у випадках, коли його відмова від приватизації був викликаний помилкою, або громадянин не здатний був розуміти значення своїх дій, або коли власником була порушена домовленість про умови такої відмови ».\nСуд може в окремих випадках відступити від початкової рівності часток подружжя, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей і виходячи із вартого уваги інтересів одного з подружжя. Це можливо в тому випадку, коли чоловік не отримував доходів з неповажних причин або витрачав спільне майно подружжя на шкоду інтересам сім'ї, наприклад, не хотів працювати, зловживав спиртними напоями або наркотичними засобами, ставлячи сім'ю в тяжке матеріальне становище.\nДосить будь-якого з цих підстав, щоб частка одного з подружжя була збільшена за рахунок іншого. Суд, має право також збільшити частку одного з подружжя з урахуванням того, з ким із них проживають і залишаються проживати неповнолітні діти, з урахуванням непрацездатність одного, а також у інших заслуговують уваги випадках.\nЦей перелік обставин не є вичерпним. Суд може визнати заслуговують уваги і інші причини, крім тих, які перераховані в п. 2 ст. 39 СКРФ.\nРозділу підлягає майно наявні на момент розділу, не залежно то того, знаходиться воно у подружжя або у третіх осіб. Майно, яке може бути набуте подружжям у майбутньому, розділене бути не може, виняток становлять випадки, передбачені шлюбним договором.\nМайно, яке перебувало у спільній власності подружжя, але було відчужене до розділу, як правила, не бере участі у розділі. Однак є обставини, при яких, воно може враховуватися в складі спільного майна з метою його справедливого розділу. Наприклад, якщо один з подружжя справив відчуження спільного майна або витратив його на свій розсуд усупереч волі другого з подружжя і не в інтересах сім'ї, то при розділі враховується це майно або його вартість. До складу загального майна при його поділі включається право вимоги, що належать подружжю, незалежно від того, хто значиться за ними в якості кредитора. Загальні борги подружжя при поділі їх майна також розподіляються пропорційно присуджених подружжю часток (п. 3 ст. 39 СК РФ).\nПоділ спільного майна може бути добровільним, примусовим. Добровільний розділ провадиться за взаємною згодою подружжя і оформляється спеціальними угодами між ними. Ця угода є грожданско-правовою угодою, в результаті якої відбувається одночасно і виникнення та припинення певних речових прав. Ця угода має містити положення про:\n1) частки або пропорції, у якій виробляється розділ.\n2) розподіл між подружжям речей, що входять до складу спільного майна.\nПроте подружжя може, обмежиться розподілом між собою загальних речей, не визначаючи розмір частки, але не на оборот. При добровільний поділ спільного майна подружжя самі можуть визначити розміри своїх часток, а значить, і перелік речей, які надходять в індивідуальну власність. Ні які мотиви їх спільного рішення в цьому випадку значення не мають. Угода також може фіксувати додаткові права та обов'язки сторін, пов'язані з розділом спільного майна. Наприклад, порядок і терміни передачі тих чи інших речей.\nСпеціальна форма угоди про розподіл спільного майна подружжя законом не встановлена.\nЗначить, підлягають застосуванню загальні правила про форму угод гол. 9 ЦК. Зазвичай воно полягає в простій письмовій формі. За бажанням подружжя угода може бути нотаріально посвідчений.\nОсобливо я б хотіла виділити прядок розділу між подружжям нерухомості, зазвичай вона зареєстрована на ім'я одного з подружжя. Якщо на підставі угоди про розподіл спільного майна вона підлягає передачі у власність іншої, то вказане угоди має бути зареєстровано на підставі ст. 164 ЦК. і ст. 4 Закону РФ - Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, угод з нею або, у всякому разі, на підставі п. 2 ст. 429 ЦК.\nПримусовий поділ спільного майна здійснюється на підставі рішення суду за позовом одного з подружжя, якщо між ними виникла суперечка з приводу розділу, або позовом кредитора, що вимагає такого розділу для здійснення свого права вимоги до одного з подружжя. Суд виробляє поділ спільного майна подружжя та визначає з частки в загальному, майно. При поділ спільного майна подружжя суд на вимогу подружжя визначає, яке майно підлягає передачі кожному з них (п. 3 ст. 38 СК РФ).\nЯк приклад можна навести таке: "Рішенням Пресненського районного суду м. Москви від 24 грудня 1999 р. проведений поділ спільно нажитого С. і Д. майна. При цьому С. виділено майно на суму 41 009 руб., А Д. - на суму 40 350 руб.; З С. на користь Д. стягнута компенсація у розмірі 279 руб. за перевищення його частки в спільно нажите майно. Крім того, за Д. визнано право власності на земельну ділянку розміром 0,1 га в селі Поздняково Можайського району Московської області. Ухвалою судової колегії в цивільних справах Московського міського суду від 4 липня 2000 р. рішення суду залишено без зміни. Президія Московського міського суду 26 липня 2001 протест заступника Голови Верховного Суду РФ про скасування судових рішень залишив без задоволення. Судова колегія у цивільних справах Верховного Суду РФ 12 лютого 2002 протест заступника Голови Верховного Суду РФ, в якому ставилося питання про скасування судових постанов у частині визнання за Д. права власності на земельну ділянку в селі Поздняково, задовольнила з таких підстав. В силу вимог сімейного законодавства до загального майна подружжя належить майно, придбане за рахунок їх загальних доходів; майно, отримане одним з подружжя під час шлюбу з безоплатної угоді, є його власністю (ст.ст.34, 36 СК РФ). Вирішуючи справу в оскарженої частини і визнаючи за Д. право власності на земельну ділянку, суд виходив з того, що ця площа виділена їй рішенням Сінічінского сільради від 14 червня 1991 р. для ведення садово-городницького господарства з можливістю будівництва хоча й у період шлюбу, але безкоштовно, тому ця ділянка не є спільним майном сторін і не підлягає поділу. 21 жовтня 1992 Д. видано свідоцтво про право власності на землю, і вона є власником ділянки, про який виник спір. З таким висновком суду погодився президія міського суду. Тим часом відповідно до ст.34 СК РФ спільним майном подружжя є придбані за рахунок загальних доходів подружжя рухомі і нерухомі речі, цінні папери, паї, вклади, частки в капіталі, внесені в кредитні установи або в інші комерційні організації, і будь-яке інше нажите подружжям у період барка майно незалежно від того, на ім'я кого з подружжя воно придбано або на ім'я кого або ким із подружжя внесені грошові кошти. Місцевими органами виконавчої влади земельні ділянки громадянам для садівництва та городництва виділялися з урахуванням сім'ї безкоштовно. У такому ж порядку у 1991 році отримано ділянку в селі Поздняково і Д., що складалася на той час у шлюбі з С., Тому виключення судом земельної ділянки в селі Поздняково зі складу, спільно нажитого С. і Д. майна з посиланням на те, що він отриманий Д. з безоплатної угоді і є її особистою власністю, суперечить ст.34 СК РФ і порушує права заявника. Як вказав президія міського суду, суд першої інстанції зробив розділ знаходяться на спірній земельній ділянці будівель і при цьому передав їх у власність Д., компенсувавши С. половину вартості даних будівель іншим майном. Однак це не підтверджує правильності вилучення земельної ділянки з складу спільно нажитого сторонами майна, а також не позбавляє можливості його розділу відповідно до чинного сімейним законодавством. Враховуючи викладене, судові постанови в частині визнання за Д. права власності на земельну ділянку розміром 0,1 га в селі Поздняково Можайського району Московської області не можна визнати законними, тому вони в цій частині підлягають скасуванню. Судова колегія у цивільних справах Верховного Суду РФ рішення Пресненського районного суду м. Москви, визначення судової колегії в цивільних справах Московського міського суду і постанову президії Московського міського суду в частині визнання за Д. права власності на земельну ділянку розміром 0,1 га в селі Поздняково Можайського району Московської області скасувала, і справа в цій частині направила на новий розгляд ". 10\nТак, суд у всіх випадках зобов'язаний визначити ідеальні частки подружжя загалом, майна. Що стосується розподілу конкретних речей, то воно може, виробляється судом тільки за вимогою подружжя. Однак вони можуть і не вимагати у суду розподіл цих речей, розраховуючи самостійно домовиться про це на підставі рішення суду. У цьому випадку рішення повинне містити лише вказівки на частки подружжя. Якщо виникає спір щодо конкретних речей, то в рішенні має бути вказано розподіл їх між подружжям. Поділ спільного майна подружжя може торкнутися інтересів третіх осіб, наприклад, інших членів селянського (фермерського) господарства, якщо мова йде про спільний майні цього господарства, або житлово-будівельного кооперативу, коли подружжя ділять ще не виплачений повністю пайовий внесок. Ці треті особи повинні брати участь в процесі про поділ майна, і можуть заявляти самостійні вимоги про розірвання шлюбу до подружжя і про розподіл спільного майна. В інших випадках ці вимоги можуть бути розглянуті одночасно.\nУ постанові Пленуму Верховного суду "Про застосування судами законодавства при розгляді справи про розірвання шлюбу" зазначено, що третьою особою, яка підлягає притягненню до участі в процесі, не може бути банк, у який поміщений внесок подружжя, оскільки його прав у результаті поділу вкладу не порушується. Однак особи, які надали подружжю грошові кошти для внесення ихв банк, має право заявити вимоги про повернення вкладу по норах ГК. Що стосується ЖБК, то його залучення в якості третьої особи не обов'язково, якщо один з подружжя потребує не розділу паю, а визначення належної йому частки паї накопичення.\nМожлива ситуація, коли при розділі спільного майна одному з подружжя будуть присуджені речі, вартість яких перевищить при читає йому частку. Тоді іншому дружину може бути присуджена відповідна грошова або інша компенсація (п. 3 ст. 38 СК), але не ясно чи повинен суд отримувати згоду цього чоловіка на присудження компенсації. Тут за аналогією потрібно застосовувати абз. 2 п. 3 ст. 252 ГК РФ - власник має право, але не зобов'язаний отримати замість частки грошову або іншу компенсацію. Тому у разі відмови чоловіка від компенсації суду доведеться визнати за обома подружжям право спільної часткової власності на річ. Важче вирішується це питання, якщо ділиться кілька речей різної вартості, наприклад, будинок і автомобіль. При присудженні одному дружину вдома, якщо він дорожче автомобіля, іншому належить компенсація. Але чоловік може відмовитися від компенсації, бажаючи зберегти право на житлове приміщення. І це бажання повинно враховуватися. При цьому доведеться визнати спільною частковою власністю подружжя будинок, а автомобіль присудити тому, хто готовий сплатити за нього компенсацію. Розмір грошової компенсації та порядок її виплати повинні бути визначені в рішенні суду про розділ майна. Можливо встановлення судом відстрочки або розстрочки. Закон не розкриває поняття "інша компенсація". Під нею слід розуміти надання дружину будь-яких прав, наприклад права користування річчю, переданою у власність іншому дружину (сервітут).