Мій друг Андрій Квятковський | Збруч\nУ грудні 1988 року в моєму житті сталася несподівана і на багато прийдешніх років визначальна подія. Приїхавши тоді з Вільнюса до Львова, аби полагодити інші справи, я, волею випадку, потрапив на конференцію Товариства Лева.\nНа той час у політично розбурханому Вільнюсі ми вже створили українське товариство і могли прислужитися патріотам з України немало чим – наприклад, друком неформальної преси. Так що прийняли мене неймовірно тепло. За один вечір, який затягнувся до ранку, випало перезнайомитись десь із сотнею активних, обдарованих, переважно молодих львів’ян.\nУ тому сумбурному мерехтінні облич і діалогів дуже слабко проступає у пам’яті образ трішки вищого, ніж середнього зросту, худого, безбородого, довговидого, в окулярах, надзвичайно комунікабельного хлопця, чия діяльність була пов’язана з історичною секцією Товариства Лева. Назвався він Андрієм Квятковським.\nНадалі спілкування з великою кількістю “левенят” продовжилось через листування і передзвонювання, а також під час візитів їхніх до Вільнюса і моїх до Львова. Контактував я за той час, очевидно, і з Квятковським, але, на жаль, слідів цього через три десятки років пам’ять не зберегла.\nІ, нарешті, епізод, який запам’ятався добре.\n...Тоді до Вільнюса навідалася чергова група львів’ян. Як зазвичай, ми, місцеві, показували гостям місто. І поряд зі мною опинився енергійний, поривчатий, зі швидкою, злегка картавлячою мовою, і невідривним, ніби висмоктуючим поглядом, хлопець. Аби не губити реакцію співрозмовника, він при ході намагався забігти трішки уперед, вивертав голову набік. Через це ступав нахилено, перекошено.\nМи довго гуляли містом, безперестанку розмовляючи. Причому, говорив переважно він. Темпераментно коментував архітектуру Вільнюса, викладав його історію, розповідав про минулих і сучасних литовських діячів, час від часу уточнюючи у мене якісь деталі. А я таких тонкощів здебільша не знав. Зрештою, запитав у співбесідника: “А ти який раз у Литві?” – очікуючи почути “п’ятий” або “десятий”. І був шокований відповіддю: “Перший”. Треба ж було так “підкуватися” – у час, коли не існувало жодних інтернетів!\nГоворив і мислив Андрій гнучко, не штампами. Не було у ньому до болю знайомої серед українства вайлуватої замріяності. Натомість, відчувалося поєднання нерядового інтелекту з такими ж діловими якостями. Спілкуватися з ним можна було у широченному спектрі тем, захоплююче й пізнавально.\nСловом, немало чим заімпонував мені Андрій Квятковський. З того дня розпочалася наша дружба.\nСпершу, вражений обсягом його знань, я прийняв був Андрія за архівіста. Лише згодом із подивом довідався, що за освітою він такий самий інженер, як і я.\nУ нас було різне світосприйняття, часто неспівпадаючі погляди на політику і відмінні естетичні смаки, що не дивно – рухалися життям різними курсами. Це не перешкоджало товаришувати, а навпаки – додавало цікавості.\nУ мої ледь не щомісячні візити до Львова ми обов’язково зустрічалися. Як правило, навідували ті чи інші громадські події – з ширшою компанією або удвох. Проміж тим, я мав нагоду підмітити, що мій товариш зовсім позбавлений почуття страху.\n...Ми ідем на чергову львівську імпрезу нестандартним маршрутом, дворами. І у одному з них зауважуємо – попереду лежить на траві, випиває, грає в карти місцева шпана – можливо, що й “королі” цього району (за соціалізму підліткові хуліганські ватаги були звичним явищем). Декотрі підвелися, вирячились, прийняли грізні пози: що це за чудо у вишиванках вторглося у їхні володіння? Ми з Андрієм – ніяк не богатирі, тобто сили не рівні. А він, як зазвичай щось захоплено оповідаючи, не повівши й бровою, направляється просто на отетерілих розбишак і оминає їх, ніби порожнє місце.\nЦя якість Квятковського проявиться згодом не раз. Він незворушно і з гумором оповідав, як проривав з опозиційною колоною міліцейський кордон на першотравневій демонстрації 1989 року, як був заарештований і допитуваний “із застосуванням сили” п’яним лейтенантом міліції у 1997 році, як міг піти на дно Дністра. Андрій без вагань виїздив у “гарячі точки”, був на обох Майданах, уже в теперішній час проходив військову підготовку – аби, у разі чого, взяти участь у російсько-українській війні.\nМав мій новий друг і особливість, про яку попередили спільні знайомі: “Не пробуй сперечатися з Андрієм. Він не вміє поступатись!”\nДійсно, у разі незгоди з чимось, він був готовий доводити свою правоту, не рахуючись з часом. На маловажливу хибну репліку міг зреагувати цілим просвітницьким, з масою цитат і посилань, трактатом.\nУ листах Андрій повідомляв, що трапилося у Львові, я – що у Литві. Переміни ішли могутнім потоком, так що ділитися було чим.\nУ Вільнюсі ми на той час видавали інформаційний вісник. Тепер каюся, що передав був його редакторові лише одну замітку із листів Андрія, завдяки чому вона збереглася. А інші його повідомлення, котрі просто зачитувались на засіданнях Громади, канули в небуття.\nЗ інформаційного вісника Громади українців Литви “Пролісок”, серпень 1989 року. З архіву автора.\nДивлячись із наших днів, цей блякло відсвічений машинопис нічим не вражає. Але тоді, коли на Україні панувала виключно підцензурна компартійна преса, а до історичного підняття синьо-жовтого прапора над львівською ратушею лишалося довгих пів року, таку примітивно виготовлену газетку люди буквально виривали з рук.\nЗ часом Андрій, полишивши інженерство, узявся працювати у заснованій членами Товариства Лева газеті “Поступ”, яка друкувалася попервах у Вільнюсі.\nУ 1991 році газета стала офіційним виданням, отримала приміщення на проспекті Шевченка. Приїжджаючи до Львова, я, як правило, заходив у її редакцію і міг засиджуватись там, – тим більше, що Сашко Кривенко, який заправляв у “Поступі”, завжди був радий побачитися, почути новини з Литви. Траплялося зауважувати, як журналісти насмішкувато показували один одному очима на Андрія – дивіться, мовляв, як цей “крейзі”, обіклавшись паперами, забувши про все на світі, невідривно працює.\nА працював він так само запекло, як сперечався. Писав сухо, неухильно дотримуючись фактології, вивіряючи кожну деталь. Не знаючи чи не розуміючи чогось, акцентував на цьому у публікації. Якщо ж прибирати позу усезнайка, давати волю фантазії – то, звісно, виходило би ефектніше.\nУ травні 1991 року, учергове навідавши родичів у Польщі, я привіз звідти стос тижневиків “Nie!”\nЦе було помітне, скандальне видання. Редагував його тертий журналіст Єжи Урбан. По боках назви тижневика красувалося дві дулі: одна для влади, друга – для опозиції. Часопис, намагаючись батожити людську дурість у будь-яких її проявах, безжалісно критикував усіх: президента Валенсу, лідерів партій і суспільних рухів, висміював Kościół, розвінчував національні міфи... Ілюстрації видання часто бували провокативними, брутальними.\nЯ залишив підбірку чисел газети Квятковському – для спростування поміченої там антиукраїнської провокації.\nАндрій уперше побачив “Nie!”, і той справив на нього сильне враження. Не знаю, чи був на той час хтось у редакції “Поступу” знайомий з цим тижневиком (бачив потім новіші його випуски на столі у Кривенка), але “Post-Поступ”, що став наступником “Поступу”, узяв саме такий напрямок. Ох і діставалося тоді очільникові львівської облради В’ячеславові Чорноволу, його заступникові Іванові Гелю, колегам з газети “За вільну Україну” і багатьом, багатьом іншим! Не надто сприймаючі гумор і критику опоненти ображалися, величали авторів “Post-Поступу” “комсомольцями” чи й “каґебістами”.\nЗавдяки яскравості особистостей творців газети, свіжості їхнього мислення – чим, вочевидь, не могли похвалитися колективи інших редакцій – “Post-Поступ” неабияк “розкрутився” на значній частині України. Не остання заслуга у цьому належала й Андрієві Квятковському. Зокрема, запали в пам’ять його розлогі репортажі із зони військового конфлікту у Придністров’ї.\nВосени 1993 року я переїхав до Ізраїлю і навідуватись до Львова став значно рідше. Андрій, натомість, почав практикувати тривалі “робочі десанти” до Києва. Опановував нові сфери: тележурналістика, аналітика, редакторство.\nНаше спілкування тепер зводилося до рідкісних телефонних дзвінків і передавання вітань. Зрештою, завдяки Інтернету, усталився зв’язок через е-мейл.\nНа жаль, наше електронне листування збереглося тільки частково. Ось фрагмент єдиного Андрієвого листа до Тель-Авіва, що маю:\n“Я [...] довший час жив у Києві – з 1995 р. до осені 1997-го. Потім на якийсь час повернувся до Львова, брав участь у відродженні "Поступу" (без доліпки "Пост-" і до того ж не тижневика, а щоденної газети) – як головний редактор (шеф-редактором тоді був Кривенко), потім знову мусив поїхати до Києва. У жовтні 1999 року повернувся до Львова – хотіло би ся вірити, що назовсім. Тепер працюю заступником шеф-редактора (у вихідних даних пишеться "відповідальний за випуск"). У Києві працював на телеканалі СТБ (це фактично сателітарний канал, він має прийматися в Ізраїлі) – у програмі новин "Вікна" (спочатку керівником інформцентру, потім – випусковим редактором новин).” (2 лютого 2000 р.)\nВідносно непогано зберігся пласт листування, починаючи з осені 2001-го року – після того, як я переїхав до Канади. Андрій хотів якомога більше знати про цю країну, а я, переповнений свіжими враженнями, щедро вихлюпував їх на нього. Також ми багато розмірковували над перспективами материкового і діаспорного українства, дискутували щодо ролі релігії, хвалилися успіхами дітей. Обговорювали публікації один одного, зокрема його твір про Личаківський цвинтар і мою повість.\nЯ дізнавався, як живеться Андрієві в українській столиці: “я[...] тепер працюю в Києві, знову на телебаченні.” (1 жовтня 2001 р.)\nЯк і можна було чекати, йому – принциповому, схильному до сперечання за дрібниці – велося там несолодко. Працювати доводилось переважно серед людей, котрі українську мову використовували як ширму, у побуті будучи російськомовними. Себе Андрій іронічно називав “вестарбайтером”. Він мусив, подібно еміґранту, відшукувати рідне середовище у “Львівському товаристві в Києві”.\nГнучка мораль оточення його, м’яко кажучи, не влаштовувала:\n“...поговориш з людиною – і розумієш, що називати цих людей віруючими важко. Вони просто ходять до церкви, мало розуміючи СУТЬ віри. Справжня віра їм би заважала робити свої справи – бізнес, наприклад.” (10 січня 2002 року).\nПолітична ситуація також залишала бажати кращого:\n“...хто тобі сказав, що є держава? Це дивне утворення важко назвати державою. Я колись жив у державі і знаю, як вона виконує свої функції. Я також бував у закордонних державах і знаю, як вони виконують свої. Крім того, що нам з тієї "незалежної" держави? Незалежна ПАР часів апартеїду – чи була вона "своєю державою" для Нельсона Мандели? Незалежні США та Канада – чи є вони такими для індіанців? Незалежна Австралія – для аборигенів? Нова Зеландія – для маорі? А вони ж незалежні держави!\nЩо ж до песимізму, то, як відомо, песиміст – добре поінформований реаліст. Просто в ті часи, коли ми з тобою часто спілкувалися, я (як і багато львів’ян) був романтиком, далеким від основ реального життя. Та з того часу багато що змінилося.” (15 січня 2002 р.)\n“...ми поступово перетворюємося на Ірландію. Але те, що ірландці втратили сотні років тому і марно намагаються повернути, ми втрачаємо зараз (але поки не втратимо, не почнемо цінувати).” (16 січня 2002 р.)\nМоменти вдоволення були рідкісними – коли, наприклад, якимись, з його подачі, ходами на телебаченні вдавалося ледь-ледь вплинути на політичний курс.\nНелегко складалися у Андрія стосунки з обчислювальною технікою. Мене, достатньо тупого, але трішки обізнанішого у цій сфері, він мав ледь не за комп’ютерного гуру. Неодноразово звертався з тою чи іншою проблемкою – наприклад, розкодувати текст (напочатках з кодуванням у неангломовному Інтернеті панував безлад) чи допомогти з користуванням якоюсь аплікацією.\nОсобливо важким для Андрія видався 2003 рік:\n“Щойно повернувся з прощання зі Сергієм Набокою[...] Мало кого мені було так шкода з тих, хто відійшли останнім часом. Ти справді мав би його знати, бо в ТІ часи він возив до вас друкувати з Києва "Голос відродження", а наш Ромко Турій зі Львова – "Поступ"[...]\nОстанні роки він працював на Радіо Свобода. Я РС рідко слухав, але коли слухав, то найкращими були його матеріали.\nЩе він багатьом запам’ятався своєю телепрограмою, яка 2001 року йшла після 12-ї год. ночі на ТРК "Ера". Вона була дуже смілива й інтелігентна, туди запрошували багатьох політиків, які в інший спосіб на ТБ навряд чи потрапили би (це було можливим завдяки пізній годині [...]\nЦієї людини буде дуже бракувати […] Він був великим оптимістом, а вони в цій сумній країні відходять чомусь найпершими [...] Він поєднував те, що в наш час рідко поєднується – справжню рафіновану інтелігентність, принциповість, особистий шарм, вміння прямувати в журналістському мейнстрімі та високу національну свідомість. У цьому сенсі він був динозавром. І, на жаль, останнім. Хоча саме таких нам треба багато [...] Нині я дивився і казав собі: в такій кількости українці сходяться докупи хіба на похорони. А з іншого боку побачив, що нас не так вже й мало в цьому місті.” (21 січня 2003 р.)\nНе додавав позитивних емоцій Андрієві, який називав себе “укроскептиком”, День Соборності. Думка, що західні регіони нездатні будуть мовно “переварити” східні, зринала в його листах багато разів:\n“Цей день я готовий відзначати, а про Акт злуки зараз якось смішно говорити. Ідею галицької держави ти можеш розділяти чи ні, але я дивлюся навколо і бачу: Україна буде або самостійна, або соборна (тобто її не буде зовсім).” (22 січня 2003 р.)\nНа мої півжартівливі закиди: “Як трапилося, що у тебе такі погляди? Народився в Сибіру, і польського коріння, судячи з прізвища, не уникнув,” – Андрій відповідав цілком серйозно:\n“...ні щирим (з расового погляду) українцем, ні тим паче питомим галичанином я не є[...] Я є "політичним галичанином" [...] Галичанами я вважаю всіх свідомих українців, які живуть (або навіть більшу частину свого життя прожили) в Галичині. Та й сама "Галичина" – умовна назва, коли я так формулюю (для лаконізму), маю на увазі (деколи) всю Західну Україну.” (23 січня 2003 р.)\nНавесні Андрій, як особисту трагедію, сприйняв кризу в Іраку. Передбачаючи інвазію США, він, здавалося, готовий був грудьми кинутись між конфліктуючі сторони, аби розборонити їх. Підписував і закликав підписувати петиції, благав робити в Торонто усе, що можна, аби зупинити Буша-молодшого. Виявився прозорливішим за мене – я до останнього не вірив у можливість повномасштабного воєнного конфлікту.\nПотрясінням стали для Квятковського трагічна смерть у квітні оператора “Reuters” Тараса Процюка, (“Він був фахівець найвищого класу”), а слідом – побратима по “Товариству Лева” Олександра Кривенка:\n“...майже одночасна загибель двох українських журналістів-суперпрофесіоналів і просто класних хлопців справила на наше середовище (яке і так вже стільки втратило) жахливе враження.\nДовколо нас рушиться світ.” (17 квітня 2003 р.)\nЯк завше, Андрій не пропустив літню експедицію “Дністер”. Хоча і там знайшлося від чого засумувати:\n“...на жаль, у найцікавішій печері на Дністрі, яку я спостерігаю вже 13 років, за цей час вода, яка її заливає, знищила майже всі петрогліфи та руни – особливо за останній рік.” (12 серпня 2003 р.)\nА наприкінці року від Андрія надійшов лист, написаний у катастрофічному тоні, з нехарактерними для нього настроєм та висловами:\n“Остаточно переконався, що українці (якщо їх можна так назвати) – це популяція без майбутнього”. Закінчувалось послання бажанням емігрувати на старості “аби куди [...] щоби хоч в останні роки життя не спостерігати цієї гидоти, щоби дійсність цієї країни не отруювала свідомість, щоби померти з думками про щось приємніше.” (22 грудня 2003 р.)\nОчевидно, сказати таке можна було тільки в стані нервового зриву, під дією екстремальних обставин. І дійсно, невдовзі я довідався, що у Андрія стався серцевий напад.\nЛягаючи в госпіталь для шунтування серця, він переслав мені пароль від своєї поштової скриньки на Yahoo, і я доглядав за нею – видаляючи спам і відповідаючи кореспондентам, що Квятковський тимчасово недоступний.\nНа щастя, операція, зроблена у київській амосовській клініці, пройшла успішно. Андрій не раз з теплотою і вдячністю згадував її медиків.\nІ навесні 2005 року, прилетівши з Торонто, я щасливий був бачити здорового, повного сил Андрія, що приїхав до Львова на свята. Тіло його посоліднішало, обличчя округлилось, але дух залишався невгамовно юним.\nВеликдень 2005 року. Шевченківський гай. Справа, на передньому плані – Іван Юзич і Андрій Квятковський. Автор фото невідомий.\nЯ часом полагоджував якісь справи Квятковського у Канаді. Наприклад, завдяки притаманній скрупульозністі, він віднайшов непідкріпленість фактами одного з тверджень у праці нині покійного історика Ореста Субтельного. На наполегливі листовні звертання Андрія той не реагував, у телефонних розмовах від прямої відповіді ухилявся. Довелося мені у Торонто вийти на контакт із Субтельним і “допитати” його очно. Маститий історик мусив визнати свою хибу.\nАле значно частіше експлуатував Андрія я. А він був людиною унікальної, абсолютної обов’язковості. Готовно допомагала вирішувати мої українські проблемки і Андрієва дружина, Леся.\nПісля Андрієвої пригоди з серцем я намагався у листуванні не зачіпати дражливих тем, – хоча, куди від них подінешся? Ось він розтлумачує мені стан української книжкової справи:\n“…майже катастрофа і загибель (хоча порівняно з часами 5-7-річної давності трохи краще). На картинках все гарно – ах, які файні кольорові книжочки!!! Але в реаліях вони значно дорожчі за російські, якими завалений наш ринок, і виходять мікроскопічними тиражами. Якщо взяти глобально, то порівняно з цунамі російської книжки, українська книжка в Україні відсутня. Є десь там, у куточку – для схиблених маргіналів-інтелектуалів. Широкий попит на духовний продукт задовільняє Росія.\nПриклади. "11 хвилин" Коельйо київське вид-во "Софія" (спеціалізується на російськомовному Коельйо) видало укр. мовою тиражем (офіційно) аж у... 3 (три) тис. прим. Та й то лише тому, що сам метр мав приїхати в Україну і треба було для цього привід. Більшість творів того ж Коельйо українці читають російською мовою. На момент виходу україномовних "11 хвилин" моя дочка їх уже прочитала – звичайно ж, російською [...]\nХотів би прочитати рідною мовою мого улюбленого Умберто Еко. Але нема нею не лише "Баудоліньйо" чи "Берег Напередодні", але й всесвітньо відомого й давно екранізованого "Імені рози"!\nОце видали українською одну книжочку Муракамі – після того, як уся Україна його вже прочитала російською.\nХочете читати українською? Будь ласка – читайте Андруховича, Забужко, Жадана, Ірванця, Дереша, Шкляра, Кононенко. Якщо вам цього вистачить для повноцінного розвитку.” (2 грудня 2005 року)\nЯк обійтись без політики?\n“...в суспільстві, де нема спільних цінностей, відсутність твердої диктатури, рівновіддаленої від будь-яких цінностей, об’єктивно перетворює демократію на анархію. Кожен тягне коц на себе, ніхто (або більшість) не відчуває відповідальності за всю країну. Більшість українських депутатів (як і їх виборців) себе з цією країною всерйоз не ідентифікує, за неї не відповідає і не дуже турбується всерйоз (не на словах) її майбутнім.” (11 липня 2006 р.)\n“...однією з найпровідніших рис української «політики» є безмежний моральний релятивізм. Адже […] жоден впливовий політик, жодна поважна партія чи блок не зайняла такої позиції: «цей варіант дуже не вигідний для мене, але він є рятівний для України, тому, стиснувши серце, я мушу вгамувати свої амбіції та погодитися на нього». ” (13 липня 2006 р.).\n“...в самостійній Україні у нас живуть лише депутати з міністрами. Та ще такі вар’яти, як я та мені подібні, що намагаються (штучно) створювати навколо себе якийсь специфічний мовно-культурний міні-простір. (16 липня 2006 р.)\n“...з вересня працюю на новій роботі – телеканалі ICTV.” (2 січня 2008 р.)\n“Я зараз взагалі не маю часу щось кудись дописувати – хіба що короткі фрази на якихось форумах. Хоча торік три мої статті надрукували в "Post-Поступі".” (8 січня 2008 р.)\nНа основну тему – мовну:\n“...останнім часом я теж укр. мову в Києві чую рідше. І це має своє пояснення. Я завжди кажу: що в Галичині традиція, то в Києві – мода. А мода на українське в Києві буває, коли ця країна на підйомі. Так було 1991 року, так було під час і по Помаранчевій революції, так було, коли була сприятлива економічна кон’юнктура. А зараз криза. Хто винен? «Ця влада, ця держава». А яка це держава? По телевізору кажуть, що Українська. Отже, винна Україна і все українське – передусім укр. мова. Цього ніхто не каже навіть сам собі, але відчувається, що в підсвідомості у них це є.” (17 лютого 2009 р.)\nІ у подальшому приводів для обурення вистарчало: “цинічна гра закінчених безсоромних негідників” (про Верховну Раду, 6 липня 2012 року), “перманентна деградація цілої країни.” (16 листопада 2012 р.)\nВзагалі, Андрій, дуже критично ставився до кожної української влади. У різний час згадував, політика якого типу потребувала би Україна: де Голль, Аденауер, Черчилль, Масарик, Маннергейм, Ататюрк, Вашингтон, Бісмарк, Гавел, Ландсбергіс...\nНарешті, Андрій із полегшенням написав, що він “...вже не в Києві, а знов у Львові.” (15 січня 2013 р.) Виник новий виклик – зробити сильну західноукраїнську інтернет-газету: у тих обставинах, що склалися, з людським матеріалом, що є в наявності. Газета, у якій Андрій обійняв посаду заступника головного редактора, отримала назву “Збруч”.\nЗа роботу Андрій узявся з величезним ентузіазмом. На початках, коли матеріалів не вистачало, він готовий був прийняти навіть чорновик статті чи аудіоначитку, аби скомпонувати з них газетний матеріал – тобто, відпрацювати за автора.\nНе раз він із гордістю сповіщав: “Поглянь – яку статтю ми закинули!”\n21 липня 2013 року. У кав’ярні після виступу хору “Вірли”. Фото автора.\nЯ іноді допомагав у становленні “Збруча”. Помічаючи одруківки чи неточності, повідомляв про них Андрієві, аби той вніс виправлення. Якщо виникала необхідність, допомагав розібратися з англійськими чи івритськими цитатами.\nЕлектронного листування уже не вистачало. Для кращої взаємодії ми почали застосовувати Скайп.\nОскільки Андрій проживав тепер у Львові, кожного мого прильоту ми не раз зустрічалися. Тоді він, бувало, умовляв: “Пиши для «Збруча»! Ти пишеш не гірше наших колумністів!” (Не знаю, наскільки останнє відповідало дійсності.)\nНе дивлячись на відмовки про відсутність часу, Андрій таки “зґвалтував” мене, і я подав до “Збруча” десяток з чимось заміток. Робив це, у першу чергу, з поваги до нього і орієнтувався як на читача, на нього.\nАндрій вів перед у різноманітній праці. 22 червня 2014 року. Біля села Розлуч Турківського району Львівської області. Учасники дводенного походу для розчистки витоку Дністра – Андрій Квятковський, Іван Юзич, Наталія Фетич. За кадром – Валентин Стецюк і Леся Квятковська. Фото Андрієвого онука, Дмитрика Сидоренка.\nПроміж рис характеру Андрія слід згадати і присущу йому надзвичайну, незрозумілу для мене делікатність. Проілюструвати її можна так.\n...Ми чимчикуємо Шевченківським гаєм, де вирує чергове святкування. Зненацька зауважуємо – назустріч ідуть Віктор Морозов з дружиною Мотрею.\nМорозов – знаменитий співак, людина нетутешнього виміру, капризом вищих сил занесена у наше скромне середовище. Я, кому випало увійти до кола знайомих Віктора, зупиняюсь, аби привітатися і перекинутись парою фраз. Квятковський же, тим часом, відступає убік. Я махаю: “Андрію, ходи, я тебе познайомлю!” – а він задкує аж за дерева. Опісля пояснює безжурно: “Я до музики стосунку не маю – то чого було пхатися?”\nТаке повторювалось кілька разів: я пропонував Андрієві знайомство, яке могло б розширити його можливості, а він м’яко ухилявся. Це не було острахом спілкування абощо, а саме делікатність – без конкретної справи не нав’язуватись. Таке кредо Андрій декларував і у листуванні: “я взагалі не шукаю зустрічей із знаменитостями.” (21 січня 2003 р.)\n22 червня 2015 року. Андрій проводить екскурсію по Цитаделі – яку ми з ним облазили вздовж і впоперек. Фото автора.\nПригадується ще такий випадок. Прилетівши до Львова і роздивившись, що і як навкруги, я зачудувався. У нас, за океаном, українські фестивалі, конкурси, концерти, стипендії для здібних студентів й тому подібне фінансують українські кредитові спілки. Тобто, канадські українці вкладають свої гроші у ці фінансові установи, а ті вже підтримують Громаду. При цьому, деякі умови у загальноканадських банках можуть бути кращими, але емігранти-українці проявляють свідомість і солідарність. В Україні ж мене вразило, що вкладники у більшості несуть свої гроші у “Приватбанк”, до Коломойського і Боголюбова – людей явно не україноцентричних. Подивився в інтернеті – українські кредитові спілки в Україні, у тому числі в Галичині, існують.\nАндрій, коли я виклав йому ці спостереження, загорівся. “Напиши, напиши про це!” – підштовхував.\nЯ дуже далекий від фінансових питань. Аби зібрати побільше даних, взявся опитувати українських родичів, друзів, знайомих. Усі доволі агресивно відмахувались: “Ти що, здурів – аби ми довірили свої кровні маленькій кредитовій спілці! Вона ж завтра збанкрутує! А «Приватбанк» – це сила, надійність, сервіс і так далі.” Чим з більшою кількістю людей спілкувався, тим більше здавалось, що, мабуть, ми з Андрієм – дійсно щось на зразок божевільних.\nТак я і не подав до “Збруча” нічого.\nЦя історія часто спливає у пам’яті тепер, коли мільярдер Коломойський покинув Україну, вивівши зі свого банку кругленьку суму, і здалеку збурює політичну ситуацію.\n30 жовтня 2016 року. “Чайна церемонія”. Ростислава Моспан, Іван Юзич, Андрій Квятковський. Фото Левка Квятковського.\nПо мірі того, як “Збруч” набував розмірів і ваги, Андрій виснажувався. Меншало радості від вдалих публікацій, насідала хронічна перевтома.\nА, окрім “Збруча”, він був задіяний у Галицькій партії, Унівській групі, ряді інших проектів. Постійно докладався до краєзнавства. Багато часу віддавав покращенню української Вікіпедії.\nДо того ж Квятковський сприймав близько до серця усе, що відбувалося: війна, неперервний потік смертей, недостатня зреалізованість ідей Майдану... Особливо зачепив його план будівництва каскаду ГЕС на Дністрі – ріці, в експедиціях по якій проводив усі свої відпустки.\nУ листопаді 2016 року Андрій передав мені свій древній лептоп Dell Latitude Xpi і попрохав викачати для історії його вміст. Дані з жорсткого диска застарілого пристрою можна було перенести назовні лише через три з половиною дюймові флопі-дискети, які давно вийшли з ужитку. Я знайшов час для нестандартної задачі і перекинув інформацію Андрієві з багатомісячною затримкою. Серед кількасот файлів були тексти і фотографії, що стосувалися самого Андрія, Олександра Кривенка та інших – кінця 1990-х і початку 2000-х років. На моє здивування, Андрій не проявив до надісланого жодного зацікавлення. Час ущільнився і вже було не до того.\n14 травня 2017 року. Андрій біля будівлі колишньої філії Виробничого об’єднання “Полярон”. Тут, за цими вікнами, він працював. Звідси, у 1987 році, полинув у діяльність з відновлення пам’яток Львова, навколо якої невдовзі заснувалося “Товариство Лева”. Фото автора.\n...Наша з Андрієм прогулянка Львовом 14 травня 2017-го року, як завжди, перетворилась на захоплюючу екскурсію. Обійшли, то здіймаючись на узвишшя, то спускаючись із них, величезну частину старого міста.\nРаз за разом Андрій зупинявся. Розповідав, як раніше виглядала та чи та будівля. Хто із відомих людей заходив у цей під’їзд. Які у ньому розташовувались установи. Які війська колись марширували вулицею.\nОдна розповідь тягла за собою іншу. Андрій жестикулював, креслив у повітрі, оздоблював мову інтонаційно. Часом доводилося торкати його за рукав, аби рухатись далі.\nОповідане було, у певному сенсі, унікальним. Адже Андрій, ведучи відповідні рубрики у “Збручі”, перечитував газети столітньої чи коло того давності і віднаходив там таке, про що середня громадськість не мала поняття.\nМій гід неабияк сердився, помічаючи, що замінено на сучасніші старовинні вікна чи двері або зведено новий паркан. Ганьбив мешканців, яким нема діла до вигляду міста. “Дивися – з села приїхав і тут стодолу збудував!” – обурено вигукував про домівку новітнього скоробагатька.\nДо речі, я жодного разу не чув від Андрія російського мату. Натомість, дуже зрідка могло просковзнути щось зі старих галицьких словес: “марá”, “фрáнца”, “кýрча” (хоч на письмі зустрічалися вирази й різкіші).\nПісля багатогодинної, багатокілометрової мандрівки ноги у мене гуділи. А Андрієві – хоч би що! Він був у чудовій фізичній формі.\nФото з лептопа Андрія, озаголовлене “Презентація енциклопедії”.\nВ останні місяці спілкування наше по скайпу починалося однотипно.\nНа моє запитання: “Ти зайнятий?” – Андрій відповідав приречено: “А хіба я буваю не зайнятий?”\nВін часто моргав і не міг проморгатись. Веб-камера сліпила всуціль почервонілі очі – про які він писав ще п’ять років тому: “очі на межі виснаження, сильно болять.”\n“Що поробляєш?” “Ну як що – покімарив пару годин і далі працювати.”\nВін не розрізняв буднів і свят, дня і ночі.\n“А от міг би зараз розслабитися на пенсії!” – промовляв часом замріяно.\nАндрій мав масу планів. Розпочав писати “Історію Товариства Лева”. Я, як і багато хто інший, запитував: “Коли буде продовження?” “Буде, буде, – запевняв він, – от розгребуся трохи з текучкою!”\nОстання довготривала наша бесіда по скайпу трапилася у січні цього року – по тім, як я, задля поправки здоров’я, навідав курорт на Кубі.\nКоло замкнулось. Як і колись у Литві, Андрій раз-по-раз заганяв мене у глухий кут детальними пізнаннями з історії й сьогодення бідолашного острова і добивався від мене їх підтвердження чи спростування. “Розказуй мені, розказуй, як там насправді, – благав він, – адже я тої Куби ніколи не побачу!” “Ну чому не побачиш? – щиро дивувався я. – Життя попереду довге.”\nСин Левко і дружина Леся біля могили Андрія Квятковського на Личаківському цвинтарі. 20 жовтня 2018 року. Фото автора.\nНа мій День народження, 18 квітня, звичного привітання від Андрія не надійшло. А через кілька днів спільний товариш приголомшив звісткою, що Квятковський переніс крововилив у мозок.\nПотім я довідався від його сина, Левка, що, почавши оговтуватись від середньої важкості інсульту, Андрій наполіг, аби йому принесли до лікарні лептоп. Бо як же так – лежати й байдикувати, коли статті чекають редагування й розташування? І другий, повторний інсульт добив його.\nДля мене зі смертю Андрія зник величезний сегмент життя. Як і багато для кого. Тоді навернулися стрічки:\nНа одного поменшало тільки бійця,\nА здається – не стало бригади.\nДисонанс викликало слово “помер”, яке повсюдно вживали у некрологах.\n“Помер” – це передбачуваний кінець невідворотного процесу, коли, умовно кажучи, графік людського життя спускається на горизонтальну вісь. Андрій же згорів зненацька, на підйомі. Добровільно й усвідомлено спалив себе за ідею.\nХто не знав Квятковського особисто, а студіюватиме його статті і пости, складе собі хибне уявлення про автора. Якщо на письмі це часто безжальний і уїдливий полеміст, то у житті – м’яка, толерантна, надзвичайно добра людина.\nВін був маловідомий широкому загалу: не ходив у владу, не “світився” на телеекранах, не удостоївся звань чи нагород. Цурався високих слів. Віднаходив, куди докласти фанатично-сумлінну працю, аби бути кориснішим.\nНе творячи собі кумирів, за орієнтир мав різнобічну продуктивність Івана Франка.\nТоронто – Львів, травень-жовтень 2018.\nЛьвівські археологи розповіли "Z", що сенсаційні повідомлення щодо розкопок у Холмі щонайменше передчасні.\nТарас Шевченко очима сучасних українців – у їх складності, простоті та розмаїтті. Сергій Проскурня спочатку показав це, а тепер розповідає, як він це зробив.


