Home / Слово до вчителя\nPosted Жов 7 2013 in Аналітика, Влада, Краяни, Соціум with 1 Comment\nРоздуми з нагоди Дня працівника освіти\nЯк учитель у третьому поколінні я пізнавала освітянські реалії протягом усього свого життя. Спочатку на прикладі своїх батьків, бабусі та дідуся, які були вчителями. Згодом, здобуваючи власний досвід, як учитель, завуч, директор школи, працівник системи управління освітою. Зрештою, і нині, як голові парламентського Комітету з питань науки та освіти, мені доводиться щодня мати справу з досягненнями та проблемами українського вчителя.\nУ парадних промовах можновладці люблять цитувати Івана Франка: “Школа вчителем стоїть”. Але реально держава недооцінює й експлуатує вчителя. Учителі відповідають на це мовчазною фрустрацією та відчуженням від впливу на суспільні процеси. Втрачено традицію українського вчительства бути рушійною суспільною силою.\nУчительська спільнота має повернути собі те, що їй належить за правом, — повагу, фактичну, а не фіктивну суб’єктність не лише у процесі формування освітньої політики, а у формуванні і розвитку Української держави.\nНове самоусвідомлення слід розпочати з переосмислення ролі вчителя в українській освіті і українському суспільстві.\nЧому вигорають професіонали в освіті?\nУкраїнський учитель постійно перебуває під тиском, у стані стресу.\nСтрес перший — через мізерне державне фінансування освіти освітянин постійно змушений просити. Учитель просить батьків поміняти вікна у школі, пофарбувати парти, відремонтувати класну кімнату і т. д. Директор стоїть із простягненою рукою перед місцевим відділом освіти. Регіональне управління освіти йде на поклін у міністерство.\nСтрес другий — безперервні “реформи”, які часто-густо суперечать одна одній. Зазвичай для вчителя вони несуть лише збільшення кількості паперів, які треба переписувати, та спонукають закуповувати за власні кошти нові навчальні посібники.\nСтрес третій настає щомісяця під час отримання заробітної плати, коли постає питання, як за ці кошти забезпечити свою сім’ю. Учитель змушений заробляти додатково. У великому місті — це репетиторство, у селі — робота на присадибній ділянці. Не залишається вдосталь часу на самовдосконалення та самовідновлення.\nКожному вчителю за покликанням відоме чудове почуття, з яким ти йдеш до класу, сповнений сил та енергії, щоб запалити у дітей прагнення вчитися і побачити особливе світло в їхніх очах, спостерігаючи велику таємницю пізнання.\nЩоб це відчуття підтримувати, необхідне постійне підживлення педагогічної майстерності, а також відновлення духовних та фізичних сил. Проте коли вчитель безперервно думає про побутові негаразди, мусить весь час “випрошувати”, відчуває несвободу, то позитивна вчительська енергія зникає. Це дуже негативно позначається на якості навчання. Учитель із наставника і натхненника перетворюється на звичайного передавача знань. В українських умовах під загрозою такого професійного вигорання опиняється більшість учителів.\nЧому сьогодні у професію не йдуть найкращі?\nНайбільшого успіху досягають освітні системи в країнах, де вчительський фах обирають ті, хто має хист до цієї професії, хто любить дітей і взаємодію з людьми, хто прагне працювати на благо громади і суспільства. Наприклад, фіни кажуть: “Якщо ти хочеш змінити світ, обирай професію вчителя”.\nУкраїна — не виняток, що стосується мотивації професійного вибору більшості вчителів, але виняток за ставленням держави до них. При навантаженні 720 годин на рік, Українська держава платить своєму вчителю 3,6 тис. дол. на рік. Для прикладу, Фінляндія при навантаженні 550 годин платить понад 40 тис. дол.\nСистема не стимулює вчителя зростати професійно. Здобувши повну вищу освіту, часто маючи свою власну сім’ю, молодий учитель на старті кар’єри отримує 9-й розряд тарифної сітки з посадовим окладом 1474 грн. Тобто на “цілих” 327 грн більше, ніж мінімальна зарплата, яку отримує в тій самій школі технічний працівник без вищої освіти. За 12 років, пройшовши через три атестації, вчитель може збільшити базову ставку на… 332 грн. Якщо родина складається з двох учителів, та ще з дітьми, то вона опиняється на межі виживання. Навіть коли цим людям подобається професія, хтось із них буде змушений залишити школу заради більшого заробітку. Ось чому молоді талановиті люди остерігаються професії вчителя в українських умовах.