\nВ інтересах неповнолітніх дітей зі складу речей, що підлягають розподілу між подружжям, виключаються речі, придбані виключно для задоволення потреб неповнолітніх дітей (одяг, взуття, шкільне і спортивне приладдя, музичні інструменти, дитяча бібліотека та інші). Ці речі передаються без компенсації тому з подружжя, з яким проживають діти. Причому закон в цьому випадку не проводить різниці між звичайним майном та предметами розкоші. Значить, якщо предмети розкоші придбані виключно для задоволення потреб неповнолітніх дітей, то з ними слід чинити так само, як із звичайними речами. Вклади, внесені подружжям за рахунок загального майна на ім'я спільних неповнолітніх дітей, вважаються належними цим дітям і не враховуються при розділі спільного майна подружжя (ч. 2 п. 5 ст. 38 СКРФ).\nЯкщо спільним майном є акції, облігації, лотерейні квитки тощо, то і дивіденди та виграші по ним теж відносяться до спільної власності подружжя. "У судовій практиці давно було розглянуто справу, коли чоловік виграв вже після розлучення за лотерейним квитком автомашину. Його колишня дружина знайшла записну книжку, в якій містилися відомості про дату придбання та номер квитка. Це дозволило встановити, що квиток був куплений в період шлюбу. Тому він був визнаний судом спільним майном подружжя, а, отже, спільною власністю була визнана і отримана за нього автомашина. Чоловікові довелося виплатити колишній дружині половину її вартості ". 12 Однак якщо подружжя при розділі спільної власності розділили цінні папери, то загальне право власності поширюється тільки на ті доходи, які були оголошені до розділу.\nДо вимог подружжя про поділ спільного майна подружжя, шлюб яких розірвано, застосовується термін позовної давності (п. 7 ст. 38 СК РФ).\nПочаток перебігу строку позовної давності слід приурочувати не до моменту розірвання свого шлюбу, а до дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права на розділ спільної сумісної власності (п. 1 ст. 200 ДК РФ).\nЗакінчення строку позовної давності є підставою до винесення судом рішення про відмову в позові. Цьому існує доказ у вигляді рішення судової колегії Верховного Суду РФ.\n«М. звернувся до суду з позовом до Я. Про визнання права власності на 0, 305 частин квартири в ЖБК "Дельфін", про вселення та визначення порядку користування даною квартирою, пославшись на те, що частина паю за неї виплачена в період його шлюбу з відповідачем, у зв'язку, з чим квартира є спільною сумісною власністю сторін, і тому, на думку позивача, йому належить частина квартири, відповідна половині суми паю, що виплачується в шлюбі. Я пред'явила зустрічні вимоги про визнання за нею право власності на квартиру, про визнання М. не придбала права на житлову площу в цій квартирі і зняття його з реєстраційного обліку, стверджуючи, що пай за квартиру вона виплатила повністю за допомогою своєї сестри з особистих коштів, відповідач гроші за квартиру не вносив і в ній не проживав. Чертанівський районний суд міста Москви 7 травня 1999 первісний позов задовольнив, в зустрічному позові відмовив. Судова колегія у цивільних справах Московського міського суду рішення районного суду змінила, частку М. у праві власності на квартиру в ЖБК "Дельфін" знизила з 0,305 до 0,27.\nПрезидія Московського міського суду протест заступника Верховного Суду РФ залишив без задоволення, в судові рішення без зміни.\nЗаступник голови Верховного Суду РФ в протесті поставив питання про скасування судових постанов у частині задоволення первісного позову.\nСудова колегія у цивільних справах Верховного Суду РФ 19 травня 2000 протест задовольнила, вказавши таке. Як видно з матеріалів справи, М. і Я. Перебували в шлюбі з 1970 по 1974 рік. У 1971 році М. був прийнятий в члени ЖБК "Дельфін" йому на сім'ю з трьох чоловік (він, дружина, і донька дружини) була надана двох кімнатна кооперативна квартира розміром 29,8 кв.м. У період шлюбу за цю квартиру виплачена частина паю 3174 рубля, решта паю в сумі 2552 рубля виплачена Я. після розірвання шлюбу з особистих коштів.\nВраховуючи, що згідно зі ст. 20, 21 КпШС РРФСР (ст. 34 СК РФ) майно, нажите подружжям в період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю і частки подружжя в цьому майні рівні, суди першої та касаційної інстанції визначили частки сторін у праві власності на квартиру, визнавши за М . право на 0,28 часток, так як йому належить частина паю в сумі 1587 рублів (3174 рубля: 2), а за Я. - право на 0,72 частки, тому що їй належить частина паю в сумі 4139 рублів (3174: 2 + 2552 рубля). З обліками того, що позивач за первісним позовом є власником квартири, суд задовольнив його вимоги про вселення та про визначення порядку користування кооперативної квартирою і М. виділив кімнату розміром 11,9 кв.м.\nТим часом в силу ст. 78 ЦК РРФСР (ст. 196 ЦК РФ) загальний строк позовної залежності встановлює в три роки. До вимоги подружжя, шлюб яких розірвано, про розподіл спільного майна застосовується трьох річний термін позовної давності, передбачений ст. 21 КпШС РРФСР (ст. 38 СК).\nЗгідно зі ст. 10 КпШС РРФСР протягом терміну позовної давності починається з часу, вказаного у відповідній статті цього кодексу, а якщо цей час не вказано, то з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Після введення в дію Сімейного Кодексу Російської Федерації згадане правило продовжує діяти.\nЯ. просила суд застосувати строк позовної давності до вимогою колишнього чоловіка, але суд цю заяву залишив без уваги і не встановив, з якого часу в даному випадку почалося перебігу строку позовної давності, сплив цей термін і якщо минув, то з яких причин М. пропустив строк для звернення до суду. Це не можна визнати правильним, т. до в силу ст. 87 ЦК РРФСР (ст. 199 ГК РРФСР) закінчення строку позовної давності є підставою до з'ясування судом рішення про відмову в позові.\nВисновок президії Московського міського суду про те, що, оскільки М. повністю виплатив пай за кооперативну квартиру, він в силу закону її власник, всі інші його вимоги від цього права, з цього застосування до них позовної давності порушить право власності М. на квартиру, помилковий.\nЯк видно з матеріалів і не було оскаржено позивачем за первісним позовом, з 1974 по 1986 рік пай за кооперативну квартиру вносила тільки Я. У цей період М. не брав участі в оплаті паю. Право власності на кооперативну квартиру залежить від права на внесену за неї пай.\nВиплачені в період шлюбу пайові внески є спільним сумісним майном подружжя, вимоги М. пов'язані з розділом такого майна, і для цих вимог законом встановлений трирічний термін позовної давності.\nТаким чином, суду слід було розглянути заяву відповідачки за первісним позовом про застосування строку позовної давності до вимог колишнього чоловіка, що зроблено не було. Враховуючи викладене, рішення суду в частині задоволення позову М. не можна визнати законним, в цій частині воно підлягає скасуванню, а справа - направлено на новий судовий розгляд ". 13\nТак як розділ не зачіпає майбутнього майна подружжя, після нього при збереженні сімейних відносин та ведення спільного господарства знову може виникнути спільна сумісна власність подружжя. Якщо будь - яка частина загального майна подружжя не піддалася розділу, вона також складає їх спільну власність (п. 6 ст. 38 СК РФ).\nЗаконний режим майна подружжя діє, якщо шлюбним договором не встановлено інше (п. 1 ст. 42 СК РФ). Отже, норма про таке рішення має диспозитивний характер, і може бути змінена угодою подружжя у формі шлюбного договору. При цьому законний режим майна подружжя перетворюється на договірній. Його я розгляну в наступному пункті моєї курсової роботи.\n«За раніше чинним шлюбно-сімейному законодавству майнові відносини подружжя регулювалися лише законом. Будь-які угоди з управління та розпорядження спільним майном суперечили закону і були недійсними. Передбачалося, що в радянській сім'ї духовне начало переважає над матеріальним. Майно подружжя в основному складали предмети споживання, тому "ділити" як правило, було нічого. У силу цього передбачений законом режим спільної власності відповідав інтересам більшості сімей ". 14 Та, з розвитком відносин приватної власності ситуація змінилася. З'явилися сім'ї, що володіють значними прибутками, у яких виникла потреба захистити своє багатство, свій капітал. Спочатку право подружжя встановлювати інший режим майна було закріплено в Цивільному кодексі 1994 р. У статті 256 ЦК сказано: «Майно; нажите подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо договором між ними не встановлено інший режим цього майна". Сімейний кодекс РФ конкретизував цю норму, передбачивши можливість укладання шлюбного договору. У ньому вперше з'явилося поняття "шлюбного договору».\nШлюбний договір-угоду осіб, що вступають у шлюб, або угода подружжя, що визначає майнові права і обов'язки подружжя у шлюбі і (або) у разі його розірвання (ст. 40 СК).\nШлюбний договір є звичайною цивільно-правовою угодою і тому підпорядковується правилам про угоди, а також про зобов'язання і договори. Але він має і свої особливості закріплені в СК РФ. Шлюбний договір є консінсуальним, двостороннім і оплатним. Він може вступити в силу вже з моменту досягнення сторонами в належній формі угоди, але якщо договір укладено сторонами, які тільки ще мають намір вступити в шлюб, він вважається укладеним під відкладальною умовою, тобто почне діяти тільки з моменту реєстрації шлюбу. Встановлення відкладальної умови не означає, що договір у зазначених випадках не є консінсуальним. Шлюбний договір не може ставити його боку у вкрай несприятливе становище чи суперечити основоположним початком сімейного законодавства. Одним з початків є принцип рівноправності подружжя. Шлюбний договір не може на одного чоловіка покладати тільки обов'язки, а іншому надавати одні права. Виходячи з принципу взаємності, як права, так і обов'язки повинні бути у кожної зі сторін договору.