1.1 Дещо про себе і про нас (промова) (1995)\n2 Про Михайлину Коцюбинську\nПро Михайлину Коцюбинську[ред.]\nМихайлина Коцюбинська визначилася як особистість у романтичний період шістдесятництва. Вона символізувала спадковість української інтелектуальної традиції, зв'язок тих наших поколінь, між якими руйнівна історія силувалася вирити глибоку прірву. Рафінований літературознавець, вона жила і глибокими громадянськими почуваннями. У багаторічному протистоянні тоталітарній системі виявила твердість і витримку. Водночас залишатися собою означало для неї постійно розвиватися, професійно зростати (за найтяжчих умов), не піддаватися догматизмові, поборювати те «патріотичне» спрощенство, яке вона зневажливо називала «одноклітинністю». — Зі статті «Пам’яті Михайлини Коцюбинської», січень 2011 р.\nУ російських дисидентів символом мужности була спроможність «вийти на площу» й публічно заявити свій протест. В історії українського дисидентства таким знаковим символом виявилася спроможність «демонстративно встати», коли лунає заклик заманіфестувати свій протест проти дій влади. У той знаменний день 4 вересня 1965 року у тому знаменному київському кінотеатрі «Україна» на заклик Івана Дзюби Михайлина Коцюбинська сміливо встала – і відтоді залишилася серед українців символом прямостояння. — Зі статті «Пам’яті Михайлини Коцюбинської», січень 2011 р.\n↑ а б Оля Гнатюк, Мирослав Маринович, Євген Сверстюк, Ольга Кочерга, Іван Дзюба, Леонід Плющ. «Пам’яті Михайлини Коцюбинської» // Часопис «Критика». — Київ: 2011. — № 1–2(159–160). — С. 40–43.\nОтримано з https://uk.wikiquote.org/w/index.php?title=Коцюбинська_Михайлина_Хомівна&oldid=118399\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 12:37, 9 квітня 2022.