\nЧому влада принижує вчителя?\nУ нашій країні постать учителя споконвіку була центральною для збереження культурного коду в часи лихоліть та різних політичних режимів.\nНинішня українська система освіти, незважаючи на всі “реформи”, живе і працює саме завдяки вчителям, які, попри помилки влади, зайву політизацію і надмірну бюрократизацію, навчають дітей, допомагають їм досягати успіху, несуть справжні цінності.\nАле влада послідовно перекручує роль українського вчителя. Сьогодні освітянський корпус хочуть перетворити з хребта суспільства на лакея влади. Владі не потрібен вільний учитель, бо лише він може виховати вільного громадянина. А вільного, здатного критично мислити, громадянина ця влада побоюється. Їй потрібен слухняний, некритичний споживач, сіра маса. Ось і намагається Міносвіти всіляко обмежити можливості для педагогічної свободи вчителів, поставити вчителів та керівників навчальних закладів у позицію прохачів.\nЧи може виховати вільного громадянина невільний учитель — учитель, який зусібіч оточений усілякими обмеженнями; учитель, який, висловлюючи власну думку, ризикує втратити місце праці; вчитель, якого можна примусити виконувати роботу, не пов’язану з посадовими обов’язками, навіть іти на мітинг не за переконаннями, а тому, що “згори” примусили?\nЯкщо ми у системі освіти хочемо виховувати гідних громадян, то маємо забезпечити гідне становище вчителя.\nТри сходинки до свободи вчителя\nПитання зарплати — не єдине і не головне для людей, котрі обирають учительську професію. Не менш важливим є чинник суспільного визнання та збереження відчуття власної гідності.\nМало — підвищити зарплату, поставити обладнання і провести інтернет (хоча сьогодні й це не робиться належним чином). Школа повинна давати вчителю можливість реалізуватися не лише як фахівцю, а й як активному громадянину, котрий прагне зробити щось для своєї громади та країни.\nАби вивільнити величезний креативний потенціал українського вчительства, треба здійснити три кроки.\nПерший — підвищення соціального статусу вчителя. Якщо ми орієнтуємося на європейську спільноту, освітяни за рівнем доходів і соціальним статусом мають належати до середнього класу. Перша каденція українського парламенту усвідомлювала це. Народні депутати Верховної Ради першого скликання заклали до статті 57 Закону “Про освіту” норму, згідно з якою посадовий оклад вчителя має бути не нижчим від рівня середньої заробітної плати у промисловості. Тепер ця норма вилучена з законодавства. Ми внесли законопроект, яким пропонується повернути зазначені державні гарантії для освітян.\nЗа оцінками Міністерства фінансів, на реалізацію цієї норми бракує 58 млрд грн. Звісно, неможливо одномоментно збільшити бюджет на таку суму. Необхідно розробити чітку програму визначеної тривалості поступового підвищення оплати праці і досягнення визначеного законодавством рівня. Ця програма має супроводжуватися підвищенням рівня кваліфікації педагогічних працівників. Високий рівень кваліфікації і тривалість професійного досвіду має істотно впливати на рівень оплати праці. Тоді в освітян буде реальна мотивація працювати над розвитком своєї професійної майстерності.\nДругий — модернізація системи професійної підготовки та підвищення кваліфікації. Педагогічна освіта має стати найбільш модерною освітою. Вона покликана випереджати час, проектувати майбутнє, застосовувати найсучасніші педагогічні технології.\nСучасна педагогічна освіта має бути спрямована на нову роль учителя в інформаційному суспільстві. Вчитель уже не може бути виключно передавачем масиву знань, а повинен стати лідером, який надихає до пізнання, вчить шукати інформацію, класифікувати її, критично аналізувати. Учитель має бути здатним творити систему цінностей учнів, утверджувати ці цінності власним прикладом.\nНа жаль, сьогодні випускники наших університетів — молоді вчителі — самі практично не володіють тими компетентностями, які мають сформувати в учня.\nОсобливістю професії вчителя є те, що впродовж усієї своєї кар’єри він повинен безперервно розвиватися та вдосконалюватися. Необхідною передумовою професійного зростання є взаємна підтримка вчителів та обмін професійним досвідом. Школа в цілому має стати професійною спільнотою, яка навчається.