\nДоговір є взаємним, в ній завжди є зустрічні майнові надання. Так, зміна майнової обов'язки одного з подружжя виступає в якості плати за надання йому додаткового права, і навпаки. Внаслідок чого шлюбний договір набуває рис возмездности.\nМетою договору є зміна законного режиму майна подружжя для максимального пристосування цього режиму до потреб подружжя, в результаті виникає договірної режим, який визначає в якійсь мірі майнові права і обов'язки подружжя інакше. Мотиви для такої зміни можуть бути самими різними, але найпоширенішим є бажання заможних подружжя не допустити зміни свого майнового стану в разі розлучення і зазвичай пов'язаного з ним поділу спільного майна. Але якими мотивами б подружжя не керувалися, юридичного значення вони для шлюбного договору не мають. Сторонами шлюбного договору є особи, які бажають вступити в шлюб, або дружини. Будь-які інші особи такий договір укладати не має права.\nПредметом договору виступають майнові права і обов'язки подружжя, які підпадають під законний режим їх спільного майна і ті які можуть належати подружжю у силу норм цивільного законодавства.\nІстотною умовою шлюбного договору є зміни хоча б одного майнового права або однієї обов'язки подружжя, які зазвичай підпадають під законний режим майна подружжя, на майбутній час.\nЦя ознака і дозволяє розмежувати договір і угода про поділ спільного майна подружжя. Угода про розділ спрямовано у минуле, а шлюбний договір повинен встановлювати хоча б одне правило, розраховане на застосування в майбутньому.\nФорма договору - нотаріальна, але докладніше я розповім про неї в наступним пункті плану моєї дипломної роботи.\nТермін шлюбного договору не відноситься до числа істотних умов. Шлюбний договір може бути укладений на певний строк або без зазначення строку, тоді він діє до припинення шлюбу, а після закінчення певного терміну виникають між сторонами майнові права і обов'язки знову підпадають під дію законного режиму спільного майна подружжя.\nКрім того, права та обов'язки, передбачені шлюбним договором, можуть бути поставлені в залежність від настання або ненастання певних умов. Наприклад, "подружжя може вказати в шлюбному договорі, що у разі народження першої дитини, хлопчика, автомобіль, що є власністю чоловіка, стає спільною власністю подружжя". 15 В донному випадку виникнення спільної власності на автомобіль поставлено в залежність від настання або настання такого юридичного факту, як народження дитини.\nУ залежність від настання або ненастання певних умов може бути поставлено і припинення прав і обов'язків, передбачених шлюбним договором. Так, в договорі подружжя може вказати, що у разі розірвання шлюбу через негідної поведінки одного з подружжя (подружня зрада, алкоголізм, і т. п.), його частка при розділі майна буде менше, ніж у другого чоловіка.\nУ сучасному зарубіжному законодавстві подружжю пропонуються різні варіанти шлюбного договору, що полегшує їм вибір правового режиму майна у шлюбі. Так, у Франції законодавець пропонує на вибір подружжю чотири різних режими майна, які враховують найбільш часто зустрічаються на практиці ситуації. У числі таких типових варіантів Французький сімейний кодекс пропонує; спільність всього майна подружжя; спільність майна, що поширюється тільки на рухомі речі, і на майно, придбане кожним чоловіком після укладення шлюбу; визначення нерівних прав подружжя загалом, майна, визначення, що у разі розірвання шлюбу один із подружжя матиме право вибору певної частини із загального майна. У законі передбачено і різні варіанти управління спільним майном подружжя. Наприклад, подружжя може в шлюбному договорі визначити, що вони будуть керувати загальним майном спільно і підписувати всі документи щодо розпорядження майном за взаємною згодою. Вони можуть встановити, що довіряють одне одному управління спільним майном і кожен з них має право діяти за іншого. Подружжя може визначити конкретні об'єкти, якими вони будуть керувати окремо або, навпаки, спільно. Майбутнє подружжя має право самостійно розробити умови їх шлюбного договору. Як правило, вони в цих випадках вдаються до послуг юриста. У законі передбачено обмеження свободи шлюбного договору. Останній не повинен суперечити "добрим звичаям", не повинен порушувати основоположні норми цивільного та сімейного права. Положення шлюбного договору не повинні порушувати рівноправність подружжя, обмежувати їхню свободу у виборі професії, рід занять.\nКваліфікація шлюбного договору як даного з цивільно-правових договорів дозволяє зробити важливий практичний висновок:\nоскільки це не суперечить нормам Сімейного Кодексу РФ і суті сімейних відносин, оскільки до шлюбного договору застосовуються норми цивільного законодавства про угоди, виконанням зобов'язань і т. д. це повною мірою відноситься і до укладення шлюбного договору.\nУгода між подружжям повинно полягати у відповідності з нормами цивільного законодавства, що забезпечує свободу договору (ст. 421 ГК РФ). Подружжя або майбутні подружжя має право, але не зобов'язані, укладати шлюбний договір.\nСпонукання до укладення договору не допускається (п. 1 ст. 421 ГК РФ). Договір має відповідати обов'язковим для сторін правилам, встановленим законом і іншим правовим актом, які у час його ув'язнення (ст. 422 ЦК РФ).\nПодружжя у праві укласти шлюбний договір як до вступу в шлюб, так і вчасно існування шлюбних відносин. Нотаріально оформлена угода, укладена чоловіком і жінкою до вступу в шлюб, набирає чинності після реєстрації шлюбу. У тих випадках, коли чоловік і жінка, будучи подружжям, вирішили визначити своє майнове становище, угода набуває чинності з моменту нотаріального оформлення.\n«Законодавець, вказуючи на два види суб'єктів правовідносин щодо укладення шлюбного договору, має на увазі не просто осіб, що вступають у шлюб, (крім подружжя), а осіб, що укладають шлюбний договір в момент вступу в шлюб. Саме укладають, так як скласти шлюбний договір може хто завгодно, але укласти можуть тільки суб'єкти, що володіють певним правовим статусом. У подружжя визначити правовий статус просто по самому факту перебування у шлюбі. Визначити ж «осіб, що вступають у шлюб» можливе тільки за заявою, поданою до органів державної реєстрації шлюбів (РАЦС). Тільки даний документ дає певне законом право на укладення шлюбного договору і тільки після подачі заяви про реєстрацію шлюбу, що наділяє правовим статусом суб'єктів. Сам факт подачі заяви - це не право скласти документ, а право здійснити подальшу правову процедуру, передбачену законом, у тому числі і його нотаріальне посвідчення ».\nСтаття 41 Сімейного кодексу РФ вказує на те, що укладення шлюбного договору можливо і до державної реєстрації шлюбу. Законодавець не вказує, що "особи, що вступають у шлюб" можуть тільки скласти шлюбний договір, але не укласти. Та й на це не потрібно дозволу закону.\n«Труднощі, пов'язана з такою ситуацією справді існує при нотаріальному посвідченні шлюбного договору. Нотаріуси посилаються на те, що можуть виникнути несприятливі наслідки, якщо недобросовісні суб'єкти шлюбного договору, нотаріально засвідчивши його, можуть використовувати шлюбний договір у недобросовісних цілях. Наприклад, при укладенні угоди одним з подружжя, майно, визначене за шлюбним договором, як належить йому, може не виявитися таким. І коли з'явиться необхідність звернути на нього стягнення, цього зробити буде неможливо ».\nТе, що шлюбний договір набуде чинності тільки після державної реєстрації шлюбу, може не забезпечити інтереси контрагента за угодою, так як сам шлюбний договір нотаріально посвідчений. І це може ввести в оману іншу сторону, однак сам шлюбний договір не буде мати силу.\nНотаріуси схиляються до того, що нотаріальне посвідчення шлюбного договору до державної реєстрації шлюбу дуже небезпечно з-за можливих зловживань. І тому необхідно передбачити спеціальну процедуру щодо відображення в шлюбному договорі наявність або відсутність факту реєстрації шлюбу. Це можливо шляхом нанесення спеціальної відмітки про реєстрацію шлюбу, яка буде надавати шлюбним договором чинності правового документа. Відсутність її буде вказувати на те, що шлюбний договір, хоча нотаріально і засвідчений, але не може породжувати правових наслідків, тим самим треті особи будуть захищені від тих чи інших зловживань з боку недобросовісних суб'єктів.\nПункт 2 ст. 41 Сімейного кодексу Російської Федерації встановлює обов'язкову форму для шлюбного кодексу. Склавши ж договір, подружжя зобов'язане його нотаріально засвідчити.\nНотаріальне підтвердження шлюбного договору буде здійснюватися при пред'явленні подружжям необхідних документів. У першу чергу, це, звичайно ж, сам текст шлюбного договору. Далі, якщо це подружжя, то свідоцтво про реєстрацію шлюбу, якщо ж це «особи, що вступають у шлюб», то документ, виданий органами ЗАГСУ, що свідчать про подану заяву про реєстрацію шлюбу.\nКрім цих документів, дружини повинні пред'явити всі свідоцтва, що засвідчують належність їм того чи іншого майна. Після дотримання всіх необхідних формальностей нотаріус засвідчує шлюбний договір. Зазначений вище коло суб'єктів може укладати шлюбний договір і відповідно здійснює його нотаріальне посвідчення. Однак законодавець не відповідає на питання: чи обов'язково присутність подружжя в момент нотаріального посвідчення шлюбного договору, або даний факт можливий і за допомогою представників, які здійснюють свою діяльність на основі довіреності.\n«Французький законодавець категорично ставиться до цього, дозволяючи подружжю тільки особисто бути присутнім у момент нотаріального посвідчення. Наш законодавець не такий категоричний. Ні в нормах Сімейного кодексу, ні в нормах Цивільного кодексу таких норм немає ».\nЗвертаючись до підрозділу 4 глави 10 Цивільного кодексу РФ, ми бачимо, що існує можливість надання довіреності певній особі для представництва перед третіми особами.\nНа мій погляд, здійснення укладення шлюбного договору можливе через представників на підставі довіреності.\nСтаття 182 Цивільного кодексу РФ говорить, що угода, укладена однією особою (представником) від імені іншої особи (яку представляють) в силу повноваження, заснованого на довіреності, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки подається.\nОтже, закон дозволяє нам здійснити висновок і реєстрацію шлюбного договору за допомогою доручення, тобто не особисто подружжям. Це можливо, так як сам шлюбний договір належить до категорії цивільно-правових угод і немає інших перешкод передбачених законом, що виключають шлюбний договір з категорії справ, щодо яких можливе їх укладення за дорученням.