Як відрізнити годжі від барбарису: характерні особливості ягід, відео\n1 Як виглядають ягоди?\n2 особливості насіння\nПідкажіть, як відрізнити годжі від барбарису? Принесла додому ягоди в повній впевненості, що це тибетський барбарис, але потім охопили сумніви — аж надто вони схожі на нашу, звичайну ягідку. Точно така ж росте в нашому саду і купувати її немає сенсу, тим більше, що мені потрібні саме годжі.\nНезважаючи на те, що годжі називають тибетським барбарисом, це абсолютно різні ягоди і прирівнювати їх до барбарису звичайного було б неправильно. До того ж вартість ягід має істотну різницю на користь годжі, і цілком логічно виникає питання: а навіщо платити більше?\nНа перший погляд обидві ягоди схожі один на одного, чим і користуються продавці, не тільки обманюючи покупця і пропонуючи йому поширений в місцевому кліматі барбарис як екзотичний продукт, а й істотно спустошуючи гаманець останніх, виграючи на цьому в свою користь.\nЯк виглядають ягоди?\nМаксимальну схожість годжі і барбарис набувають після того, як їх висушують, однак і тоді розпізнати їх цілком можливо. Перш за все, варто звернути увагу на розміри:\nбарбарис дрібніше годжі, його ягідки не перевищують в довжину 1,5 см;\nгоджі більші і в середньому мають довжину близько 2 см, а то і більше.\nКрім того, після сушки барбарис набуває плавні заокруглені форми, а ось годжі залишаються подовженими, з гострими кінчиками.\nЩо стосується кольору, то свіжі ягоди виглядають майже однаково, але сушений барбарис стає блідою, тоді як кораловий насичений забарвлення годжі зберігається.\nІ ті, і інші ягідки всередині мають дрібні жовті насіння, а чорний барбарис — навіть довгу кісточку, завдяки якій його точно не сплутаєш з годжі.\nІ годжі, і барбарис кисло-солодкі, але перші ягідки більш насичені, з багатим, довго зберігається, післясмаком і переважанням солодощі. У барбарису ж більш виражена кислинка.\nПідвищений інтерес до годжі цілком виправданий, адже за своїми корисними властивостями вони далеко випереджають звичайний барбарис.\nСправжні ягоди годжі рідко можна зустріти в місцевих садах, оскільки не кожен клімат їм підходить, та й в догляді рослини досить вибагливі, на відміну від барбарису, здатного прекрасно рости як в природних умовах, так і під контролем садівника. Годжі вважаються імпортованим товаром, його часто завозять до нас в фасованих упаковках, де російських написів немає. Тому якщо на ринку зустрівся пакет з російською назвою «годжі», напевно це підробка і краще обійти такого продавця стороною.\nЯк відрізнити годжі від барбарису: характерні особливості ягід, відео Ссылка на основную публикацию