\nПроте чинна система підвищення кваліфікації значною мірою перетворилася на формальність, яка дозволяє пройти чергову атестацію, а не спрямована на справжній професійний розвиток.\nПідвищенням кваліфікації вчителів займаються обласні інститути післядипломної освіти. Вчителі зобов’язані там проходити курси підвищення кваліфікації. У них практично немає вибору — де й чого саме навчатися. З іншого боку, інститути післядипломної освіти не мають особливої мотивації до розширення пропозиції курсів та підвищенні їх якості, бо фінансування від цього не залежить, а визначений учительський контингент обов’язково до них прийде.\nНеобхідно дати вчителю вибір — де і які курси проходити. Так зробила Польща. Наші західні сусіди демонополізували ринок післядипломної освіти. Там кошти на професійну підготовку вчителів виділяються школам, а вчитель сам вирішує, які курси в якій установі прослухати. Це привело до конкуренції між закладами підвищення кваліфікації, а отже до зростання багатоманітності та якості курсів. Держава надає ліцензії й акредитує такі заклади.\nТретій — свобода професійної реалізації вчителя. Сьогодні влада намагається контролювати кожен рух учителя. Недавнє вересневе нововведення — заборона використовувати навчальні посібники для 1-х, 2-х і 5-х класів, виданих до 2012 року. Важко знайти розумні аргументи для такого рішення. Чому вчитель не може використовувати цілком придатні, на його думку, збірники диктантів, задачники або хрестоматії, які також мають гриф МОН, але видані раніше? Напрошується висновок, що мета цього рішення — меркантильна: примусити закуповувати нові посібники, випущені наближеними до керівництва МОНу видавництвами, які виграли тендер на друкування підручників за новими освітніми стандартами. Ця “новація” демонструє рівень свободи українського вчителя.\nУ провідних освітніх системах держава значно більше довіряє вчителю. Модель має такий вигляд. Центральні органи влади творять освітню політику, затверджують державні освітні стандарти у вигляді навчальних результатів, яких необхідно досягти. Місцеві управління освіти відповідають за створення умов для викладання та навчання. А вчитель вирішує, як будуватиме навчальну програму, щоб досягти визначених державою результатів, якими методиками користуватиметься, які підручники обиратиме, де підвищуватиме свою кваліфікацію.\nЧи готові українські вчителі до такого рівня педагогічної свободи? Упевнена, що готові. А для тих, хто не готовий, можна розробити кращі зразки навчальних програм і стимулювати їх учитися.\nГідність починається із самоповаги\nУ тому чи іншому вигляді всі ці ідеї обговорюються або вже імплементуються в системах освіти різних країн. Ми маємо славні освітянські традиції, які слід зберігати, і водночас — величезну кількість кращих зарубіжних практик, які можемо застосовувати.\nАле втілити це можливо лише з допомогою потужного вчительства. Проте ми мусимо усвідомлювати, що влада не зацікавлена отримати потужну суспільну силу, якою можуть стати освітяни. Їй зручніше розглядати їх як “адмінресурс” .\nОсвітянська спільнота повинна сама стати критичним голосом у формуванні освітньої політики в інтересах учителів, учнів, батьків та суспільства загалом.\nРозумію аргументацію багатьох освітян, що в нинішніх обставинах говорити правду вголос небезпечно. Але ніхто не може завадити нам критично думати, проектувати зміни, обговорювати їх у громаді, просувати в соціальних мережах, у ЗМІ, навіть у коментарях під цією статтею на сайті DT.UA.\nНам треба хоча б для себе відверто відповісти на три базових запитання щодо майбутнього освіти в Україні:\n1. Чи готові ми до справжніх змін, до більшої свободи і до більшої відповідальності?\n2. Чи готові ми вчитися, працювати в атмосфері творчості, постійного виклику, прагнення до успіху?\n3. Чи готові ми боротися за власні права, брати участь у житті громади, нести почесну суспільну місію?\nПереконана, що переважна більшість українських освітян можуть на ці запитання дати ствердну гідну відповідь. Бо в цьому наш обов’язок перед минулими і перед прийдешніми поколіннями.\nЛілія Гриневич, Дзеркало тижня\nTags: Влада, Освіта, Політика, Україна Категорії: Аналітика, Влада, Краяни, Соціум\nЯк можна поважати вчителя який знає набагато менше за учня і ще не хоче цього визнати?