\nСупротивники того, що укладення шлюбного договору за дорученням, можливо, посилаються на пункт 4 статті 182 ГК РФ, який забороняє вчинення через представника угоди, яка за своїм характером може бути здійснена тільки особисто, тим самим знову підкреслюючи особисто-довірчий характер сімейних відносин, проектуючи його і на шлюбний договір. Вище вже йшлося про вплив особисто-довірчого характеру на операції між подружжям і його трансформації в інституті шлюбного договору. Тому посилання на пункт 4 статті 182 ГК РФ не здається мені вірною. І отже виняток права подружжя, передбаченого статтею 182 ГК РФ не правомірно, підкреслюючи те, що шлюбний договір є одним із видів цивільно-правових договорів з тим впливом, який чинять на нього сімейні відносини і в тому числі їх особистісний характер.\nНе можна говорити, що такий вплив не позначається на шлюбному договорі, але воно не може заборонити застосування до шлюбного договору тих чи інших правових норм, які застосовуються до інших договорів у Цивільному праві, або дозволяти виборче застосування норм права, тим більше, що ні Цивільний кодекс, ні Сімейний кодекс не містить докладних норм, за допомогою яких таке було б можливо.\nХоча в Сімейному кодексі і є правові норми, які прямо регулюють відносини з приводу шлюбного договору з урахуванням інтересів сімейного права. Зокрема це пов'язано з неможливістю рішення подружжям питань у відношенні дітей, тому що законодавець вказує на особливий суб'єктний склад шлюбного договору - тільки подружжя як фізичних осіб.\nПрихильники особисто-довірчого елемента в шлюбному договорі стверджують на його наявність, підтверджуючи це позначеним законом спеціальним суб'єктним складом. Але це не додає шлюбним договором особисто-довірчого характеру. І те, що специфікою сімейного права є те, що всі відносини складаються тільки між фізичними особами не підпорядковує шлюбний договір лише Сімейному праву, виключаючи Цивільне право.\nТам, де довірчий характер дійсно є істотним, наприклад, в трастових відносинах, втрата довіри служить підставою для їх припинення. Подібного не відбувається у відносинах за шлюбним договором. Шлюбний договір буде існувати і далі і вже тим більше існування сімейних відносин не буде залежати від наявності або відсутності довіри між подружжям. 19\nТаким чином, шлюбний договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (п. 2 ст. 41 СК РФ). Якщо шлюбний договір стосується конкретного нерухомого майна, то він підлягає державній реєстрації на підставі п. 2 ст. 429 ЦК РФ "Про державну реєстрацію прав на не нерухоме майно та угод з ним". Вибір того чи іншого підстави для реєстрації залежить від змісту шлюбного договору. Якщо в ньому вирішується питання про відсудження конкретної нерухомості в силу самого шлюбного договору, то тоді він сам є угодою з нерухомим майном, яке підлягає реєстрації на підставі ст. 164 ГКРФ.\nЗміст шлюбного договору становить поширення на майнові права і обов'язки подружжя договірного правового рішення, у результаті чого вони змінюються. Змінені права і обов'язки по-новому оформлюють відносини між подружжям і служать орієнтирами для їх поведінки у шлюбі і на випадок його розірвання. Шлюбний договір може встановити режим спільної, часткової або роздільної власності на все майно подружжя, на його окремі види або на майно кожного з подружжя (п. 1 ст. 42 СК РФ).\nЯкщо подружжя бажають встановити той чи інший режим щодо окремих речей, вони повинні обговорити це особливо. В іншому випадку узгоджений режим поширюється на все майно подружжя.\nРежим спільної власності стосовно всього майна подружжя означає, що будь-яке майно, що належало подружжю до вступу в шлюб, об'єднується і на нього встановлюється право спільної сумісної власності подружжя. Можливість існування роздільної власності при цьому виключається. При такому режимі право індивідуальної власності подружжя перетворюється вправо спільної сумісної власності.\nЗгідно шлюбним договором майно може перебувати у спільній частковій власності подружжя. Часткова власність передбачає точне визначення часток у праві на майно, а не в самому майні. Режим часткової власності може діяти в період шлюбу, і в разі його розірвання. Наприклад, подружжя може записати у шлюбному договорі, що житловий будинок, придбаний ними в період шлюбу, належить їм на правах пайової власності, частка чоловіка становить ⅔, частка дружини ⅓, або вказати, що житловий будинок, придбаний ними в період шлюбу, є їх сумісною власністю, а у разі розірвання браку через негідної поведінки дружини стає частковою власністю подружжя, частка чоловіка при цьому становить ⅔, дружини ⅓.\nРежим роздільної власності може бути встановлений на все майно подружжя. Це означає, що будь-яке майно, що належало раніше, належить в даний час, який буде належати в майбутньому одному з подружжя, як придбане, так і успадковане, де б воно не знаходилось і в чому б воно не складалося, є його особистою власністю навіть на період шлюбу.\nРоздільна власність може бути встановлена щодо певного майна. Наприклад, у шлюбному договорі можна вказати, що торговельно-промислові підприємства та інше нерухоме майно визнаються належать тому з подружжя, на чиє ім'я було придбано та зареєстровано вказане майно.\nРежим роздільності найбільш підходить подружжю, кожен з яких має власну справу, власний капітал, він переважний також для тих, хто має дітей у попередньому шлюбі.\nЦей режим має свої переваги: він забезпечує повну незалежність кожного з подружжя, захищає одного з них від домагань кредиторів або родичів другого з подружжя, дає можливість самостійно розпоряджатися своїм майном, не створює проблем при розділі майна у разі розлучення.\nАле цей режим має і свої недоліки: він передбачає облік майна, придбаного кожним з подружжя. Однак неможливо вимагати від подружжя, щоб вони з приводу кожної нової покупки укладали угоду. У зв'язку з цим пропонується встановлювати режим роздільності на майно, що підлягає державній реєстрації, тоді той з подружжя, на ім'я якого зареєстровано майно, і буде його власником.\nДаний режим майна дуже несприятливий для заміжньої жінки, яка займається веденням домашнього господарства і не має своїх власних коштів. При розлученні колишня дружина не змогла б отримати нічого, так як під час шлюбу вона не змогла заробити достатніх коштів.\nСучасний стан законодавства більшості країн завдяки громадському руху вже сприйняло нові віяння і змінило багато положень щодо частки колишньої дружини при розлученні.\nСтара англійська формула і щодо майна подружжя у випадку розлучення, і взагалі, щодо шлюбу: "по загальному праву чоловік і дружина є одним цілим, і це ціле представляє чоловік", перестала бути імперативною. 20\nВ Англії та США були внесені певні елементи спільності в режим майна. Так за чоловіком, якому не належить по праву власності конкретне майно, судом може бути визнано право на частку в майні; режим спільності встановлений на найбільш важливі види майна, наприклад, житлові будинки та приміщення. 21\nШлюбний договір надає майбутнім і сьогоденням подружжю великі можливості щодо врегулювання своїх майнових відносин. (У додатку № 1 і 2 я привела варіанти шлюбного договору між громадянами РФ).\nШлюбний договір може бути укладений щодо як наявного, так і майбутнього майна подружжя (п. 1 ст. 42 СК РФ). Це правило застосовується, в основному для майбутнього подружжя, у яких спільно нажитого майна ще немає, але у подружжя зі стажем теж може виникнути необхідність укласти шлюбний договір з приводу майбутнього майна.\nМожливе також будь-яке поєднання режимів спільної, часткової та роздільної власності. Наприклад, подружжя може, домовиться про те, що їх загальне житло переходить у спільну власність, а будь-яке інше придбане в період шлюбу нерухоме майно надходить в часткову власність. При цьому всі доходи від підприємницької діяльності та дивіденди визнаються роздільним майном того чоловіка, який їх отримав.\nКрім встановлення того чи іншого правового режиму свого майна подружжя має право у шлюбному договорі визначити:\n1) Свої права та обов'язки за взаємною змістом. Взаємне зміст - поняття більш широке, ніж аліментірованіе. Одна з умов аліментного зобов'язання нуждаемость особи претендує на аліменти. Шлюбний договір може і не пов'язувати взаємне утримання з нуждаемость, ні з існуванням шлюбу, ні з його розірванням. Наприклад, цілком працездатний і заможний чоловік може претендувати на отримання від іншого чоловіка змісту, якщо, припустимо, останній виступив ініціатором розлучення.\nФорми надання утримання можуть бути найрізноманітнішими, від грошових або натуральних виплат до надання в користування майна чи найму обслуговуючого персоналу.\n2) Способи участі в доходах один одного.\nПід доходами розуміються грошові надходження від майна. У першу чергу, це заробітна плата, пенсії, допомога, суми матеріальної допомоги, інші компенсаційні виплати; доходи від підприємницької діяльності; доходи від результатів інтелектуальної діяльності. До доходів можуть бути також віднесені дивіденди від акцій та інших цінних паперів, відсотки за вкладами, надходження від здачі, що належить подружжю нерухомості в оренду, рентні платежі. Під доходами розуміються і натуральні надходження від майна, а саме - плоди.\nВключення в шлюбний договір такого становища має сенс головним чином при встановленні роздільного режиму всього майна подружжя або його частини, тобто тоді, коли, кожен із подружжя має палі власні джерела доходів. При цьому кожен з подружжя має право визначити, на яких умовах і в якій частці один чоловік бере участь в доході іншого.\nУчасть подружжя у доходах одне одного повинно бути взаємне, але це не означає, що воно завжди має бути еквівалентним.\n3) Порядок несення кожним із них сімейних витрат.\nУ рамках законного режиму дружини повинні нести сімейні витрати спільно. При частковій власності вони несуть спільні витрати у відповідності зі своїми частками, а при встановленні роздільного режиму для спільного несення сімейних витрат відпадають будь-які підстави. І тоді виникає необхідність визначити порядок несення кожним з подружжя сімейних витрат. Подружжя можуть встановити частки, в межах яких кожен з них повинен нести сімейні витрати, або домовиться про те, що вони несуть сімейні витрати спільно. У шлюбному договорі також може бути змінено порядок несення подружжям окремих видів витрат при збереженні режиму спільної власності або при встановленні режиму часткової власності. Подружжя можуть домовитися про участь не тільки в сімейних, Але і в індивідуальних витратах один одного. У даному випадку вони повинні вказати, в які витрати і на яких умовах вони готові брати участь. Інакше вони будуть визнані беруть участь у всіх витратах один одного, як і при режимі повної спільності всього майна.