Гнуття металу на верстаті з ЧПУ у Дніпрі — ТОВ НВП «Стальсервіс»\nГнуття листового металу на верстаті з ЧПУ\nКомпанія ТОВ НВП "Стальсервіс" – виробник металопродукції та великий металотрейдер України. Ми співпрацюємо із провідними компаніями світу. Наше підприємство постійно розвивається та вдосконалюється.\nМи маємо власне виробництво: профнастилу, металочерепиці, покрівельних комплектуючих, оцинкованого профілю для гіпсокартонних систем – CD, UD, UW, CW (і комплектуючі), пакувальної сталевої стрічки та профільних труб.\nНа початку 2022 року підприємство «Стальсервіс» придбало та встановило верстат згинальний з ЧПУ, довгомірний з двома поворотними балками, німецького виробника. Нове обладнання дозволяє виробляти за кресленнями замовника, найширший діапазон виробів із тонколистової сталі до 1,5 мм.\nВерстат згинальний з ЧПУ довгомірний з двома поворотними балками\nЛистозгинальний довгомірний верстат призначений для згинання важких, довгих та громіздких металевих деталей. Обладнання оснащене двома поворотними балками – системою автоматичного перевороту заготовок, програмним забезпеченням, системою візуального профілювання, а довгомірний верстат дозволяє збільшити довжину виробу до 6400 мм.\nВерстат для гнуття, що поєднує в собі ідеальну точність, швидкість і відноситься до високопродуктивних поздовжньо-кромкозгинальних верстатів. Верстат має технічні інноваційні можливості для високої ефективності згинання, що дозволяє виготовляти більш точні гнуті елементи.\nВся система управління повністю автоматизована, що виключає неточність у вигинах та пошкодження.\nГнуття металу та різання металу на верстаті з ЧПУ\nГнуття листового металу – процес на металевий лист, шляхом деформації, щоб одержати листової заготовки потрібної форми.\nНове обладнання оснащене програмним забезпеченням, що дозволяє виробляти за кресленнями замовника широкий діапазон виробів із тонколистової сталі:\nелементи вентиляційних систем, у тому числі у вентиляційних коробах;\nпрофілі для дверних коробок та інше.\nУнікальне програмне забезпечення, встановлене на верстаті, дозволяє виготовити замовлення за індивідуальним ескізом швидко та без помилок.\nПереваги та можливості листогибу з поворотною балкою:\nможливість роботи з листом до 6400 мм та товщиною 1,5 мм;\nнаявність ЧПУ із широкими можливостями налаштувань;\nвисока точність згинання та міцність виробів.\nЦі та інші переваги технології згинання листового металу на верстаті з ЧПУ дозволяють скоротити час і підвищити продуктивність і різноманітність профілів. За допомогою нового обладнання наше підприємство зможе задовольнити запити наших клієнтів на виготовлення безшовних додаткових елементів для покрівлі та фасадів до 6,4 м завдовжки, що дозволить суттєво скоротити кількість поперечних стиків елементів, які не тільки порушують естетику об'єкта, але й ускладнюють монтаж.\nТехнічні можливості нового обладнання\nМаксимальна довжина виробу – 6400 мм.\nМаксимальна ширина заготівлі – 1250 мм.\nМаксимальна товщина виробу – 1,5 мм.\nМаксимально можливий кут вигину – 135°\nЗа допомогою верстата та унікального програмного забезпечення, встановленого на верстаті, ми зможемо виготовити на ваші креслення різноманітні вироби з листової сталі швидше і без помилок.\nКомпанія ТОВ НВП "Стальсервіс", завжди відкрита до діалогу та готова до взаємовигідної співпраці. Ми виконаємо згинальні роботи листової сталі товщиною 1,5 мм і довжиною до 6,4 м на верстаті з ЧПУ за вашими кресленнями, якісно, з високою точністю та в найкоротші терміни.\nЩодо співпраці та замовлення виготовлення виробів із листової сталі звертайтесь за телефоном: +38 (066) 376-70-07


Монографії сторінка 2\nГірські породи алгоритми їх визначення Групи гірських порід літосфери за структурою слагающего речовини. Алгоритми другого порядку визначення для уламкових глинистих кристалічних та аморфних порід. Історія розробки класифікацій гірських порід.\nАС Пушкін і Православ`я Шлях А. С. Пушкіна до Православ`я його смерть. Блюзнірські твори поета. Вплив братії. Святогірського монастиря на становлення А. С. Пушкіна як православного християнина і поета відображення цього впливу у творах.\nПроблема ефективної взаємодії муніципальної влади і громадян через створення інформаційного Рівень незалежності від політичних і комерційних структур відсутність ангажованості. Створення інформаційного продукту високо оціненого читачами як головна мета керівництва і редакцій друкованих видань.\nСоцiально-психологiчна робота в органах внутрiшнiх справ Соціальна політика України на сучасному етапі і її зв язок з соціальною роботою. Психолого-педагогічне забезпечення професійної соціальної роботи в органах внутрішніх справ. Робота служби психологічного забезпечення по добору та розстановці кадрів.\nХозарський словник Бершадського Аналіз збереглися в літописах хазарських слів. Письмові свідчення про релігію. Хазарії з хозарської-єврейської листування. Легенда про прийняття хазарами іудаїзму. Опис похорону знатного. Руса в Ібн-Фадлана.\nУнікальна привязаність та незгасаюча память Села які зникли у зв язку з будівництвом Каховської гес і утворенням. Каховського водосховища. Характеристика сіл Нововоронцовського району які зникли внаслідок затоплення та спогади їхніх колишніх жителів: голодомори ІІ світова війна переселення.\nВивчення швидкості горіння високоенергетичних сумішевих твердих палив Визначення залежності швидкості горіння балістичних та сумішевих порохів від тиску хімічної структури вибухових речовин. Аналіз впливу позитивних і негативних каталізаторів на горіння індивідуальних вибухових речовин різних класів.\nБенчмаркінг в сфері послуг Аналіз можливостей Аналіз можливостей використання бенчмаркінгу в оцінці конкурентних позицій підприємств. Конкурентно-інтеграційний бенчмаркінг як інструмент маркетингової взаємодії. Формування целеоріентірованного інструментарного матеріалу бенчмаркінгу.


Як тернополяни зможуть вступити у виші у 2021 році – Терен\nвиші, вступ, коронавірус, правила, Терен, Тернопіль, тернополяни\nЖов 22, 2020, 08:47\nУ 2021 році тернополяни поступити у виші зможуть за електронними заявами. Кількість заяв за контрактом відтепер обмежена. Також не усім абітурієнтам потрібно готуватись до здачі ЗНО з української літератури.\nПро зміни у вступній кампанії наступного року інформує група з вивчення англійської мови OpenTalk на каналі «Телеграм».\nЧерез нестабільну ситуацію з коронавірусом усі вступники можуть подати електронні заяви. Також кожен мати змогу обрати дистанційну форму навчання.\nНа навчання за контрактом кількість заяв Міносвіти обмежило до 30.\nЯкщо абітурієнт вступив на бюджет, його заяви будуть тепер автоматично виключені з усіх інших конкурсних пропозицій, окрім випадків, коли вступник сам вирішить їх залишити, бо планує навчатися більш, ніж за однією освітньою програмою або більш, ніж в одному університеті.\nЗНО з української літератури обов’язковим залишиться лише для вступників на спеціальності гуманітарного та соціального спрямування. Вступники ж на інші спеціальності складатимуть обов’язково ЗНО лише з української мови.\nПроте, обов’язковою має бути для здачі на ЗНО математика, що вважають корисним деякі абітурієнти – у тому числі навіть і гуманітарних напрямків.


Андрій Халпахчі: «Держкіно допомогло Зеленському зняти фільм, сподіваюся, він це оцінив» | Український тижневик Міст\nАндрій Халпахчі: «Держкіно допомогло Зеленському зняти фільм, сподіваюся, він це оцінив»\nВін 30 років поспіль очолює кінофестиваль «Молодість». Майже стільки ж років є його представником на найпрестижнішому в світі Каннському кінофестивалі. Для Андрія Халпачі червоні доріжки, великі екрани, церемонії вручення найцінніших кінематографічних призів та прийоми міжнародних кінофестивалів — це можливості знайти цікаве кіно, підгледіти новий формат, умовити зірку на приїзд до Києва.\nУкраїнського кіно більше, але стартувати режисери хочуть не у нас\n— В Україні зараз розвивається кіноіндустрія, тож «Молодість» має з чого вибирати до своїх конкурсних програм…\n— Насправді маємо складнощі з присутністю в конкурсах українських фільмів, оскільки наші кінематографісти прагнуть презентувати їх насамперед у Каннах, в Берліні, Венеції, Локарно, Карлових Варах чи Сан-Себастьяні. Багато наших нових фільмів чекають на рішення великих фестивалів за кордоном, тому не потрапляють на «Молодість». Але для українського кіно це вкрай важливо, хоч і представлення на «Молодості» також престижне. Маємо надію, що «Атлантида» Валентина Васяновича буде в офіційний програмі у Венеції, отже, він не матиме права на світову прем’єру в нас. Натомість дуже багато західних кінематографістів хочуть мати прем’єру саме на «Молодості».\n— Одеський фестиваль також зацікавлений мати у себе українські прем’єри. Між кінофестивалями існує конкуренція?\n— Безумовно, існує. І тут наших кінематографістів також можна зрозуміти — їм хочеться поїхати на море, десять днів відпочити в Одесі. Проте з Одеським фестивалем ми партнери, робимо багато спільних проектів. А конкуренція за фільми — нормальне явище. Цікаво також, що зараз багато іноземних кінематографістів стали знімати свої фільми у нас. Наприклад, фільм «Анна» ізраїльського режисера Декеля Беренсона, що був конкурсній програмі короткометражних фільмів 72-го Каннського кінофестивалю, повністю зняли в Україні, українською мовою. Тепер його запрошують на американський Sundance. І ми радіємо з того, що українське кіно більше не ізольоване.\n— А чи можна вважати, що Julia Blue Роксі Топорович американсько-українського виробництва репрезентує Україну?\n— Аякже. Роксолана Топорович — українка, котра живе в Сполучених Штатах. Вона часто буває в Україні, повністю зробила фільм українською мовою, зняла його в Україні, на нашому матеріалі. Це — історія медсестри, яка працює в госпіталі з пораненими бійцями, які повернулися з війни і мають, зокрема, психологічні проблеми. У героїні виникає роман із одним із них, родом із Донецька. Вони їдуть до її батьків у Карпати. Фільм уже запросили на кілька американських фестивалів.\nНайголовніший у світі — Каннський фестиваль\n— Моя улюблена позаконкурсна програма — «Фестиваль фестивалів», де ви збираєте чи не найсильніші, найсвіжіші фільми, які ще не були і, можливо, й не будуть у наших кінотеатрах…\n— Ми багато подорожуємо фестивалями. Впродовж останнього року як член журі я був на міжнародному кінофестивалі на острові Іскія в Італії, на національному кінофестивалі в Польщі, а також у Берліні. Мої колеги відвідали фестивалі у Карлових Варах та короткометражного кіно Curtas Vila do Conde в Португалії. І щоразу ми придивляємося, що можна відібрати на «Молодість». Кінофестивалі мають різне спрямування. І на кожному можна знайти не лише кінострічки, а й цікаві формати. Про кінофестивалі можна багато чого цікавого розповідати. Чудовий фестиваль — у Карлових Варах, він дуже важливий для Східної Європи. Він проходить наприкінці червня — на початку липня, це курорт, а фестивалі в курортних містах є найпривабливіші.\n— Ви відвідували багато кінофестивалів. Який із них вражає найбільше?\n— Є світовий рейтинґ фестивалів і, безумовно, найголовніший у світі — Каннський. На ньому показують найкращі фільми року, є величезний ринок, і лише акредитованих осіб — 50 тис. А ще він запам’ятовується своїм безладдям, бо чим більший фестиваль, тим важче його організувати. Порівнюючи Канни з Берліном, де фестиваль працює, як машина, всі жартують, що Канни — це великий базар.\n— Мабуть, Канни збирають найбільше зірок…\n— Безумовно! Канни — це травень, майже літо, море, сонце. У холодний лютневий Берлін не так уже й хочеться їхати. А Лазурне узбережжя збирає дуже багато зірок, молодих і видатних.\n— Із метою зробити «Молодість» привабливішою, ви пересунули її з осені на весну…\n— Минулий рік був першим роком, коли ми перейшли на новий час, і багато людей до цього ще не звикли. Для студентів і старшокласників, котрі ходять до нас на фестиваль, кінець травня — час екзаменів, сесій. Та й для багатьох пересічних глядачів, жовтень був звичнішим. А ще навесні кияни їдуть копати свої городи. Тому трохи втратили глядача. Але вважаю, що це питання звички і часу. Посилимо рекламу — і культурний травень асоціюватиметься із «Молодістю».\n— Так, можливо, виправите ситуацію з глядачами, а як щодо зірок — режисерів, акторів?\n— Зі зірковими гостями завжди не просто. Були роки, коли до нас приїжджали Фанні Ардан, Жерар Депард’є, Софі Марсо, Крістофер Ламбер. Людмила Гурченко виступала на закритті. А цього року ми отримали Пітера Ґрінвея. Зараз ведемо перемовини з режисерами й акторами. Але не хочеться оголошувати того, що ще не підтверджено, та й не таємниця, що насамперед йдеться про гроші. Гонорар Бреда Піта через аґента становить приблизно 100 тис. USD за два-три дні, ще й з умовою, що вийде лише на прес-конференцію і не більше. Приїзд Софі Лорен коштував 80 тис. EUR. Треба знайти окремого спонсора, зацікавленого в приїзді такої зірки, бо за державні гроші це робити не можна. Ця проблема існує для будь-якого фестивалю, навіть для Канн, куди зірки мріють потрапити і де одержують гонорари через спонсорів чи то у вигляді коштовних прикрас, чи брендового одягу.\n«Ми й досі по-совковому проставляємо відрядження у Канн»\n— Чи не виникає побоювань, що кінематограф може втратити державну підтримку?\n— Україна вже є демократичною країною і навіть ці вибори це продемонстрували. Незважаючи на корупцію, маємо поступ. Але ми — не Голівуд, де кіно є величезною економічною складовою, де кіно окупається й існує як самостійна бізнесова система. У жодній країні Європи такого немає. Навіть у Франції кіно має державну підтримку. Українське кіно ще багато років потребуватиме державної допомоги. Хоча насправді ми не знаємо, що нас чекає. Фільм «Я, ти, він, вона» режисера, продюсера і виконавця головної ролі Володимира Зеленського отримав нашу державну підтримку, і компанія-виробник не всі гроші за нього повернула. Але сподіваюсь, він второпав, що українське кіно державної підтримки справді потребує.\n— Ми ще не маємо власної потужної кіноіндустрії, але активний розвиток українського кіно — очевидний. Кадрові зміни в галузі можуть загальмувати цей процес?\n— Переконаний, що дуже важливо зберегти ту систему, яку вибудовували останніми роками. Вона ще не досконала, але йде правильним шляхом. Важливо зберегти Держкіно на чолі з Пилипом Іллєнком. Це фахівець, котрий уміє почути, розуміє, що треба робити і спілкується зі своїми колегами з Європи та світу. Його треба зберегти. Бо якщо прийде нова людина, котра нічого не знає… Цього просто неможливо допустити!\nА зробити треба дуже багато. Бо в наших реаліях ще так багато від «совка»! Зокрема, ті ж правила використання державних коштів, про які я вже згадував. От, скажімо, ми звітували і продовжуємо звітувати за поїздку в Канн. Там орендуємо павільйон і маємо підписати акт виконаних робіт. Готуємо папери двома мовами: українською й англійською і маємо їх завірити. Те саме для робітників павільйону — щодо оренди житла, бо дешевше орендувати помешкання, ніж готель. Треба мати угоду, треба, щоб інвойс теж був перекладений двома мовами, треба підписати акт виконаних робіт. Можете собі це уявити, як ми приходимо з цими документами до оргкомітету Канського фестивалю. Спершу на нас дивилися як на пацієнтів психлікарні, але за ці роки призвичаїлися, знають, де підписувати, де ставити печатку. Такого немає більше ніде в світі.