Фіксація тварин (реферат) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nФіксація тварин (реферат)\tadmin\nБудь-яке дослідження, маніпуляція або оперативне втручання вимагають\nпопередньої фіксації тварини. Способи її різноманітні. Застосування того\nчи іншого залежить від виду тварини, її віку, сили, темпераменту,\nзагального стану, вдачі, особливостей реакції на зовнішні подразнення,\nхарактеру ма-ніпуляції або оперативного втручання, методу знеболювання й\nвід багатьох інших чинників. Але всі вони спрямовані на досягнення трьох\nосновних цілей: 1) надати тварині положення, що забезпечить хірургові та\nйого помічникам вільний і безпечний доступ до ділянки тіла, на якій\nвиконуватимуть маніпуляцію; 2) обмежити захисні рухи тварини під час\nманіпуляції, створивши цим самим нормальні умови для необхідного\nвтручання; 3) усунути можливість заподіяння травм як самій тварині, так\nі хірургові чи його помічникам під час фіксації та після неї. Обираючи\nспосіб фіксації, слід враховувати індивідуальні особливості кожної\nтварини (її звички, характер). Особини з легко збудливим і слабким типом\nнервової системи надто чутливі до грубого поводження, яке супроводжує\nдеякі прийоми фіксації, що позначається на загальному стані організму і\nрезультатах важких операцій. Тому таким тваринам обов’язково потрібно\nвводити заспокійливі (нейролептичні) речовини. Важко фіксувати великих,\nноровливих тварин. Їм перед фіксацією також необхідно вводити\nнейролептичні засоби. У практиці застосовують два способи фіксації — у\nстоячому та лежачому положеннях. Під час клінічних досліджень,\nнескладних маніпуляцій тварин найчастіше фіксують у стоячому положенні.\nНейролептоналгезія, місцеве знеболювання або поєднаний поверхневий\nнаркоз дають змогу значну кількість операцій виконувати на тварині, що\nстоїть. Тому не слід застосовувати повалення, коли в цьому немає\nпотреби. Дрібних тварин майже завжди оперують у лежачому положенні. У\nстоячому положенні тварин фіксують за допомогою мотузок біля стовпа,\nконов’язі, у спеціальному станку тощо. У лежачому положенні фіксують:\nякщо операція складна, тварина норовлива або якщо їй треба надати\nпевного положення. Існує два способи фіксації у лежачому положенні —\nповалення на операційному столі. Оскільки фіксація в лежачому положенні\n— це насильницька і часто груба дія, то при поваленні великих тварин\nвона пов’язана з ризиком травмування тварини. До них належать переломи\nкісток, розриви внутрішніх органів, потертості шкіри, садна, рани тощо.\nЦе становить особливу небезпеку як для тварини, так і для людини, адже\nможе спричинити не лише травми, а й загибель. Тому для попередження\nтравматизму тварин треба валити на рівний земляний майданчик без\nсторонніх предметів, покритий невисокою травою. За 10–16 годин до цієї\nоперації великих тварин не годують, обмежують або зовсім відміняють\nпоїння. Для фіксації застосовують міцні м’які довгі мотузки. Перед\nфіксацією коней розковують. Застосовуючи різні способи фіксації тварин,\nслід дбати про те, щоб не спричинити небажаних наслідків (травм тощо). Фіксація коней\nдних операцій. Бажано взагалі обмежувати застосування больових прийомів\nфіксації, адже будь-який біль небезпечний для кори головного мозку.