\n4) Майно, яке буде передано кожному з подружжя у разі розірвання шлюбу.\nАктуальною зараз є проблема з приватизацією житлової площі. Деякі юристи при укладанні шлюбного договору вносять таку умову: "У разі якщо один з подружжя приймає на себе зобов'язання прописати іншого відповідно до закону після реєстрації шлюбу в якості рівноправного користувача, але не власника, то інший чоловік у разі припинення шлюбу зобов'язаний виписатися з квартири в певний термін без вимог щодо даної житлової площі ". 22 При цьому важливо, щоб квартира була приватизована до укладення шлюбу, інакше якщо подружжя приватизують її разом, то квартира стане їхньою спільною власністю.\nПри режимі спільної сумісної або часткової власності може бути названо майно, яке передається даному дружину під час розподілу в обов'язковому порядку, причому як в межах встановлених часток, так і понад і незалежно від них, а що залишилися майно ділиться пропорційно часток кожного з подружжя. При роздільності майна подружжя мова може йти про конкретні речі, які передаються у власність певного чоловіка, незалежно від того, Кому вони належали в шлюбі, передача може бути як оплатній, так і безоплатній.\n5) Інші правила, що стосуються майнових відносин подружжя (п. 1 ст. 42 СК РФ).\nПерелік правил визнаний відкритим, проте всі узгоджені положення шлюбного договору повинні стосуватися, як правило, майнових прав та обов'язків подружжя.\nКрім положень, які можуть бути передбачені у шлюбному договорі, п. 3 ст. 42 СК РФ містить також перелік положень, які\n1) Перше обмеження полягає в тому, що шлюбний договір не може обмежувати правоздатність та дієздатність подружжя (наречених). Втім, жоден цивільно - провавой договір, за загальним правилом, не може обмежувати правоздатність і (або) дієздатність громадян, оскільки це заборонено ст. 22 ЦК РФ.\nШлюбний договір не може містити положень, які обмежують право однієї із сторін на працю, вибір професії, отримання освіти тощо\nТакож не може бути обмежена свобода заповіту і інші права і свободи громадян. Правоздатність і дієздатність громадянина може бути обмежена тільки на підставі закону (наприклад, громадянин може бути позбавлений волі за вчинення кримінального злочину).\n2) Не може бути обмежене право подружжя на звернення до суду за захистом своїх прав. Відмова від права на судовий захист не дійсний.\n3) Шлюбний договір не може регулювати особисті немайнові відносини між подружжям. Це означає, що шлюбним договором не можна зобов'язати подружжя любити один одного, зберігати подружню вірність, не зловживати алкогольними напоями і т. п.\nОднак майнові правовідносини подружжя можуть бути поставлені в залежність від настання або ненастання умов майнового характеру.\nНаприклад, можна передбачити в шлюбному договорі право одного з подружжя на компенсацію моральної шкоди у разі негідної поведінки іншого чоловіка (зрада, побої і т. п.) або поставити обов'язок чоловіка подарувати дружині норкове манто в залежність від народження його дитини.\n4) Це обмеження полягає в тому, що шлюбним договором подружжя не може регулювати свої права і обов'язки щодо дітей. Це означає, що у шлюбному договорі не можна встановити, що у випадку розлучення дитина залишається з батьком або з матір'ю, або встановити порядок спілкування батьків з дітьми у разі розлучення. У той же час, сімейний кодекс передбачає можливість укладення батьками спеціальних угод про встановлення місця проживання дітей при роздільному проживанні батьків і про порядок здійснення батьківських прав батьків, які проживають окремо від дитини (ст. ст. 65-66 СК РФ). При відсутності таких угод, ці питання у випадку виникнення спору вирішуються судом, виходячи з інтересів дитини, за участю органів опіки та піклування.\nБатьки в праві також укласти окрему угоду про сплату аліментів на утримання неповнолітніх дітей (ст. ст. 99-105 СК РФ).\nВсі ці угоди носять самостійний характер і полягають, не залежно від наявності або відсутності шлюбного договору. У шлюбному договорі можуть бути закріплені обов'язки подружжя за несення витрат на виховання і навчання дітей.\nНабагато більшу свободу шлюбним договором надає, американський законодавець. Предметом шлюбного договору в США можуть бути не тільки майнові, але і будь-які інші відносини між подружжям. Як приклад можна навести шлюбний контракт популярного естрадного співака Майкла Джексона. «Майкл Джексон і його дружина Деббі Гоуі уклали шлюбний контракт, відповідно до якого Джексон зобов'язаний, був виплачувати Деббі, яка чекає на дитину, винагорода у розмірі 1, 25 мільйонів доларів відразу після народження дитини. Крім того, він зобов'язується виплачувати їй щорічно по 280 тисяч доларів. У свою чергу Джексон зажадав, що у випадку розлучення майбутня дитина залишиться з батьком, і матері не буде дозволено навіть відвідувати його ».\n5) Обмеження полягає в тому, що шлюбний договір не може обмежувати право непрацездатного потребує чоловіка на отримання змісту, тому що відповідно до закону подружжя зобов'язане матеріально підтримувати один одного і в разі відмови від такої підтримки та відсутності між подружжям угоди про сплату аліментів непрацездатний потребує чоловік має право вимагати надання аліментів від другого з подружжя в судовому порядку (ст. 89 СК РФ). Відмова від цього права недійсний.\nКрім вище сказаних обмежень, шлюбний договір не може містити інші умови, які суперечать основним засадам сімейного законодавства, добровільності шлюбного союзу, рівноправності подружжя в сім'ї, піклування про добробут і розвиток дітей та ін Умови шлюбного договору, що порушують ці принципи незначні.\nНеприпустимі умови ставлять одного з подружжя у вкрай несприятливе становище, однак цей факт є оспорімих і його необхідно довести в суді.\nЗміна і розірвання шлюбного договору проводиться на підставі ст. 43 СК РФ і не суперечать їй загальних правил зміни і розірвання договорів, передбачених ЦК РФ. Він може бути змінений або розірваний у будь-який час за згодою подружжя (п. 1 ст. 450 ГК РФ) - загальні підстави для зміни та розірвання будь-яких договорів. На думку А.М. Нечаєвої: «Зміни шлюбного договору - добровільна справа подружжя, а розірвання шлюбного договору може відбутися лише за згодою сторін". 24 Угода про зміну або розірвання здійснюється в нотаріальній формі. Одностороння відмова від виконання шлюбного договору за заявою одного з подружжя, тобто без звернення до суду, не допускається. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду на підставах та в порядку, що встановлені ГК РФ для зміни та розірвання договору (п. 2 ст. 43 СК РФ). Такі підстави і порядок передбачені ст. 450-453 ГК РФ:\n1) істотне порушення договору однією зі сторін (п. 2 ст. 450 ГК РФ). Наприклад, відмова від виконання обов'язку, прийнятої на себе будь - яким з подружжя, відчуження чоловіком майна, яке підлягало передачі у спільну власність або користування, і т. д.\n2) істотна зміна обставин (ст. 451 ГК РФ). Наприклад, зміни в обставинах, визнається істотною, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це розумно передбачити, договір взагалі не був би ними укладений або був би укладений на значно відрізняються умовах. Стосовно до відносин, що виникають з шлюбного договору, суд повинен у кожному конкретному випадку оцінити, чи є суттєвими ті зміни обставин, на які сторона посилається як на підставу для розірвання або зміни договору.\nТакими обставинами можуть бути банкрутство одного з подружжя, якщо в основу договірного режиму майна подружжя був покладений його підприємницький дохід; зміна соціальних умов, що позбавляють дружина можливість заробляти гроші на утримання сім'ї.\n3) інші підстави, передбачені законом або шлюбним договором (п. 2 ст. 450 ГК РФ). У законі таких підстав немає, тому можна говорити тільки про тих які, закріплені в шлюбному договорі. У будь-якому випадку для зміни або розірвання шлюбного договору необхідне рішення суду.\nДія шлюбного договору припиняється з моменту припинення шлюбу, за винятком тих зобов'язань, які передбачені шлюбним договором на період після припинення шлюбу п. 3 ст. 43 СК РФ.\nЯкщо шлюб визнаний недійсним, то шлюбний договір вважається не набрав чинності і не тягне жодних наслідків, проте якщо він вже спричинив будь - які наслідки, то вони повинні бути усунуті, також як і у випадку визнання шлюбного договору недійсним.\nКрім цього шлюбний договір припиняється за деякими підстав, передбачених ЦК РФ стосовно припинення зобов'язань: відступне (ст. 409 ЦК РФ), новація (ст. 414 ГК РФ) і смерть одного з подружжя (ст. 418 ЦК РФ).\nУ випадку, коли подружжя вирішило за обопільною згодою змінити або розірвати шлюбний договір, вони повинні скласти угоду про зміну або розірвання шлюбного договору в письмовій формі і знову пройти всю передбачену законодавством процедуру, яка передбачається для шлюбного договору.\nСудова практика щодо зміни і розірвання шлюбних договорів поки відсутня.\nНедійсність шлюбного договору регламентується ст. 44 СК РФ. Він може бути визнаний судом недійсним повністю або частково з підстав, передбачених ГК РФ для недійсності угод (п. 1 ст. 44 СК РФ). (У додатку № 3 я навела приклад позовної заяви про визнання шлюбного договору недійсним).\nНемайнові права та обов'язки подружжя, зазначені у шлюбному договорі, виникають при дотриманні певних умов дійсності договору. Такі умови є:\n1) зміст шлюбного договору не повинно суперечити закону. Неприпустимі, зокрема, угоди, спрямовані на регламентацію особистих немайнових відносин.\n2) подружжя повинні володіти правоздатністю і дієздатністю. Як виняток можливе укладання угоди при досягненні віку, що допускає вступу в шлюб.\n3) нотаріальне оформлення шлюбного договору.\n4) волевиявлення учасника шлюбного договору має відповідати його дійсній волі, тобто має бути добровільно.\nПри відступі від цих умов шлюбного договору, він вважається недійсним.\nТермін позовної давності для оскарження шлюбного договору - один рік з дня припинення насильства або загрози, під впливом яких був здійснений шлюбний договір, або з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про інші обставини, які є підставою для визнання договору недійсним (п. 2 ст. 181 ГК РФ).