Реквізити залізничної станції\n(067) 249-75-25; (067) 622-32-22 Прийом замовлень: c 8:00 до 17:00\nКонтакти Зв'язатися з нами\nСертифікатиНа продукцію та послуги\nБетон та розчини\nЗБ Каркас © БКБМ\nЗБ каркас. Галерея об'єктів\nПовний каталог ЗБВ\nБалки таврого сечения\nБетон та суміши\nВироби для доріг\nisapiens1 0 2926\nАмбулаторія загальної практики с.Щасливе\nАмбулаторія загальної практики сімейної медицини по вул.Лермонтова,9 в с.Щасливе Бориспільського рай..\nisapiens1 0 1389\nБудівництво торгівельного центру Novus\nБудівництво торгівельного центру по вул.Одеська,20 в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київ..\nisapiens1 0 1265\nБудівництво школи в с. Гора\nБудівництво нової середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ст вул. Центральна, 3, с. Гора Бориспільсь..\nisapiens1 0 977\nБудівництво ясла-садка с. Велика Олександрівка\nБудівництво дошкільного навчального закладу загального розвитку (ясла-садок) до 220 дітей по вул. Ма..\nisapiens1 0 14360\nБудівництво медичної амбулаторіі в м. Бориспіль\nРеконструкція нежитлових приміщень під медичну амбулаторію по вул. Лютнева, 12 в м. Бориспіль, Київс..\nisapiens1 0 8140\nБудівництво школи в с.Чайки\nБудівництво загальноосвітньої школи I-III ступенів в селі Чайки по вул. Коцюбинського Києво Святошин..\nПВХ вікна Wintech 3-х камерні\nПВХ вікна Wintech 5 камерні\nПВХ OpenTeck 6-тикамерні\nВиконані об'єкти . ПВХ\nРолетні та воротні системи\nГалерея наших об'єктів\nЗавод LEONI Коломыя\nПиломатеріали – це продукти розпилювання деревини. Пиломатеріали можуть бути з різних порід деревини: найпоширеніший пиломатеріал в Україні – сосна; інші пиломатеріали, що часто зустрічаються в тій же ціновій категорії – ялина, вільха, липа; Не рідкість є і дорожчі породи – клен, дуб, граб, ясен, черешня.\nДо дешевших пиломатеріалів відносяться пиломатеріали з тополі та берези.\nДо різновидів пиломатеріалів відносять брус, обрізну дошку, дошку необрізну і монтажну рейку.\nейка 50*20, 50*25, 50*30, 50*45, 50*50\nСировина – деревина хвойних порід I-II сорт. Довжина 4.5 м\nРейка дерев'яна один з видів пиломатеріалу, являючи собою тонку обрізну дошку або плоский брусок, краї якого акуратно остругані.\nОднією з основних переваг дерев'яної рейки є економічна доступність, тому що використання як сировина недорогої деревини дає можливість знизити вартість виробу без шкоди його якості.\nДерев'яна рейка широко застосовуються там, де є необхідність у простому і практичному будматеріалі, а також може використовуватися в ролі рейки для підлоги\nБрус . Длина 4.5 м и 6 м\nДерев'яний брус в нашому звичному розумінню - це типовий пиломатеріал обрізний товщиною і шириною більше 100 мм. Співвідношення ширини до товщини будівельного бруса зазвичай не менше 1:2. Він може бути дво-, трьох-і чотирикантним, все залежить від кількості оброблених пластів (поверхень). Брус відмінний матеріал для будівництва. Екологічно чистий пиломатеріал, чудово зберігає тепло, акумулює надмірну вологість. А так само легко піддається обробці та сушінню та мають низьку теплопровідність.\nДошка необрізна 25-30 мм, 40-50 мм.\nДошка необрізна - це пиломатеріал який отриманий шляхом пиляння колоди вздовж паралельними пропилами так, що товщина кожної відпиленої частини в кілька разів менша за діаметр колоди, з обзолом більш допустимого в обрізному пиломатеріалі. Виробляють цей пиломатеріал із деревини хвойних порід (сосна, ялина), а також з деревини листяних порід – дуб, ясен. Для не обрізної дошки характерна наявність кори на бічних краях. Використовується найчастіше для виготовлення різних настилів, обшивки, решетування даху, елементів несучих конструкцій та інших робіт, де немає особливих вимог до зовнішнього вигляду.\nБКБМ Plus Code\nБКБМ у смартфоні\nЧат в Facebook\nРеквізити з/д станції\nВся представлена на сайті інформація, що стосується технічних характеристик, наявності на складі, вартості товарів, носить інформаційний характер і за жодних умов не є публічною офертою\n© 2012-2021 UAH Бориспільський комбінат будівельних матеріалів


На Філіппінах звільнений поліцейський захопив туристичний автобус - Korrespondent.net\nНа Філіппінах звільнений поліцейський захопив туристичний автобус\n23 серпня 2010, 08:18\nКолишній філіппінський поліцейський захопив у столиці країни Манілі автобус з іноземними туристами.\nЯк повідомляє Associated Press, чоловік утримує в заручниках близько 20 осіб і вимагає в обмін на їхнє звільнення своє поновлення на роботі.\nКолишній старший інспектор Роландо Мендоза, озброєний автоматом М16. За попередніми даними, у захопленому автобусі перебувало 25 осіб, у тому числі 20 туристів з Гонконгу. Незабаром після захоплення заручників Мендоза відпустив спершу двох жінок-туристок, а потім трьох дітей і ще одну жінку.\nМісце захоплення в парку Хосе Різал біля узбережжя Манільської бухти оточене поліцією, з чоловіком ведуться переговори. В навколишніх будинках розташувалися снайпери.\nВизнаний у 1986 році одним з десяти найкращих поліцейських країни, Мендоза був усунений від служби в січні цього року у зв'язку з підозрами у здирництві та фальсифікації речових доказів.\nЦе вже не перший випадок масового захоплення заручників у філіппінській столиці. У березні 2007 року власник притулку в бідному передмісті Маніли Армандо Дукат захопив автобус більш ніж з 30 своїми вихованцями, щоб привернути увагу до проблем з освітою і житлом і корупції на Філіппінах. Заручники були звільнені ввечері того ж дня після того, як влада обіцяла надати безкоштовну освіту всім вихованцям Дуката.


1149. Бог Отець: Влада Пресвятої Трійці є поза межами втручання людини – Isus do Ludstwa\nНе бійтеся свого Отця, бо Я Є ваш, а ви – Мої. Вся Влада перебуває в Моїх Руках і Я зроблю великі винятки, щоб об’єднати світ. Багато душ є байдужими до Мене. Вони уникають Мене, заперечують Моє Існування і ображають Мою Божественність, ставлячи переді Мною фальшивих божків, зроблених з розплавленого золота. Все, що зроблене з глини, буде замінене оновленим буттям. Ніщо на цій землі не є вічне. Все обернеться в порох. Все, що є вічним, не є з вашого світу. Я створив людину на Мою Подобу. Я вдихнув у вас життя і ви можете дихати, і саме Я Є Тим, Хто забере його назад. Все починається і закінчується в Мені, і ніхто не може і не буде диктувати того, як Я маю об’єднати Моїх дітей. Це завдання належить Мені, а не вам. Мої плани по спасінню душ – добрих, злих, нещасних – не будуть зруйновані. Можливо будуть порушені, але ніколи не будуть зруйновані, бо все, що Я кажу – станеться і все, чого Я бажаю – збудеться.\nЯ знаю кожного з вас, бо ви народилися з Моєї Любові. Якими б не були ваші обставини, вони виникли з Божественного Провидіння і на все є своя причина. Ті з вас, які не знають Мене – ви також є Мої, тому що Я створив вас. Ви не еволюціонували від інших видів. Вірити в це є самообманом, який служить тільки засобом, насадженим у ваших серцях шахраєм, щоб відректися від Мене. Зрікаючись Мене, вашого Предвічного Отця, ви зрікаєтесь Вічного Спасіння. А заперечуючи Правду про Моє Існування, ви відокремите себе від існування у вічній славі.\nУсе Милосердя належить Мені. Я щедро виливаю Моє Милосердя на тих, чиї серця є чисті, в чиїх душах є любов, тому що вони дозволили Мені увійти до них. Головною перешкодою для отримання Вічного Життя є людська гординя. Гординя є найбільшим бар’єром на шляху до возз’єднання зі Мною. Ви можете знати Мене через Мого Сина, розуміти Моє Слово, але не практикувати в житті того, чого вас навчили. Любов походить від Мене. Коли в душі є гординя, любов у ній помирає і її замінює ненависть. Гординя походить від сатани і це є для Мене як огидно, так і тривожно.\nДозвольте Мені любити вас через прийняття Мого Слова і Дарів, які Я дав світові через найбільшу Жертву смерті Мого Сина на Хресті. Я дав вам життя. Я дав вам Себе через Об’явлення Мого Сина. Я смиренно принизив Себе перед вами, щоб перемогти гріх гордині. Я навчав вас через пророків. Я дав вам Дар вільної волі, але ви зловживали ним, щоб задовольнити свою власну похіть і бажання. Дар вільної волі має подвійну мету – дати вам свободу вибору, щоб ви приходили до Мене не зі страху, а з любові і щоб перемогти владу диявола. Ваша вільна воля є тим, чого сатана жадає найбільше і він використає кожен підступ, щоб змусити вас віддати її йому. Коли душі роблять це через гріх гордині, практики New Age та окультизму, вони стають поневоленими злим духом. Тоді у тих душах, які віддали йому свою вільну волю, він проявить кожну зі своїх рис. Ви їх пізнаєте по їхній поведінці. І однією з ознак того, що їхня вільна воля була віддана злому духу, є те, що ці душі постійно будуть прагнути публічно висміювати Мого Сина, Ісуса Христа, і Його Матір, Непорочну Діву Марію, Матір світу. Сатана ненавидить їх обох.\nЯкщо ви, натомість, використаєте вільну волю, яку Я вам дав, для добра ваших душ і взаємної любові, то вона стане потужним засобом для послаблення сили сатани. Але це власне ті душі, які віддають Мені Дар своєї вільної волі через Мого Сина, Ісуса Христа, дають Мені наймогутніший дар з усіх. Бо завдяки цим душам Я переможу злого духа і в той спосіб зможу врятувати душі тих, які повністю відокремилися від Мене.\nЦе є Моя Обітниця. Завдяки жертвам тих, які віддають Мені цей Дар своєї вільної волі через Мого Сина, Ісуса Христа, Я врятую душі навіть у зовсім безнадійних випадках.\nВаш Предвічний Отець\n1150. Це буде Найбільший День, відколи Бог створив Адама і Єву »