\nНедоцільно застосовувати больові прийоми для визначення ступеня\nболючості тієї чи іншої ділянки тіла тварини. Щелепи в розведеному стані\nфіксують зівником або руками з одночасним відведенням язика вбік.\nВитягати язик із ротової порожнини й утримувати його зручно фіксатором\nязика Васильєва. Фіксація грудних кінцівок. Під час деяких досліджень (у\nділянці тазових кінцівок) і малих операцій фіксують грудну кінцівку, щоб\nтварина не вдарила тазовою. Грудну кінцівку з обстежуваного боку\nпіднімають, згинають у зап’ястковому суглобі й утримують рукою. Голова\nтварини має бути піднята якомога вище. Щоб підняти грудну кінцівку, один\nпомічник фіксує тварину за голову, а другий стає спиною до голови коня\nпоруч з його плечовим поясом і кладе одну руку на тулуб позаду лопатки,\nдругою, погладжуючи кінцівку зверху вниз, бере її за путо і різким\nпоштовхом свого плеча на лопатку переносить центр ваги тіла тварини на\nпротилежну кінцівку. Одночасно він піднімає кінцівку, згинає її в\nкарпальному суглобі й утримує обома руками так, щоб зігнута кінцівка\nбула паралельною до підлоги. Є й інший спосіб. За ним на путову ділянку\nгрудної кінцівки надівають путовий ремінь або петлю з мотузки. Після\nцього до кільця прив’язують довгу мотузку, перекидають її через спину й\nобводять навколо грудної клітки. Вільний кінець мотузки утримує\nпомічник, який стоїть з протилежного боку. Один чоловік піднімає\nкінцівку й згинає її в карпальному суглобі, а помічник у цей час натягує\nмотузку й утримує кінцівку піднятою. Коли тварина дуже непокоїться, а\nтакож коли минула потреба у фіксації, помічник повільно опускає мотузку,\nі тварина спирається на кінцівку. Щоб тварина не вдарила грудною\nкінцівкою, обидві грудні кінцівки можна спутати короткою мотузкою в\nділянці пута. Кінцівку, зігнуту в карпальному суглобі, можна зафіксувати\nв такому положенні вісьмома подібними турами бинта або мотузки, який\nнакладають на передпліччя й путо. Щоб обмежити рухи грудної кінцівки,\nпетлю накладають на передпліччя. Мотузку, що утворює цю петлю,\nприкріплюють до середнього кільця попруги. Підняту кінцівку тварини не\nслід ставити на коліно або на якийсь інший предмет, щоб не дати тварині\nчетвертої точки опори та можливості вдарити тазовою кінцівкою! Не слід\nтакож кінець мотузки, обведений навколо грудної стінки, прив’язувати до\nякихось предметів, оскільки за раптового падіння коня підняту кінцівку\nне можна буде швидко звільнити, що може призвести до травми! Фіксація\nінохідців підняттям грудної кінцівки не буде ефективною, адже центр ваги\nв них розміщений по паралелі! Фіксація тазових кінцівок, що спираються.\nНа путову ділянку обох тазових кінцівок надівають путові ремені або\nпетлі з мотузки з прив’язаними до них довгими мотузками. Вільні кінці\nмотузок проводять між грудними кінцівками і зав’язують на холці. Для\nнадійнішої фіксації роблять по-іншому. Перш ніж вільні кінці мотузок,\nпропущені між грудними кінцівками, зав’язати на холці, їх обводять\nнавколо передпліччя, а потім уже зав’язують на холці. Щоб зафіксувати\nодну тазову кінцівку, на путову ділянку обстежуваної кінцівки накладають\nпутовий ремінь із прив’язаною до нього мотузкою. Вільний кінець її\nпроводять між грудними кінцівками і зав’язують на холці. Можна зробити й\nіншим чином — обидва путових ремені, надіті на тазові кінцівки, зв’язати\nміж собою