\nУмови і порядок відповідальності подружжя за зобов'язаннями залежить, від того, про які подружніх зобов'язання, індивідуальних чи загальних, йде мова, і від обраного ними режиму майна.\nЯкщо зобов'язання є індивідуальним, діє загальне правило (ст. 24 ГК РФ), кожен з подружжя відповідає за своїми індивідуальними зобов'язаннями всім належним йому майном, за винятком майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.\nАналогічне правило закріплено і в п. 1 ст. 45 СК РФ, згідно з яким за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на майно цього чоловіка.\nЯкщо майно чоловіка-боржника не досить, кредитор має право вимагати виділу тієї частки, яка належала б цьому чоловікові при розділі спільного майна подружжя, для звернення на неї стягнення.\nСуд має виконати всі дії, встановлені законом, так, як якщо б подружжя вирішило розділити спільно нажите майно. Розмір часток подружжя у спільному майні і те, яке конкретно майно має бути виділено даному дружину, суд визначає з урахуванням всього спільно нажитого майна, включаючи і те, на яке в силу закону не може бути звернено стягнення мул яке не підлягає конфіскації.\nКонфіскація передбачена як кримінального покарання в ст.46, 52 тощо КК РФ. У вироку суду зазначено, яке майно підлягає конфіскації. При цьому не має значення, ні співвідношення вартості конфіскованого майна з розміром збитку, заподіяного злочином, ні джерело придбання майна. Конфіскація може поширюватися і на частку дружина загалом, майна. На частку другого з подружжя у спільній власності санкція не поширюється. При конфіскації частки в спільній власності на неподільну річ (наприклад, на будинок) другий чоловік має право вимагати, щоб вся річ була передана йому у власність при виплаті їм половини її вартості. Цього положення давно дотримується судова практика. У випадках, зазначених вище, при скоєнні злочину одним чоловіком захист законних інтересів іншого чоловіка здійснюється шляхом пред'явлення ним позову до суду про звільнення належного йому майна від арешту (виключення з опису) і звільнення від стягнення належних йому речей. З цього питання Пленум Верховного Суду РФ ухвалив спеціальну постанову. Судам рекомендовано "... ретельно перевіряти, чи є позивач власником майна, на яке накладено арешт ... не визнано Чи це майно за вироком суду придбаним на кошти, здобуті злочинним шляхом ... слід суворо керуватися вимогами ЦПК про те, що приналежність окремих видів майна може бути підтверджена лише певними засобами доказування. При відсутності таких доказів позов не підлягає задоволенню ". 25 В тій же постанові роз'яснено, що якщо позов дружина задоволений щодо конфіскованого майна, то таке майно передається позивачу в натурі, якщо воно не реалізовано або не звернено на переробку. В іншому випадку позивачу відшкодовується сума, виручена від реалізації конфіскованого майна.\nПослідовність звернення стягнення на майно подружжя за їх відповідальності за індивідуальними зобов'язаннями, встановлена п. 1 ст. 45 СК РФ, має неухильно дотримуватися. Спочатку стягнення звертається на індивідуальне майно і лише за тим - на частку в спільному, майно. Зворотний порядок без згоди обох подружжя застосовувати не можна.\nЦя послідовність не змінюється і при виборі подружжям у шлюбному договорі того чи іншого договірного режиму їх майна. При розподілі майна подружжя у них просто немає спільного майна, на яке можна звернути стягнення. При режимі часткової мул спільної власності індивідуальні речі в більшості випадків просто відсутні, тому стягнення відразу доведеться звернути на частку загалом, майна, такий порядок звернення стягнення визначається не СК РФ, а ЦК РФ (ст. 255). З початок частка повинна бути виділена в натурі. Якщо це не можливо чи проти виділення частки заперечує інший чоловік, кредитор має право вимагати у останнього викупу частки дружина боржника за ціною сумірною ринкової вартості частки, зі зверненням виручених від продажу коштів в погашення боргу.\nУ разі відмови чоловіка від придбання частки іншого чоловіка кредитор має право вимагати по суду звернення стягнення на частку боржника у праві спільної власності шляхом продажу цієї частки з публічних торгів.\nІнший порядок стягнення встановлено законом для загальних зобов'язань подружжя. Дане стягнення звертається на спільне майно подружжя за спільними зобов'язаннями подружжя, а також за зобов'язаннями одного з подружжя, якщо судом встановлено, що все отримане за зобов'язаннями одним з подружжя було використано на потреби сім'ї (п. 2 ст. 45 СК РФ). До числа загальних потрібно відносити зобов'язання, прийняті на себе одночасно обома подружжям як однією стороною в зобов'язанні.\nНаприклад, на вимогу банку обоє підписують кредитний договір як созаімщіков. Ряд зобов'язань, в які вступають подружжя, пов'язаний із здійсненням ними правомочностей володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю. Ці зобов'язання повинні вважатися загальними, навіть якщо їх стороною виступає тільки один чоловік або якщо хтось з подружжя витягує з них особисту вигоду.\nЯкщо ж зобов'язання не пов'язано зі здійсненням подружжям належного їм права спільної сумісної власності, то тоді воно має вважатися індивідуальним для чоловіка, що став його стороною.\nЦілі, якими чоловік керувався при прийнятті на себе таких зобов'язань, значення не мають. Він міг прийняти на себе зобов'язання з метою забезпечити загальні потреби родини. Однак до числа загальних воно буде віднесено лише за умови, що все отримане за зобов'язаннями одним з подружжя використано на потреби родини. Якщо ж чоловік взяв щось і для себе, то зобов'язання не відноситься беззастережно до числа загальних. У будь-якому випадку загальним таке зобов'язання повинен визнати суд.\nЯкщо зобов'язання є для подружжя загальним, то стягнення спочатку звертається на їх спільне майно. При його недостатності подружжя несуть за вказаними зобов'язаннями солідарну відповідальність індивідуальним майном кожного з них (п. 2 ст. 45 СК РФ).\nІндивідуальне майно подружжя в даному випадку виступає лише додатковим засобом забезпечення інтересів кредиторів, оскільки подружжя вступають в загальне зобов'язання для забезпечення своїх сімейних, а не особистих, потреб. Такий порядок звернення стягнень за спільними зобов'язаннями в рамках законного режиму майна подружжя.\nЯкщо ж подружжя в шлюбному договорі встановили інший режим, п. 2 ст. 45 СК РФ повинен взятися цього обліком. При режимі роздільності майна подружжя кожен з них відповідає за зобов'язаннями, які він на себе взяв, якщо інше не передбачено шлюбним договором. Спільним для них буде тільки те зобов'язання, сторонами якого одночасно набудуть подружжя. Їхня відповідальність за таким зобов'язанням буде не солідарною, а пайовий. При режимі часткової власності, загальні зобов'язання подружжя можуть виникати тільки при здійсненні права часткової власності, відповідальність за такими зобов'язаннями завжди часткова.\nЯкщо вироком суду встановлено, що спільне майно подружжя було придбано або збільшено за рахунок коштів, отриманих одним з подружжя злочинним шляхом, стягнення може бути звернено відповідно на спільне майно подружжя або на його частину (ч. 2 п. 2 ст. 45 СК РФ) .\nЦя норма призначена для того, що б позбавити подружжя можливості уникнути вилучення майна, придбаного за рахунок коштів, які отримані злочинним шляхом, за допомогою посилань на те, що воно перебуває у спільній власності. Адже не здійснював злочину чоловік визнається власником загального майна, як правило, незалежно від джерела його походження. За цим закон робить виняток для одного з джерел доходу, на який отримується спільне майно. Якщо дохід отриманий за рахунок вчинення злочинів, придбане на нього загальне майно у подружжя може бути вилучено.\nЧастки в майні, придбаному на кошти, отримані злочинним шляхом, просто не виділяються. Воно цілком служить об'єктом стягнення. Тоді стягнення може бути звернено і на частку засудженого чоловіка.\nНа відміну від звернення стягнення на спільне майно подружжя з метою відшкодування шкоди, заподіяної злочином, конфіскація майна застосовується за рішенням суду у вигляді санкції за вчинення злочину або іншого правопорушення (ст. 243 ЦК). Конфіскація передбачена в якості кримінального покарання у ст. ст. 46, 52 і інших КК. У вироку суду зазначено, яке майно підлягає конфіскації. При цьому не має значення ні співвідношення вартості конфіскованого майна з розміром збитку, заподіяного злочином, ні джерело придбання майна. Конфіскація може поширюватися і на частку в спільному майні подружжя. На частку другого з подружжя у спільній власності санкція не поширюється.\nПри конфіскації частки в спільній власності на неподільну річ (наприклад, на будинок) другий чоловік має право вимагати, щоб вся річ була передана йому у власність при виплаті їм половини її вартості. Цього положення давно дотримується судова практика (БВС СРСР, 1970, N 5, с. 12). У випадках, зазначених вище, при скоєнні злочину одним чоловіком захист законних інтересів іншого чоловіка здійснюється шляхом пред'явлення ним позову до суду про звільнення належного йому майна від арешту (виключення з опису) і звільнення від стягнення належних йому речей. З цього питання Пленум Верховного Суду РФ прийняла спеціальну постанову "Про практику розгляду судами РФ справ про звільнення майна від арешту (виключення з опису)". Судам рекомендовано "... ретельно перевіряти, чи є позивач власником майна, на яке накладено арешт ... не визнано Чи це майно за вироком суду придбаним на кошти, здобуті злочинним шляхом ... слід суворо керуватися вимогами ст. 54 ГПК РФ про тому, що приналежність окремих видів майна може бути підтверджена лише певними засобами доказування. При відсутності таких доказів позов не підлягає задоволенню. Якщо позов дружина задоволений щодо конфіскованого майна, то таке майно передається позивачу в натурі, якщо воно не реалізовано або не звернено в переробку . В іншому випадку позивачу відшкодовується сума, виручена від реалізації конфіскованого майна (п. 8). "26\nЗа загальними боргами подружжя відповідають перед кредиторами, як загальним, так і належить кожному з них майном. Потрібно розрізняти випадки, коли зобов'язання виникло з угоди, укладеної одним чоловіком, або з їх спільного зобов'язання. Право чоловіка здійснювати одноосібно дії стосовно розпорядження спільною власністю встановлено ст. 35 СК. Отже, згода другого з подружжя передбачається і за зобов'язаннями, що випливають з таких угод. Борги, зроблені чоловіком в інтересах сім'ї чи подружжя, вважаються загальними боргами, якщо все одержане за зобов'язанням використано або призначений для потреб сім'ї.