АВТОНОМНА КАНАЛІЗАЦІЯ, МОНТАЖ ОЧИСНИХ СПОРУД | Адреса, телефон, офіційний сайт, карта | Пошук ®\nТелефони: (067) 9269605, (067) 2665949\nКомпанія ”Гал-Газда” веде діяльність в таких напрямках:\nПОСЛУГИ У СФЕРІ КАНАЛІЗАЦІЙНИХ СИСТЕМ\n- встановлення автономної каналізації;\n- сепаратор жиру;\n- сепаратор нафтопродуктів;\n- очищення стічних вод;\n- відведення дощової води.\n- вікна для багатоповерхових будинків;\n- вікна для елітних квартир;\n- вікна для приватних будинків.\n- антимоскітні сітки.\n- продаж вікон з енергозберігаючими склопакетами;\n- заміна звичайних склопакетів на енергозберігаючі;\n- продаж пінопласту для утеплення фасадів;\n- продаж візерункового скла, продаж дзеркал;\n- виготовлення фасадів до шаф-купе.\n- оренда екскаватора та міні-екскаватора;\n- копання фундаменту;\n- копання траншей;\n- планування під бруківку;\n- земляні роботи будь-якої складності;\n- копання стопчикового фундаменту;\n- бур 30 см глибиною до 2 м.;\n- монтаж септика (автономної каналізації);\n- планування подвір’я;\n- дренаж фундаменту та ділянки.\n”ГАЛ-ГАЗДА” - українська компанія, яка пропонує широкий перелік послуг жителям Львівської області в самих різних напрямках.\nНаша мета: створити комфортні екологічні та економічні умови проживання людини, яка перш за все вчиться жити в новій Європейській Україні.\nКлієнтам ”ГАЛ-ГАЗДА” пропонується насолодитися життям в комфортних умовах, бути справжнім господарем своєї оселі, де гості будуть із здивуванням та деякою заздрістю дивитися, як тямущо і надійно Ви вирішили життєзабезпечення Вашого будинку, офісу, готелю.\nРекомендуємо використання автономних каналізацій ”ОАЗИС” - сучасні високотехнологічні станції глибокої біологічної очистки стічних вод, хороше рішення систем автономної каналізації для заміського будинку, дачі, бази відпочинку, ресторану, кафе, автозаправної станції, автомийки, СТО, чи, наприклад, школи, лікарні або інших об’єктів соціальної інфраструктури, у тому числі в густозаселених масивах , поблизу водойм, паркових зон, місць водозабору (свердловин).\nГарантує замовнику високу ступінь очищення стоків, безперебійну роботу без регулярного обслуговування, а міцна конструкція корпусу та елементів станції з полімерів забезпечить тривалий термін експлуатації - до 50 років.\nЯк не дивись, а щастя складається з дрібниць, на які ми часто в метушні не звертаємо уваги. Яким буде Газда в затишному та надійному будинку сьогодення, де все економічно, екологічно та комфортно, в гармонії з природою – звичайно ж ЩАСЛИВИМ!!!\nОазис — Україна\nЕкоБіл — Україна\nвідведення дощової води, дренаж ділянки, осушення ділянки, сверління отворів в землі, стовпчиковий фундамент, забурювання отворів землі, зовнішня сантехніка, монтаж фекальної каналізації, влаштування ливневої каналізації, дренаж ділянки, влаштування дренажу, ямобур львів, монтаж колодязів, монтаж прохідних колодязів, водовідведення води, водопостачання та водовідведення, водовідведення житлового будинку, зливова система водовідведення, інженер водопостачання та водовідведення, система водовідведення приватного будинку, системи водопостачання та водовідведення, автономна каналізація\nканалізація в приватному будинку каналізація для приватного будинку каналізація львів монтаж септиків львів очисні споруди каналізації септик


Буджурова розповіла місії Ради Європи про роботу журналістів у Криму\n31 Січень 2016, 09:30\nЗатримання блогера Заїра Акадирова в Сімферополі 15 січня 2016 року\nКримський журналіст Ліля Буджурова повідомляє, що 30 січня розповіла про роботу журналістів у сучасному Криму посланнику генерального секретаря Ради Європи з прав людини у Криму Жерару Штудману й іншим представникам місії, які вже майже тиждень перебувають на півострові.\n«Щойно повернулась із зустрічі зі Спеціальним посланником генерального секретаря Ради Європи з прав людини у Криму Жераром Штудманом і його колегами. Я і мій колега Заїр Акадиров розповіли європейським дипломатам про те, як працюється нині у Криму журналістам», – написала вона у Фейсбуці.\nЛіля Буджурова стала однією з небагатьох, хто подав позов до суду проти дій співробітників ФСБ. 2 листопада 2015 року в її будинку відбувся обшук у рамках кримінальної справи проти власника телеканалу ATR Ленура Іслямова, якого звинувачують в екстремізмі. Раніше Буджурова працювала на цьому телеканалі, але після його переїзду до Києва у травні 2015 року разом із екс-генеральним директором ATR Ельзарою Іслямовою створили незалежну продакшн-студію «QARA DENIZ PRODUCTION».\nКримський блогер Заїр Акадиров 15 січня 2016 року був затриманий співробітниками поліції в Сімферополі біля будівлі суду у «справі 26 лютого». Акадиров стверджує, що до нього застосовували силу й погрожували.\n30 січня місія Ради Європи також провела зустріч із представниками Меджлісу кримських татар у Сімферополі.\nНапередодні іноземна делегація зустрічалась із російським прокурором Криму Наталією Поклонською, повідомлялося про візит голови місії до СІЗО Сімферополя до заступника голови Меджлісу кримськотатарського народу Ахтема Чийгоза, якого судять у «справі 26 лютого». Цього тижня місія відвідала одну із кримських шкіл.


6 прикладів, як інтернет швидко і безповоротно змінив наше життя – Найцікавіший портал уанету\nКухарі розкрили секрети кав’ярень і ресторанів, які легко помітити просто...\nВ англійському селі вже 5 років знаходять пакунки з грошима....\n6 прикладів, як інтернет швидко і безповоротно змінив наше життя\n12 поширень, 2 бали\nСьогодні вже й не можна уявити життя без соцмереж, веселих відео, корисних лайфхаків та фото, які надихають – і все це ми шукаємо в інтернеті.\nЛише оглянувшись назад можна здивуватися і зрозуміти наскільки змінився світ завдяки інтернету, а разом з цим і наше життя.\nЗбільшилася якість і кількість аматорського контенту\nЯкщо ви пам’ятаєте скрипучий звук dial-up-модемів, то і зображень, які вантажилися смужками зверху вниз, не забули. Тоді селфі було невідомим словом, а щоб завантажити зображення в інтернет, треба було витратити не мало часу та нервів.\nЩо вже говорити про відео. Записи були в основному піратськими: з темною картинкою і неякісним звуком, який йшов ніби з іншого приміщення.\nЗараз навіть аматорське відео, зняте ввечері на смартфон, виглядає краще. А на фото низької якості ніхто навіть уваги не зверне – жодних лайків. Тепер треба добре постаратися, щоб звернути на себе увагу.\nЩе на початку/всередині «нульових», щоб завантажити одну пісню у форматі mp3 на пристрій, треба було затратити кілька хвилин. На сайтах переважав текстовий контент: сторінки з великою кількістю графіки відкривалися занадто довго.\nСьогодні важко уявити, що сайт можна вантажити довше кількох секунд, а фільм не можна подивитися просто на сайті. Тепер завантажити відео в full HD з мобільного і зробити його доступним для мільярдів користувачів можна за лічені секунди. Ніхто не терпить повільної швидкості та нудного очікування.\nЯкщо колись у квартирі міг бути тільки один комп’ютер і один мобільний – сьогодні гаджети заполонили все довкола.\nДесятки нових гаджетів з’являються щороку. І усі вони певним чином пов’язані з інтернетом. У 2019 році навіть холодильники та мультиварки стали частиною мережі. Розумна техніка навчилася самостійно обмінюватися даними через інтернет. Наприклад, техніка може завантажити рецепти, замовити продукти в інтернет-магазині або навіть викликати поліцію.\nКращі можливості для навчання і нових хобі\nЗ відеоуроками на YouTube можна навчитися робити все, що тільки захочеш: в’язати, програмувати або ремонтувати холодильник. І найважливіше – за це не потрібно платити.\nА якщо хочеться підійти до цього питання ще серйозніше – то інтернет переповнений людьми, які допоможуть вам у навчанні за гроші. До того ж існують освітні платформи на будь-який смак і бюджет. Відеоуроки, онлайн-воркшопи, вебінари – і все це відпочиваючи на дивані.\nЕра віддаленої роботи та нових професій\nНавіщо проводити час у задушливому офісі, якщо можна просто взяти ноутбук і попрацювати з дому, кав’ярні чи просто під час подорожі? Роботодавців у всьому світі заохочують такий формат роботи. Це вихідного і для них, тому що не потрібно витрачати гроші на оренду офісу, покупку й обслуговування техніки. А ще кава з печивом!\nШвидкий інтернет подарував нам менеджерів онлайн-трафіку, аналітиків даних, веб-аналітиків, SMM-фахівців. Змінився і підхід до праці. Можна не тільки працювати з будь-якої точки світу, але і знаходити замовників в тих часових поясах, які збігаються з вашим біологічним ритмом.\nЩе зовсім нещодавно нашим батькам ледве вдавалося одночасно читати газету і дивитися телевізор. Ми ж переходимо з однієї вкладки браузера на іншу, паралельно слухаємо подкаст і кидаємо погляди на екран мобільного. Ми можемо робити сто справ одночасно: спілкуватися в декількох чатах, ділитися фото в соцмережах, читати новини і т.д.\nСучасна людина не стільки читає, скільки сканує отриману інформацію і виділяє найважливіше. Недолік у цього тільки один: буває дуже складно сконцентруватися.\nгаджети, інтернет, соцмережі, сучасний світ, технології


А буде ще веселіше… | Волинська газета\nА буде ще веселіше…\nПовний текст промови Президента України Володимира Зеленського під час урочистого засідання Верховної Ради України 20 травня 2019 р.\nПрес-служба нового глави держави оприлюднила повний та офіційний текст промови, яку виголосив Володимир Зеленський після прийняття присяги та вступу на посаду Президента України з трибуни парламенту.\nТепер я робитиму все, щоб українці принаймні більше не плакали», – сказав Володимир Зеленський.\nСлід зазначити, що під час виступу неодноразово лунали оплески, а також – деякі репліки.\nНаприклад, очільник Радикальної партії Олег Ляшко дорікнув, що кілька фраз Володимир Олександрович сказав російською мовою (у 2014 р., звертаючись до жителів окупованих Криму та Донбасу, новообраний Президент Петро Порошенко також говорив російською, – авт.). Президент Володимир Зеленський відреагував:\n««Ви продовжуєте ділити людей, пане Ляшко. Українець не в паспорті, він у серці!».\nКрім цього, вже після завершення виступу Володимира Зеленського спікер парламенту Андрій Парубій кинув:\n«Було дуже весело…».\nНа що Володимир Олександрович, озирнувшись на Голову Верховної Ради України і одночасно представника «Народного фронту», який відкрито підтримував кандидата Петра Порошенка, відповів:\n«Нічого, буде ще веселіше…».\nНа фото «Радіо «Свобода»: новообраний Президент України Володимир Зеленський залишає Верховну Раду України.