короткою мотузкою, до неї прив’язати довгу, пропустити її між\nгрудними кінцівками і зав’язати на холці. Тазові кінцівки кобили можна\nтакож зафіксувати парувальною шлеєю. Фіксація трохи піднятої тазової\nкінцівки. На тазову кінцівку тварини надівають путовий ремінь, а до\nхвоста прив’язують довгу мотузку, складену вдвоє і, після того як\nпомічник піднімає тазову кінцівку, у кільце пропускають обидва кінці\nмотузки, використовуючи їх як розтяжки. Аби під час надання допомоги в\nділянці пахвини, мошонки, промежини, вимені і стегна тварина стояла\nспокійно, тазову кінцівку, дещо відвівши її вбік і назад руками,\nфіксують між своїми ногами або на коліні. Щоб її підняти, стають\nобличчям до задньої частини тулуба, упираються однією рукою в маклак,\nдругою погладжують кінцівку зверху вниз і міцно беруть за путо. Кінцівку\nтрохи піднімають і відводять дещо вперед, потім охоплюють путо обома\nруками, відводять його назад і притискають до свого підставленого коліна\nабо повертаються до тварини спиною й обома руками фіксують кінцівку між\nсвоїми стиснутими ногами. Підняти тазову кінцівку можна так: зробивши на\nодному кінці мотузки петлю, її надівають на путовий суглоб, другий\nкінець проводять через кільце шлейки, натягують мотузку, піднімають\nкінцівку вперед і фіксують її в такому положенні. Підняти й зафіксувати\nтазову кінцівку можна між двома стовпами. Для цього голову коня за\nвуздечку коротко прив’язують до стовпа. На путову ділянку потрібної\nтазової кінцівки надівають путовий ремінь або пупсу Хелковського. Один\nкінець мотузки прив’язують до хвоста, другий пропускають через кільце\nпутки, піднімають кінцівку і прив’язують її до стовпа. Повалення коня.\nПовалення застосовують для фіксації тварини в лежачому положенні,\nпричому тварині надають певної пози. Роблять його у тих випадках, коли в\nгосподарстві відсутній операційний стіл для великих тварин або коли\nтреба надати негайну допомогу просто на пасовищі. Перед поваленням слід\nпідібрати й підготувати майданчик. Він має бути рівним і вкритим\nневисокою травою, розташованим подалі від конюшні. Щоб не травмувати\nтварину під час повалення, з майданчика потрібно прибрати камінці,\nдошки, шматки дроту, арматури та інші предмети, якщо вони там є. Коли\nдоводиться робити повалення на бетонній підлозі, її слід покрити м’якою\nпідстилкою з трави (влітку) або соломи (взимку). Для того щоб покласти\nконя на землю без небезпеки для тварини і людей, які виконують\nповалення, треба знати принцип цієї операції. Повалення коня не полягає\n(як дехто гадає і, на жаль, робить) у тому, щоб змусити його впасти з\nвисоти всього свого росту на землю, переборюючи його силу більшою силою.\nПотрібно вміти створити тварині, яку хочуть покласти, такі умови\nнестійкої рівноваги, щоб вона сама, у результаті інстинкту\nсамозбереження, зігнула свої кінцівки й наблизилася до землі, полегшуючи\nцим падіння, яке вона сама усвідомлює.\nВолосов М.Е. 2002 — Правовое регулирование морского торгового судоходства (книга)\nВикористання укр.ігор з елементами співу та музичного супроводу в дитячому садку (курсова робота)\nБрайнин Я.М. 1967 — Уголовный закон и его применение (книга)