\nСпільними боргами, безумовно є борги, засновані на спільних зобов'язаннях подружжя. Спільними є і борги, які випливають зі спільного заподіяння шкоди подружжям третім особам.\nПодружжя відповідають за шкоду, заподіяну їх неповнолітніми дітьми життю, здоров'ю, майну інших осіб. При цьому необхідно розрізняти відповідальність за шкоду, заподіяною малолітньому - до чотирнадцяти років, і неповнолітнім у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти. У першому випадку відповідальність несуть батьки, у другому, батьки несуть відповідальність, якщо у неповнолітнього немає доходів або іншого майна, достатніх для відшкодування шкоди. В обох випадках батьки несуть відповідальність, якщо не доведуть, що шкода виникла не з їх вини. При цьому відшкодування шкоди може бути звернено на особисте майно кожного з подружжя або на спільне майно.\nНовим є положення ст. 1075 ЦК про те, що суд може покласти відповідальність за шкоду, заподіяну неповнолітнім, на батька, позбавленого батьківських прав, якщо шкода була заподіяна протягом 3-х років після позбавлення батьків батьківських прав і якщо поведінка дитини, що призвело до заподіяння шкоди, стало наслідком неналежного здійснення батьківських обов'язків.\nНовим є і положення, сформульоване ст. 1078 ЦК, на підставі якого встановлена (за наявності певних умов) майнова відповідальність батьків за шкоду, заподіяну їх повнолітніми дітьми, які не могли розуміти значення своїх дій або керувати ними внаслідок психічного розладу.\nВ усіх таких випадках суд може накласти стягнення, як на спільне майно подружжя, так і на майно кожного з них залежно від достатності загального майна для відшкодування шкоди і винності батьків. Слід спеціально зазначити, що судова практика не вважає факт роздільного проживання подружжя або факт окремого проживання батьків від дитини достатнім для звільнення батьків від відповідальності за шкоду, заподіяну їх неповнолітніми дітьми.\n«Укладення, зміна або розірвання шлюбного договору може досить серйозно вплинути на права кредиторів подружжя. Наприклад, при встановленні роздільності майна можуть постраждати інтереси кредиторів менш заможного чоловіка, який за режиму спільної власності міг би розраховувати на задоволення своїх вимог за рахунок загального майна. Навпаки, при встановленні подружжям спільності їх роздільного майна будуть порушені інтереси кредиторів більш заможного чоловіка, оскільки зменшиться вартість майна, за рахунок яких можуть бути задоволені їхні вимоги ». У зв'язку з цим ст. 46 СК РФ закріплює ряд гарантій прав кредиторів.\nЧоловік зобов'язаний повідомляти своїх кредиторів про укладення, зміну або розірвання шлюбного договору. При невиконанні цього обов'язку чоловік відповідає за своїми зобов'язаннями незалежно від змісту шлюбного договору. п. 1 ст. 46 СК РФ не допускає виключень, і більш пільгові для кредиторів умови начебто не підлягають обліку, якщо чоловік забув сповістити кредиторів про укладення, зміну або розірвання шлюбного договору. ст. 46 СК РФ передбачає гарантії прав кредиторів. Тому якщо шлюбний договір посилює позиції кредиторів, його положення мають прийматися навіть тоді, коли чоловік про них нікого не сповістив.\nОдержавши повідомлення про укладення, зміну або розірвання шлюбного договору, кредитор дружина - боржника має право, у свою чергу, вимагати зміни умов або розірвання укладених між ними і цим чоловіком договорів, у зв'язку з істотно зміненими обставинами у порядку, встановленому ст. 451-453 ГК РФ.\nВстановлюючи гарантії прав кредиторів стосовно до шлюбного договору, закон нічого не передбачив на випадок укладення подружжям угоди про розподіл спільного майна, хоча такий розділ здатний ущемити інтереси кредиторів не менше ніж укладення шлюбного договору. У цьому випадку також допускати застосування ст. 451 - 453 ГК РФ.\nПоява приватної власності викликало потребу в регулювання майнових відносин між подружжям за допомогою шлюбного договору. Сучасне родинне законодавства надає таку можливість.\nСпецифіка шлюбного договору полягає в його триваючому характер, у зв'язку, з чим законодавець передбачає можливість зміни його основних умов, після якогось проміжку часу, інакше в складанні даного контракту не було б сенсу.\nПід час розробки існуючого СК РФ передбачалося включити в нього додаткові положення, що дозволяють суду змінити або розірвати шлюбний договір в спрощеному порядку, навіть за відсутності умов перерахованих у ст. 451 ГК РФ. Але, по всій видимості, законодавець визнав достатніми положення ЦК РФ на які робиться посилання в СК РФ.\nСлід визнати, що шлюбний договір - це один з видів цивільно-правових договорів.\nЗа породжуваним наслідків він належить до договорів, спрямованих на встановлення, або зміну правового режиму майна подружжя.\nОднією з особливостей шлюбного договору є його комплексний характер. Він регулює два види відносин, а саме:\n- Права і обов'язки подружжя щодо майна\n- Права та обов'язки за взаємною змістом один одного.\nУ даному вигляді угоди подружжя простежується його двоїстий характер, що проявляється в правовому регулюванні інститут, де взаємодіє дві галузі права: - сімейна і громадянська. Вони накладають відбиток на специфіку як правового регулювання, так і реалізацію, передбачених прав і головне це проявляється в спеціальному суб'єктному складі - суб'єктів сімейного права.\nВідповідно, при укладанні шлюбного договору, суб'єктом права потрібно враховувати умови, які пред'являють до них дві галузі права, в першу чергу, це ставитися до умов існування даних правовідносин, це:\n- Умова укладання шлюбу\n- Умови, що пред'являється до цивільно-правовими договорами.\nЗаконодавець, регулюючи правовідносини за шлюбним договором, дуже мало приділяє увагу відповідальності, яка виникає в результаті його існування.\nДвоїстий характер договірного режиму майна подружжя логічно приводить нас до того висновку, що в ньому присутня відповідальність, передбачена двома галузями права. Якщо сімейно-правова відповідальність передбачена імперативними нормами, то цивільно-правова повинна бути чітко передбачена подружжям у шлюбному договорі.\nТому законодавцю слід чітко визначити конкретні види відповідальності, які можуть бути передбачені у шлюбному договорі, враховуючи специфіку шлюбно-сімейних відносин, але при цьому не заперечуючи імперативність норм стосовно відповідальності подружжя з сімейного права.\nШлюбний договір дозволяє подружжю визначати свої майнові відносини як у період шлюбу, так і у випадку його розірвання. Практика укладання таких договорів та угод поки не знайшла масового застосування. І справа не в тому, що його висновок актуально для сімей з високим рівнем добробуту, прошарок яких не велика. А швидше за все, тому - що правовий нігілізм і породжує його інформаційний вакуум не дають більшості людей скористатися реально належними їм правами. Наприклад, серед більшості побутує така думка, що контракт означає недовіру подружжя один до одного. І вони справедливо ставлять питання: "А чи можна починати спільне життя з недовіри?" Хотілося б супротивникам шлюбного договору навести такий аргумент: чому ми соромимося говорити про майно, гроші напередодні весілля, проте, стає нестерпно соромно, коли при виникненні шлюбно-розвідного процесу забуваються всі пристойності. Так, ніякої договір не допоможе вирішити проблему сумісності двох молодих людей, але якщо хоч одній сім'ї шлюбний договір допоможе, це вже добре.\nБільшість подружжя воліє і, ймовірно, буде віддавати перевагу, законний режим майна, яким є режим спільної власності.\nЯ, вважаю що наше законодавство добре врегулювало питання, пов'язані з майновими відносинами подружжя, але я хочу внести свою пропозицію щодо вдосконалення законодавства: шлюбним договором потрібно дати більше свободи, в частині предмета. Предметом шлюбного договору повинні бути не тільки майнові, але і будь-які інші відносини між подружжям.\nУ Сімейному кодексі РФ більш глибоко розкрити положення про шлюбному договорі з наступним скасуванням цього положення в Цивільному кодексі РФ.\nНотаріальним конторам необхідно ширше висвітлювати в засобах масової інформації питання про шлюбному договорі.\nЗнайомства подружжя з положеннями шлюбного договору в період укладання шлюбу в РАГСі.\n1. Цивільний кодекс Російської Федерації. Частина перша: Прийнятий Державною Думою 21 жовтня 1994 р. / / Збори Законодавства\n2. Цивільно-процесуальний кодекс Російської Федерації: Прийнятий Державною Думою 23 жовтня 2002р. / / Відомості Законодавства РФ. 2002. № 32. Ст. 3250.\n3. Житловий кодекс УРСР: Прийнятий Верховною Радою РРФСР 24 червня 1983 / / Відомості Верховної Ради УРСР. 1983. № 26. Ст. 883.\n4. Сімейний кодекс Російської Федерації: Прийнятий Державною Думою 8 грудня 1995 р. / / Збори Законодавства РФ. 1996. № 1. Ст. 16.\n5. Про акти громадянського стану Закон РФ від 15.11.97 № 143-ФЗ, Державна Дума Федеральних Зборів РФ, Опубліковано: Російська газета, № 224, 20.11.97, Курьер. Тижневик офіц. інформації (додаток до "РВ") № 38, 28.11.97, Експрес-закон, № 49, грудень 1997 року, Відомості Верховної Ради України, № 47, 24 листопада 1997 року, Домашній адвокат, № 24 (149), 1997 рік , Відомості Федеральних Зборів РФ № 34, 01.12.97\n6. Основи законодавства Російської Федерації про нотаріат / / Відомості З'їзду народних депутатів РФ і Верховної Ради РФ. 1993. № 10. Ст. 357-358.\n7. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами РРФСР: Наказ Міністра юстиції РРФСР від 6 січня 1987 р. / / Правові основи нотаріальної діяльності. Учеб. посібник. - М.: БЕК. 1994. - С. 359 - 444.\n8. Постанова Пленуму Верховного Суду РФ від 05.11.98 № 15. Про застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу / / Російська газета, № 219, 18.11.98\n9. Постанова Пленуму Верховного Суду Російської Федерації "Про практику розгляду судами РФ справ про звільнення майна від арешту» / / Збірник Постанов Пленумів ЗС РФ .- 2001р.\n10. Постанова Пленуму Верховного Суду СРСР від 31 липня 1981 року "Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом особистої власності на житловий будинок", пункт 1 частина 2. / / Збірник Постанов Пленумів ЗС СРСР .- 1981р.\n11. Домашня юридична енциклопедія. Шлюб. Розлучення, - М.: Олімп ОС Видавництво АСТ-ЛТД, 1998р., С. 128.