Важко знайти страву, яке асоціюється зі слов’янською культурою більше, ніж борщ. Це важковимовне для іноземця слово відоме і не вимагає перекладу в більшості країн. Люди чують слово «борщ» і відразу представляють далеку Росію. Правда, в самій Росії частіше вживають словосполучення “український борщ”, і, якщо слідувати історичній об’єктивності, це вірно.\nСвинина, запечена в духовці: цікаві рецепти\nРецепти приготування печінки з фото\nЯк приготувати осетра? Рецепти смачних страв з осетрини\nОвочеве рагу з грибами і кабачками\nБорщ є близьким родичем іншого легендарного слов’янського супу, щів. Однак щі їли переважно в північних і центральних районах Русі, де в достатку росла капуста, а буряк в прохолодному кліматі приживалася неохоче. Зате буряк, українська назва буряків, давав прекрасні врожаї на українському чорноземі. Саме українці стали використовувати його у борщі, а потім суп поширився по всій Русі, Польщі, Прибалтиці, Румунії.\nНе існує точних відомостей, коли був придуманий початковий рецепт класичного українського борщу. Перші згадки про супі відносяться до шістнадцятого століття, він описується в знаменитому Домострої. У Польщі варіація супу під назвою борщак з’явилася лише у вісімнадцятому столітті.\nСперечаються вчені не тільки про датування перших рецептів українського борщу, але й про походження назви. Найбільш правдоподібні і популярні дві версії.\nСлово “борщ” з’явилася на основі двох самостійних старослов’янських слів: «бур» або «бър» (червоний, бурий) і «щь» (кислота). Так стали називати червона від буряка і кислий від свіжої або квашеної капусти суп.\nНазва страви дало рослина борщівник, його листя використовувалися слов’янами в їжу, з них варили юшку, які стали попередниками рецептів українського борщу.\nОфіційних різновидів борщу більше сотні, як правило, їм дають назви місцевості, де вони були придумані. Відмінності стосуються набору продуктів, способів термічної обробки буряка, поєднань видів м’яса. Більш того, у слов’ян вміння варити борщ хороший є неодмінним атрибутом справжньої господині. Часто сімейні рецепти самого смачного українського борщу передаються від матері до доньки через кілька поколінь. У господарок власні секрети приготування і оригінальні інгредієнти, тому кожен борщ є унікальним.\nЩоб упорядкувати таке розмаїття, простіше розділити всі борщі на два типи:\nгарячі борщі, вони готуються, як правило, на м’ясному бульйоні, подаються у гарячому вигляді;\nхолодні борщі, їх варять у жарку пору року на воді, квасі або кефірі, зазвичай без м’яса, подаються в холодному вигляді.\nВідмінні риси справжнього українського борщу – це наваристого, густота, жирність, обов’язкове використання сала на різних етапах готування і, звичайно, класичні пампушки і галушки. Причому на Україні не існує єдиного рецепту цього супу, є багато регіональних варіацій, що володіють своєрідними особливостями.\nУ київському борщі сильно вплив білоруської та російської кухонь, суп, як правило, вариться на яловичому бульйоні, злегка окислюється квасом. Бульйон для львівського борщу вариться з кісток, а потім у нього додають ковбаски чи сосиски. В рецепті смачного українського борщу по-одеськи використовують локшину, рибу, подають його без сметани. Нюансом борщу по-волинськи є попередньо відварена і нашаткована буряк, яку додають в бульйон. У чернігівському варіанті супу використовуються кабачки і часточки кислих яблук. А в рецепті приготування українського борщу по-полтавськи зазначено, що суп повинен варитися на гусячому або качиному бульйоні.\nВідгуки та гідності\nЧому ж український борщ настільки популярний? Відповісти на це питання допомагають відгуки людей на кулінарних форумах і сайтах. До достоїнств борщу відносять:\nпростоту приготування і доступність продуктів;\nзагальну невисоку вартість страви;\nкористь, адже в борщі багато вітамінів і корисних речовин, які наповнюють організм енергією;\nКомбінацій продуктів в борщах дуже багато. Але є набір основних інгредієнтів, які є практично в будь-якому покроковий рецепт українського борщу:\nМ’ясо. Для борщу, якщо це не холодний варіант, використовують якісну свинину, яловичину, індичку, курку, м’ясо гусей і качок, баранину, навіть рибу. Важлива рекомендація при виборі м’яса – воно повинно бути пожирніше, це може бути голяшка, реберця, будь-яке м’ясо на кістках, з якого виходить насичений бульйон. Крім м’яса, в українському борщі обов’язково присутній сало.\nВода. Її якість визначає смак супу. Водопровідна вода своїм хлорованих смаком може поставити хрест на борщі, навіть якщо інші його компоненти якісні. Краще використовувати ключову або колодязну воду, якщо такої немає, то бутильовану або фільтровану.\nОвочі. Буряк – головний овочевий компонент борщу, саме вона надає супу насичений колір і характерний смак. Крім буряка, в борщ додають овочеву піджарку з моркви, цибулі та томатів або томатної пасти. Картопля або свіжу і квашену капусту закладають сирими.\nЗелень і спеції. Зелень неабияк збагачує смак і зовнішній вигляд борщу, порубані пучки яскраво-зелені петрушки і кропу чудово гармонують з бордово-червоним кольором супу. Також в борщ додають горошини запашного і чорного перцю, товчений часник з салом і лавровий лист.\nПро нього треба говорити окремо. Сало використовується практично у всіх українських варіаціях супу. На думку багатьох кулінарів, справжній український борщ немислимий без сала. На ньому підсмажують буряк і заправку, а отримані шкварки, посипавши сіллю і зеленню, подають до столу. Розтерте з зеленню і часником, сало додають в кінці варіння борщу, тим самим надаючи супу аромат і жирність. Вытопленным з сала жиром змащують рум’яні пампушки. Причому зовсім не обов’язково використовувати свіжий продукт, навпаки – досвідчені і дбайливі українські господині часто готують борщ на старому жовтуватому салі, вважаючи, що його незвичайний аромат дає воістину український дух.\nЗапашні, пахнуть часником і свіжою випічкою пампушки створюють з борщем відмінний дует, який може служити символом кулінарної гармонії. Піч їх нескладно, а результат чудовий. Як правило, пампушки роблять з простого дріжджового тіста, замішуючи його на сухих дріжджах, воді, борошна, солі, олії, цукрі. Випечені вироби змащують розтопленим салом з часником і подають разом з борщем.\nОсобливою популярністю користуються рецепти українського борщу з галушками. Їх не можна назвати атрибутом української кухні, галушки широко використовуються в кавказькій, польської, словацької, угорської, російської кухнях. Галушки ліплять з тіста, замішаного на яйцях, води, солі та борошна, іноді в тісто додають варену картоплю. У борщ кладуть їх приблизно за півгодини до його приготування, щоб тісто встигло зваритися. Галушки надають супу оригінальність, ситність, красу.\nРецепти українського борщу не вимагають для приготування якоїсь особливої посуду. Суп можна варити в чавунному казані, металевої каструлі, чавунці або керамічному горщику для печі, навіть в об’ємній гусятниці. На багатті, на плиті, в печі, в мультиварці. Звичайно, від посуду і типу нагріву смак страви змінюється. Борщ, приготовлений на вогнищі, має димні нотки смаку. А суп з мультиварки або печі більш наваристим з-за довгого однорідного томління, ніж суп, зварений на звичайній плиті. Але набагато важливіше дотримуватися основні принципи приготування борщу, які в цілому єдині для всіх варіантів цього супу.\nОсновні принципи і особливості приготування\nІснує усталений алгоритм приготування борщу, освоївши який, можна зварити суп з будь-якого рецепту. Потрібно просто послідовно виконувати етап за етапом, пам’ятаючи, що кожен з них впливає на кінцевий результат.\nБульйон. Густий, насичений бульйон – фундамент будь-якого борщу. У холодну якісну воду кладеться помытое м’ясо або кістки. Вода доводиться до кипіння, в цей момент з бульйону потрібно ретельно виловлювати пінку з згорнутого м’ясного білка. Деякі роблять простіше, вони просто виливають всю воду, м’ясо миють і варять бульйон на новій воді. Разом з м’ясом у воду кладуть моркву, цибулину, корінь петрушки і пастернаку. Кістковий бульйон вариться протягом чотирьох–шести годин, м’ясної — протягом двох-трьох годин.\nБуряк. У рецептах справжнього українського борщу буряк часто готують окремо від інших овочів. Її пасерують в маслі або салі, попередньо запікають у духовці, відварюють або навіть кладуть в суп сирої. Але частіше все-таки буряки пасерують на салі. Причому, щоб вона зберегла колір, її злегка збризкують оцтом.\nПіджарка. Терту або порізану соломкою моркву і нашатковану цибулю також смажать на салі або на маслі, потім додають подрібнені помідори або томатну пасту, яка надає супу кислуватий смак і більш насичений колір. У деяких рецептах українського борщу в піджарки присутній болгарський перець.\nОвочі. У готовий бульйон приблизно за тридцять–сорок хвилин до приготування борщу кладеться картопля, порізана соломкою або кубиками. Через десять хвилин у посуд додається нашаткована свіжа або квашена капуста. Ці десять хвилин, щоб картопля зварилася, якщо її кинути після капусти, то вона від кислоти твердне. Слідом за капустою, через десять-п’ятнадцять хвилин, закладається буряк і овочева піджарка.\nСпеції, сало і часник. Спеції кладуть в борщ за п’ять хвилин до його приготування. Мелене сало з часником і нарубана зелень – за дві хвилини до вимкнення вогню. Суп не слід подавати відразу, його потрібно укутати в рушник або поставити в піч на півгодини-годину, щоб він потомился, дійшов. І лише після цього нести на стіл.\nБорщ дуже гарний сам по собі, але все одно він заслуговує особливої подачі. Можна розлити його по порційних тарілках, а можна поставити на стіл в окремій супниці, з якої наливати по тарілках. Борщ подається з пампушками і хлібом, салом і залишилися шкварками, кожна порція присмачується сметаною і зеленню. Потрібно пам’ятати, що борщ, як і борщ, смачніше на наступний день, після того як він гарненько настоїться. Однак не слід зберігати його більше трьох діб.\nКласичний український борщ: покроковий рецепт\nЯловичина на кістці – 500 грам.\nБуряк – 1 великий або 2 середніх.\nКапуста – 200 грам.\nЦибуля – 2 середніх головки.\nКартопля – 3-4 середніх бульби.\nТоматна паста чи помідори – 2 столові ложки або 3 штуки.\nСало – 100 грам.\nСвіжі петрушка і кріп – по 50 грам.\nМ’ясо ретельно помити, перед цим, якщо потрібно, повільно розморозити до кімнатної температури. Хоча борщ краще варити з свіжої яловичини.\nУ каструлю і казан налити воду, покласти в неї одну головку цибулі.\nВоду швидко довести до кипіння і акуратно виловити всю піну, яка утворюється при згортанні м’ясного білка.\nВарити бульйон на повільному вогні приблизно дві години при закритій кришці.\nЗа цей час підготувати буряк і овочеву піджарку. На одній сковороді в невеликій кількості олії витопити половину сала, отримані шкварки покласти в окрему тарілку, поперчити і присолити.\nНа витопленому жирі приблизно п’ять хвилин, помішуючи, обсмажити натерту або порізану соломкою буряк.\nНа іншій сковороді смажити п’ять хвилин нашатковану цибулю і терту моркву, потім додати піджарку подрібнені помідори або томатну пасту, ополоник бульйону і тушкувати три-п’ять хвилин. Піджарка готова.\nЗ бульйону вийняти м’ясо, відокремити його від кісток, нарізати на порційні шматки і повернути назад в каструлю.\nПосолити бульйон і покласти в нього нарізану досить великими шматками картоплю. Варити десять хвилин.\nСлідом в каструлю висипати тонко нашатковану білокачанну капусту. Варити десять хвилин.\nПокласти в бульйон піджарку і буряк. Варити десять хвилин.\nДодати нарубану зелень, лавровий лист, чорний перець і заправку з перетертого між собою сала, крупної солі і роздавленого або рубаного часнику. Варити п’ять хвилин, а потім зняти каструлю з вогню.\nДати супу настоятися хоча б півгодини, краще довше. Подавати з часниковими пампушками, сметаною, свіжою зеленню і шкварками.\nХолодний український борщ: покроковий рецепт\nВода – 1.5 літра.\nКартопля – 3-4 бульби.\nОгірки свіжі – 2-3 штуки.\nЗелену цибулю і кріп – за смаком.\nОцет, гірчицю, тертий хрін, цукор – по 1 чайній ложці.\nБуряк помити, почистити, натерти або нарізати тонкою соломкою, покласти в каструлю з водою.\nВоду довести до кипіння, зменшити вогонь, додати сіль і оцет, який допомагає буряках зберегти колір.\nВарити буряк приблизно півгодини до готовності, після чого зняти каструлю з вогню, заправити гірчицею, цукром, тертим хріном і залишити остигати.\nОхолоджений буряковий відвар розлити по порційним глибоких тарілках, додати нарізані однаковими кубиками свіжі огірки, відварені яйця і картоплю, порізану зелень.\nПодавати в холодному вигляді зі сметаною.\nКурка в томатному соусі: докладний опис оригінальних рецептів\nЗакваска для житнього хліба: інгредієнти і рецепт приготування