Китайці розповіли про 603-сильний електричний суперкар – MMR — Motor Media Review\nКитайці розповіли про 603-сильний електричний суперкар\nКитайська компанія BAIC офіційно представила суперкар Acrfox-7, оснащений електричним двигуном потужністю 603 кінських сил. Перший публічний показ моделі відбувся на Пекінському автосалоні, пише motor.ru.\nНатхненням для Arcfox-7 послужили електричні боліди чемпіонату Формула-E. Розробка моделі велася в Барселоні за участю фахівців гоночної команди Campos Racing.\nЕлектродвигун BAIC Arcfox-7 живиться від набору батарей ємністю 6,6 кіловат-години. З місця до ста кілометрів на годину дводверка розганяється за три секунди, а її максимальна швидкість становить 260 кілометрів на годину.\nЗапас ходу 1755-кілограмового суперкара Arcfox-7 – 299 кілометрів.\nДводверку від BAIC укомплектували дверима типу «крило чайки», системою зміни режимів роботи керуючої електроніки, світлодіодними фарами головного світла, чотирьохточковими ременями безпеки, цифровою панеллю приладів, а також, за повідомленнями Autocar, сканером відбитків пальців, який використовується для запуску силового агрегату.\nПродажі BAIC Arcfox-7 почнуться в Китаї до кінця поточного року. Ціни на модель не називаються.


Не Вселенський патріархат, а єрархія РПЦвУ у 2018 році проігнорувала об’єднавчий процес, - експерт – Духовний Фронт України\nНе Вселенський патріархат, а єрархія РПЦвУ у 2018 році проігнорувала об’єднавчий процес, – експерт\n13:30 | 15.11.2021\nВселенський патріархат не проігнорував РПЦвУ, адже весь єпископат цієї Церкви запрошували на Об’єднавчий собор, який вони у своїй більшості (крім двої митрополитів) проігнорували.\nПро це нагадав релігійний експерт Олександр Єфременко коментуючи звинувачення представників РПЦвУ в сторону Вселенського патріархату на конференції в Києво-Печерській Лаврі 11 листопада.\n«…особливе здивування викликає думка владики Сильвестра про те, що у вирішенні українського розділення Константинополь проігнорував «законну церковну єрархію в Україні» – єпископат РПЦвУ. Будь-яка свідома людина, яка слідкувала за об’єднавчим процесом, бачила, що саме єпископи Моспатріархату проігнорували Патріарха Варфоломія. Я вже неодноразово говорив, що Константинополь упродовж майже 30 років докладав чимало зусиль для вирішення цього питання і робив це за участі Москви. Та й 2018 року до України прибули екзархи, з якими священноначаліє РПЦ навіть не захотіло зустрічатись», – пише Єфременко.\nВін також додав, що запрошення на Об’єднавчий собор завчасно отримали всі єрархи РПЦ в Україні.\n«Тоді Патріарх Варфоломій у листі до митрополита Онуфрія наголошував, що він має повне право подавати свою кандидатуру на виборах Предстоятеля, чого не мали очільники інших гілок українського Православ’я. Проте сам Онуфрій цього не захотів. Тому зараз звинувачення Патріарха Варфоломія в ігноруванні “законної єрархії” є безглуздим — саме ця “законна єрархія” свідомо проігнорувала увесь Об’єднавчий процес», – підкреслив релігійний експерт.\n«Ця конференція — пустий звук. Ймовірно, що цей захід у лаврі, разом із схожою конференцією у Москві, був лише підготовкою до Архієрейського Собору РПЦ, який планували провести відразу після московської конференції. Утім перенесення Собору звело нанівець усі “досягнення” цих форумів, а самі ж “науково-богословські” заходи перетворилися на оду московському цинізму та фарисейському лукавству», – підсумував Олександр Єфременко.