\n12. Балека П. С., "Сім'я за контрактом", Російська газета, 28 квітня 1995 року. с. 7.\n13. Журнал «Домашній адвокат», № 17, 1996р., С. 33.\n14. Ігнатенко Л.О., Скрапніков Н.І. Шлюбний договір. Законний режим майна подружжя - М.: "ФІЛІНТ" 1997р., С. 65.\n15. Максимович Л.Б. Шлюбний контракт. Коментарі, Роз'яснення. - М.: Видавництво "Ось-89" 1997р., С. 74.\n16. Нечаєва А.М. "Сімейне право", М., 1984 р., с. 37.\n17. Переїде чи Джексон ближче до кенгуру? / /,, 7 днів''.1997 р. січень. с.77.\n18. Петросян Е. П., "Сучасні тенденції розвитку сімейного права", М., 1987 р., с.12.\n19. Правові основи нотаріальної діяльності: Навчальний посібник, - М.: БЕК. 1996 р., с. 26.\n20. Раберц А.М. Сімейне право: Курс лекцій - Бєлгород. БКК "Везеліца", 1998 р., с. 20.\n21. Розбратів М.Р. Сім'я і власність. Ростов-на-Дону, 2000 р., с. 56.\n22. Симонян С.Л. "Майнові опису між подружжям". М. "Контур" 1998 з-36\n23. Халфіна Р. О., "Договір в англійському праві", М., 1950 р., с.46.\n24. Чігіта В.Ф. Радянське сімейне право, - М.: «Юридична література», 1999р., С. 59.\n25. Архів Калінінського районного суду. Цивільна справа № 13/28 за позовом Терехової Т.К. до Терехову Ю.Д. про розподіл автомашини ВАЗ. / / Російська газета, № 18, 10.03.96.\n26. Бюлетень Верховного Суду РРФСР, 1988 рік № 10, с. 12.\n27. Бюлетень Верховного Суду РФ. 1995 № 3, стор 15.\n28. Бюлетень Верховного Суду РФ 1998 року № 12 стор. 11\n29. Бюлетень Верховного Суду РФ 2001 р. № 5 стр. 1\n30. Визначення СК у цивільних справах Верховного Суду РФ від 12\nЛютий 2002 / / Російська газета, № 12, 25.02.02.\nМісто Єкатеринбург Свердловської області, 20 травня тисячі дев'ять сотень дев'яносто шостого року.\nМи, Іванова Марія Сергіївна і Іванов Олег Петрович, які проживають за адресою: м. Єкатеринбург, вул. Леніна, буд 18, кв. 33, уклали цей договір про таке:\n1. Ми, Іванова М.С. і Іванов О.П., зареєстрували шлюб 18 листопада 1990 у відділі РАГСу адміністрації Кіровського району м. Єкатеринбурга.\n2. До укладення шлюбу майно, що може бути предметом поділу, нами не придбано, і на момент укладення цього договору будь-яких майнових претензій М. не виконаних зобов'язань по відношенню один до одного ми не маємо.\n3. У період шлюбу нами придбано:\n3.1. Квартира, що складається з двох кімнат, корисною площею 60 кв. м., у тому числі житловою площею 30 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Єкатеринбург, вул. Миру, будинок 20, кв. 4, що належить Іванової М. С. на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом м. Єкатеринбурга, Степанової І. А., 11.04.91 по реєстру 3654, за номером 56832.\n3.2. Квартира, що складається з 3 кімнат, корисною площею 80 кв. м., у тому числі житловою площею 45 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Єкатеринбург, вул. Малишева, д. 45, кв. 47, що належить Іванову О. П. На підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Сьомий єкатеринбурзькій державною нотаріальною конторою 15.06.94 по реєстру 1009, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Єкатеринбурга 20.07.94 за номером 21567.\n3.3. Автомобіль марки «ВАЗ - 2109», 1991 року випуску заводом, шасі 13554, двигун 8167, держ. номер З 23 - 23 ВГ. Зазначений автомобіль належить Іванову О. П. на підставі тих. паспорта, виданого ДАІ Ленінського району м. Єкатеринбурга 18.12.91 номер 5К00737.\n4. Ми, Іванова М.С. і Іванов О.П., цими договорами встановлюємо наступний правовий режим придбаного нами режиму:\n4.1. Квартира, зазначена в п. 3.2. цього договору, є одноосібною власністю Іванова О.П Іванова М.С. не в праві претендувати на дану квартиру по праву власності, як у період шлюбу, так і після його розірвання, незалежно від того, з чиєї ініціативи і з яких причин він буде розірваний. Іванов О.П. вправі розпоряджатися зазначеної квартирою на свій розсуд, має право провести її відчуження в будь-який час і в будь-якій формі без згоди Іванової М.С.\n4.2. Квартира, зазначена в п. 3.1. цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя Ми, Іванова М.С. і Іванов О.П., будемо здійснювати права володіння, користування і розпорядження даною квартирою по-нашому обопільної згоди.\nДля здійснення Іванової М.С. будь-якої угоди з відчуження зазначеної квартири, а також у разі здачі квартири в оренду або житловий найм потрібно нотаріально засвідчена згода Іванова О.П.\n4.3. У відносно автомобіля, зазначеного в п. 3.3. цього договору, ми встановлюємо режим часткової власності з наступним пайовою участю: Іванову О.П. належить одна третина частки, Іванової М.С. дві третини частки автомобіля.\nВолодіння, користування і розпорядження автомобілем буде здійснюватися нами у відповідність до норм чинного законодавства про спільної часткової власності.\n5. До укладення цього договору обидві зазначені в ньому квартири і автомобіль нікому не продані, не заставлені, у спорі і під арештом не перебувають.\n6. Ми, встановлюємо, що все майно та майнові права, які будуть придбані нами в подальшому в період шлюбу, будуть нашою спільною власністю.\n7. У випадку смерті кого - небудь з нас, як у період шлюбу, так і після його розірвання, правовий режим всього майна повинен відповідати положенням цього договору.\n8. Надалі, будь-які зміни і доповнення в цей договір можуть бути внесені в будь-який час за взаємною згодою сторін, засвідченому в нотаріальній формі.\n9. Зміст статей 256 ГК РФ, 40 - 43 СК РФ нам відомо.\n10. Цей договір складений у трьох примірниках, один з яких зберігається у справах нотаріуса м. Єкатеринбурга Соловйової В.П. і по одному примірнику видається кожній зі сторін.\n11. Витрати по укладенню цього договору сплачує Іванов О.П.\n12. Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.\nНотаріус: Соловйова В.П. М.П.\nр. __________________ «____»__________ 199__г.\nі гр-ка _______________________________________, мешкає за адресою: (прізвище, ім'я, по батькові)\nперебувають у шлюбі, зареєстрованому\nр. __________________"____"____________ 199__года, актовий запис № _____, свідоцтво про шлюб № ______, серія ________, з метою врегулювання взаємних майнових прав і обов'язків як у шлюбі, так і у випадку його розірвання, іменовані надалі "Подружжя", уклали цей договір про наступне:\n1.1. Майно, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, на чиї доходи воно було придбано. Майно, яке належить кожному чоловікові до вступу в шлюб, отримане в період шлюбу кожним з подружжя у дар, в порядку спадкування, а також з інших безоплатним операцій, що носять особистий характер, є власністю того чоловіка, кому майно належало до шлюбу чи було передано в період шлюбу.\n1.2. До спільного майна подружжя належить майно, нажите подружжям під час шлюбу, а також доходи кожного з подружжя від трудової, підприємницької діяльності. Володіння і користування майном здійснюється за взаємною згодою.\n1.3. Доходи цільового призначення (суми матеріальної допомоги, суми, виплачені за відшкодування збитків у зв'язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я тощо) визнаються власністю чоловіка, якому вони виплачені.\nОсобливості правового режиму окремих видів майна\n2.1. Банківські вклади, зроблені подружжям під час шлюбу, а також відсотки по них є під час шлюбу і в разі його розірвання власністю того з подружжя, на ім'я якого вони зроблені.\n2.2. Ювелірні прикраси, вироби з натурального хутра, придбані подружжям під час шлюбу, є під час шлюбу і в разі його розірвання власністю того з подружжя, кому були придбані ці речі, і хто ними користувався.\n3.1. Громадянка __________________________ надає громадянину (прізвище, ім'я, по батькові)\n__________________________ В період шлюбу право користування та проживання (прізвище, ім'я, по батькові) проживання з правом реєстрації постійного місця проживання - прописки у квартирі, розташованій за адресою: _____________________________________\nУ разі розірвання шлюбу право користування названим житлом (право проживання та реєстрації постійного місця проживання) у гр-на _____________________ припиняється. Внаслідок цього гр-н _______________ зобов'язаний протягом ______ днів з дня розірвання шлюбу звільнити зазначене житло, припинивши реєстрацію за вказаною вище адресою.\n3.2. Чоловік не несе відповідальності за угодами, здійсненим іншим чоловіком без його письмової згоди.\n3.3. Кожен із подружжя несе відповідальність щодо прийнятих на себе зобов'язань перед кредиторами в межах належного йому майна.\n3.4. Витрати на невіддільні поліпшення, зроблені в період шлюбу в квартирі, зазначеної в п. 3.1. (Поточний і капітальний ремонт тощо), у разі розірвання шлюбу, відшкодуванню не підлягають.\n4.1. Цей договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення.\n4.2. Подружжя має право за обопільною згодою в будь-який момент укласти додаткову угоду до цього договору. Одностороння відмова від виконання цього договору не допускається.\nСпори і розбіжності між сторонами вирішуються шляхом переговорів. У випадку якщо сторони не дійдуть згоди, спори вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства РФ.\n4.3. Витрати, пов'язані з посвідченням цього договору, оплачує гр-н ____________________________.\n4.4. Цей договір складено в 3 примірниках, по одному для кожної із сторін і один зберігається у нотаріуса\nПідпис: 1 Нотаріус:\nПОЗОВНА ЗАЯВА про визнання шлюбного договору НЕДІЙСНИМ\nУ _________________ районний (міський)\nнародний суд __________________ області\nпро визнання шлюбного договору повністю (частково) недійсним\nУ шлюб з відповідачем (цею) вступили\nв 199__г. Шлюбний договір про наших майнових відносинах був укладений і засвідчений нотаріусом ___________________________________ в 199__г.\nВідповідно до шлюбним договором\n(Вказати умови договору та ту його частину, яка ставить позивача у вкрай несприятливе становище) У відповідність до ст. 44 СК РФ\nВизнати шлюбний контракт, укладений\nміж ______________________________________________ недійсним (Ф. І. О. сторін) (в частині __________________________)\nП р і л о ж е н і я:\nСвідоцтво про шлюб (копія).\nШлюбний договір (оригінал).\nДокази по суті позову.\nДержмито в сумі ______________________ крб.\n296.3кб. | скачати\nПравове регулювання майнових відносин батьків і дітей\nСімейно правове регулювання особистих відносин подружжя\nСімейно-правове регулювання особистих відносин подружжя\nОсобливості майнових відносин подружжя\nПравове регулювання майна подружжя\nРегулювання відносин подружжя за допомогою шлюбного договору\nПравове регулювання шлюбних відносин