ТОП-3 пріоритети Уряду на 2019 рік для розвитку експорту - European Business Association\nТОП-3 пріоритети Уряду на 2019 рік для розвитку експорту\nЗапуск роботи Експортно-кредитного агентства, затвердження крос-секторальних експортних стратегій та підготовка до участі України в «ЕКСПО-2020» у Дубаї виділено Урядом ТОП-3 ключовими заходами на 2019 рік задля розвитку експорту, зокрема, в ІТ-індустрії. Це було погоджено 1 квітня на третьому засідання Ради з міжнародної торгівлі під головування Першого віце-премєр-міністр України Степана Кубіва. Від Європейської Бізнес Асоціації у заході взяла участь заступник директора, Світлана Михайловська. Так, створення Експортно-кредитного агентства було затверджене ще 7 лютого минулого року (постанова №65 07.02.2018). Проте, агентство досі не запрацювало через нестачу фінансування. Водночас, його створення є важливим в цілому для країни, адже кінцевою ціллю роботи агентства є поступове перетворення України з сировинного експортера до експортера сучасних, високотехнічних товарів і послуг, які, здебільшого виробляють стартапи, але не завжди мають достатньо ресурсів на їх промоцію на міжнародній арені. Світлана Михайловська. Заступник директора з представництва інтересів компаній - членів. IT індустрія, зокрема, є тим сектором, що сприяє розвитку інновацій, модернізації й створенню високої доданої вартості. А це надзвичайно важливо для просування України як активного гравця на світових ринках. У нас є що показати світу, але важливо підтримувати проекти, які дійсно прагнуть цього. І агентство має частково забезпечити механізм такої підтримки. Тож, першочергово, підтримку буде надано саме для українських компаній, особливо ІТ-стартапів, щоб вони мали можливість конкурувати на зовнішніх ринках. За даними Startup Ranking, в Україні налічується 241 стартап (в Естонії, наприклад, 164, Новій Зеландії – 158, Литві – 117 тощо). Підтримка буде здійснюватися шляхом захисту від ризику фінансових втрат, страхування та перестрахування експортних кредитів, наданих банками українському експортеру. Як вже йшлося, агентство має бути зареєстроване у формі ПАТ, а статутний капітал у розмірі 200 млн.грн забезпечуватиметься державою. Євгенія Лугановська. Менеджер ІТ комітету Європейської Бізнес Асоціації. До прикладу, якщо український стартап мав іноземного партнера, котрий за певних умов не зміг виконати взяті зобов’язання, стартап може звернутись до агентства та отримати підтримку на суму, яку мав забезпечити партнер. Якщо стартап шукає іноземного партнера, агентство зможе допомогти в цьому. Проте, надання грантів, прямих кредитів не передбачається. Про затвердження та імплементацію крос-секторальних експортних стратегій бізнес говорить вже майже рік. Вони передбачають створення чіткого плану дій для збільшення експорту ІТ продуктів. Наразі існує драфт Стратегій, який у березні було представлено в провідних навчальних закладах США та стартап-акселераторі Bootup Ventures, який акумулював вже більше $400 млн. для 120+ стартапів по всьому світу. На поточний рік заплановані зміни у законодавстві та створення нових нормативно-правових актів. Серед них, важливим аспектами є посилення захисту прав інтелектуальної власності в Україні, до прикладу, надання можливості зареєструвати право в електронній формі; оприлюднення електронного Реєстру, де можна буде знайти інформацію про автора і назву ІТ продукту, кількість виданих контрольних марок (патентів) упродовж 3-х днів після подачі тощо (наразі така інформація доступна лише за запитом до Мінекономрозвитку). Крім того, гармонізація законодавства України та ЄС з питань електронної комерції, до прикладу, взаємне визнання електронних підписів, врегулювання проблем з електронними закупівлями та електронними аукціонами тощо. І третій важливий аспект – участь в «ЕКСПО-2020» у Дубаї, де Україна буде мати свій павільйон. «ЕКСПО-2020» - масштабна шестимісячна міжнародна виставка, яка є символом індустріалізації та майданчиком для інноваційних досягнень. Вона проходить кожні 5 років. Участь у виставці підтвердили 70 країн. Наразі в Україні вже затверджена Концепція національного павільйону (площею 1035,03 м2 та вартістю $5,5 млн). Участь допоможе Україні розказати про свої продукти та проекти, презентувати потенціал, продемонструвати, що українське ІТ – достойний гравець на міжнародному ринку з велики можливостями для розвитку. Адже минулого року обсяги експорту ІТ-послуг збільшилися на $283,4 млн та склали $2 млрд. ІТ становило 4% ВВП, і враховуючи темпи розвитку, очікується, що до 2025 частка ВВП подвоїться – до 8%. Тож, сподіваємось, цього року анонсовані плани буде виконано, що допоможе нарощувати експортний потенціал, зокрема, українського ІТ-сфери.\nЗапуск роботи Експортно-кредитного агентства, затвердження крос-секторальних експортних стратегій та підготовка до участі України в «ЕКСПО-2020» у Дубаї виділено Урядом ТОП-3 ключовими заходами на 2019 рік задля розвитку експорту, зокрема, в ІТ-індустрії. Це було погоджено 1 квітня на третьому засідання Ради з міжнародної торгівлі під головування Першого віце-прем’єр-міністр України Степана Кубіва. Від Європейської Бізнес Асоціації у заході взяла участь заступник директора, Світлана Михайловська.\nТак, створення Експортно-кредитного агентства було затверджене ще 7 лютого минулого року (постанова №65 07.02.2018). Проте, агентство досі не запрацювало через нестачу фінансування. Водночас, його створення є важливим в цілому для країни, адже кінцевою ціллю роботи агентства є поступове перетворення України з сировинного експортера до експортера сучасних, високотехнічних товарів і послуг, які, здебільшого виробляють стартапи, але не завжди мають достатньо ресурсів на їх промоцію на міжнародній арені.\nСвітлана Михайловська Заступник директора з представництва інтересів компаній - членів\nIT індустрія, зокрема, є тим сектором, що сприяє розвитку інновацій, модернізації й створенню високої доданої вартості. А це надзвичайно важливо для просування України як активного гравця на світових ринках. У нас є що показати світу, але важливо підтримувати проекти, які дійсно прагнуть цього. І агентство має частково забезпечити механізм такої підтримки.\nТож, першочергово, підтримку буде надано саме для українських компаній, особливо ІТ-стартапів, щоб вони мали можливість конкурувати на зовнішніх ринках. За даними Startup Ranking, в Україні налічується 241 стартап (в Естонії, наприклад, 164, Новій Зеландії – 158, Литві – 117 тощо). Підтримка буде здійснюватися шляхом захисту від ризику фінансових втрат, страхування та перестрахування експортних кредитів, наданих банками українському експортеру. Як вже йшлося, агентство має бути зареєстроване у формі ПАТ, а статутний капітал у розмірі 200 млн.грн забезпечуватиметься державою.\nЄвгенія Лугановська Менеджер ІТ комітету Європейської Бізнес Асоціації\nДо прикладу, якщо український стартап мав іноземного партнера, котрий за певних умов не зміг виконати взяті зобов’язання, стартап може звернутись до агентства та отримати підтримку на суму, яку мав забезпечити партнер. Якщо стартап шукає іноземного партнера, агентство зможе допомогти в цьому. Проте, надання грантів, прямих кредитів не передбачається.\nПро затвердження та імплементацію крос-секторальних експортних стратегій бізнес говорить вже майже рік. Вони передбачають створення чіткого плану дій для збільшення експорту ІТ продуктів.\nНаразі існує драфт Стратегій, який у березні було представлено в провідних навчальних закладах США та стартап-акселераторі Bootup Ventures, який акумулював вже більше $400 млн. для 120+ стартапів по всьому світу. На поточний рік заплановані зміни у законодавстві та створення нових нормативно-правових актів. Серед них, важливим аспектами є посилення захисту прав інтелектуальної власності в Україні, до прикладу, надання можливості зареєструвати право в електронній формі; оприлюднення електронного Реєстру, де можна буде знайти інформацію про автора і назву ІТ продукту, кількість виданих контрольних марок (патентів) упродовж 3-х днів після подачі тощо (наразі така інформація доступна лише за запитом до Мінекономрозвитку). Крім того, гармонізація законодавства України та ЄС з питань електронної комерції, до прикладу, взаємне визнання електронних підписів, врегулювання проблем з електронними закупівлями та електронними аукціонами тощо.\nІ третій важливий аспект – участь в «ЕКСПО-2020» у Дубаї, де Україна буде мати свій павільйон. «ЕКСПО-2020» – масштабна шестимісячна міжнародна виставка, яка є символом індустріалізації та майданчиком для інноваційних досягнень. Вона проходить кожні 5 років. Участь у виставці підтвердили 70 країн. Наразі в Україні вже затверджена Концепція національного павільйону (площею 1035,03 м2 та вартістю $5,5 млн). Участь допоможе Україні розказати про свої продукти та проекти, презентувати потенціал, продемонструвати, що українське ІТ – достойний гравець на міжнародному ринку з велики можливостями для розвитку. Адже минулого року обсяги експорту ІТ-послуг збільшилися на $283,4 млн та склали $2 млрд. ІТ становило 4% ВВП, і враховуючи темпи розвитку, очікується, що до 2025 частка ВВП подвоїться – до 8%.\nТож, сподіваємось, цього року анонсовані плани буде виконано, що допоможе нарощувати експортний потенціал, зокрема, українського ІТ-сфери.


«Автомайданівці» зробили офіційну заяву у зв’язку з відставкою глави Нацполіції України\nОпубліковано: 16 Листопада о 12:15 28\nВО «Автомайдан» зробила офіційну заяву у зв’язку з відставкою глави Національної поліції України Хатії Деконаїдзе.\nАктивісти вимагають відставки міністра внутрішніх справ Арсена Авакова й призначення на цю посаду не політика, не олігарха, не «досвідченого» силовика, а зовнішнього професіонала, який зможе завершити розпочату Хатією Деканоїдзе реформу.\n«З відставкою Хатії Деканаїдзе померла остання надія на продовження реформ Нацполіції, – йдеться на сторінці «автомайданівців» у Фейсбуці. – Констатуємо беззаперечний факт: Арсен Аваков, який обіймає свою посаду найдовше в Кабміні, не тільки повністю провалив головне завдання – реформу й очищення від корупції відомства, а й зробив усе, щоб цю реформу заблокувати і зберегти стару корумповану систему. Розподіляючи бюджет, міністр внутрішніх справ має сильний інструмент тиску на главу Нацполіції. Таким чином, Аваков забезпечив собі призначення на ключові посади в Нацполіції некомпетентних, але вірних йому людей, руками яких зараз і відбувається відродження та цементування старої корумпованої системи, а саме: провал атестації шляхом створення кишенькових комісій Авакова, переведення на нові посади тисяч корумпованих даївців і бійців Беркута (навіть тих, хто під слідством у справах Майдану), блокування фінансування наступних кроків реформи Нацполіції, а також призначення на керівні посади «свіжої крові» з патрульної поліції та натомість продавлювання призначення на посади начальників УВС некомпетентних та корумпованих екс-міліціонерів, які не пройшли атестацію і навіть відвертих сепаратистів, як то Шевцов».\n«Автомайдан» закликає парламентську коаліцію негайно розпочати консультації щодо кандидатури нового міністра внутрішніх справ і обрати на цю посаду не політика, не олігарха, не «досвідченого» силовика, а зовнішнього професіонала, який зможе завершити розпочату Хатією Деканоїдзе реформу. В іншому ж випадку, «Автомайдан» проведе всеукраїнський збір у Києві і оголосить будівлю міністерства, що на вулиці Богомольця, територією без Авакова.\nНагадаємо, 14 листопада глава Національної поліції України Хатія Деконаїдзе заявила про відставку, пояснивши цей крок тим, що зробила все, що могла. За рік Деканоїдзе стала обличчям перетворення старої «ментівської» системи на нормальну, цивілізовану правоохоронну службу. «На жаль, моїх повноважень і волі було недостатньо для різких змін. Моя функція виконана, у зв’язку з чим я заявляю про свою відставку», – підсумувала Деканоїдзе.\nПозначки: Автомайдан, відставка, поліція, Хатія Деконаїдзе\nБогдан Юлик: «Наші головні завдання у 2019 році — будівництво об’їзної Тернополя та відновлення траси до Карпат»\nКоли сморід — не від сміття…\nНове відділення «Укрпошти» — на вул. Тарнавського!