"Квиты Украины" и ревитализация зданий во Львове - тескты - новини Києва на БЖ\nЦього тижня ми писали про те, навіщо зберігати будівлю “Квіти України” та інші пам’ятки модернізму. Архітекторка та дослідниця Євгенія Губкіна розповіла, у чому цінність споруди Миколи Левчука та як вирішити системно проблему руйнації будівель епохи модернізму.\nТакож знайшли 7 закинутих будівель Львова, яким дали друге життя. Зібрали найкращі кейси ревіталізації: муніципального мистецького центру у будівлі XIX століття, арт-простору у старому гаражі, нічного клубу у приміщенні колишнього цеху склодзеркального заводу\nЩе на цьому тижні ми писали про відкриття закладу з грецькою та сирійською кухнею “Latakia” біля площі Льва Толстого, гастробару “Bella Chao” з італійською кухнею на Січових Стрільців та нової мережі спортклубів “Apollo Next” у трьох торговельних центрах.\nЩо ще з цікавого: Український режисер Олександр Стеколенко почав знімати рекламні ролики ще у 2000-х. Він робив кліпи для “Океану Ельзи”, “Ляпіса Трубецького”, “Скрябіна” та інших зірок. Олександр поділився власним досвідом створення відео, роботи в українській рекламі, а також розповів про кліпи, які так і не вийшли.\nПро успіх. Ігор Фостенко заснував бренд “Enjoy The Wood”, який продає дерев'яні географічні карти і декор для дому. У минулому році оборот компанії перевищив $12 млн. Шлях підприємця до успіху був дійсно кінематографічним. Ігор розповів про те, як ночував у підвалі, не їв по три дні, а через п'ятнадцять років заробив мільйони.\nТрішки про екобізнес. Валерія Кузьменко – лікарка за професією, але зараз займається продажем посуду з кукурудзяного крохмалю. Вона розказала, як будувала бізнес, кому продає екопосуд та хто її конкуренти.\nІ ще трохи архівних фото. Пам’ятник Богдану Хмельницькому на Софійській площі відкрили 133 роки тому, але не без конфліктів та проблем. Монумент був під загрозою знищення, а саму ж площу не раз перейменовували. Як це відбувалось – дивіться в архівних фото, малюнках і листівках від середини XIX століття і до наших днів.\nФото:Enjoy the wood, the Village\nОпубликовано24 July, 2021


Булгаков Михайло (біографія) українською мовою\nБУЛГАКОВ, Михайло Опанасович (Булгаков, Михаил Афанасьевич — 15.05.1891, Київ - 10.03. 1940, Москва) — російський прозаїк і драматург.Булкагов народився 15 травня 1891 р. в Києві. Батько, Опанас Іванович, викладав у Київській духовній академії курс історії західних віросповідань. Мати, Варвара Михайлівна, виховувала дітей, яких було семеро. Сім'я дала майбутньому письменникові дуже багато — виховала у нього любов до мистецтва, повагу до людей і працелюбність.\nДитинство і юність Булкагова пройшли у Києві, з яким пов'язане становлення митця. Він захоплювався класичною літературою й архітектурою, музикою та драматургією. Вивчав давні малюнки і написи у церквах, відвідував відомий театр Соловцова. На Андріївському узвозі містилася квартира Булгакових, що стала прообразом будинку Турбіних у романі «Біла гвардія «та п'єсі «Дні Турбіних». Зараз у цьому домі — меморіальний музей письменника.\nПісля закінчення гімназії вступив на медичний факультет Київського університету. У роки навчання прийшло перше кохання, у 1913 р. він повінчався з Тетяною Лаппа. Але Перша світова війна, революції та громадянська війна назавжди розлучили їх. Склавши випускні іспити екстерном, почав працювати лікарем — в Чернівцях, Кам'янці-Подільському, Смоленську. Перші враження від лікарської практики відобразилися у книзі «Записки юного лікаря» («Записки юного врача», 1925—1926).\nСтавлення Булкагова до революційних подій було неоднозначним. Розуміючи необхідність змін в суспільстві, він не сприймав насильницьких методів, антигуманною вважав і громадянську війну.Початок літературної діяльності пов'язаний з Москвою. У 20-х роках він писав нариси й оповідання, у яких висловлював надію на суспільні зміни («Майбутні перспективи», «Торговий ренесанс «та ін.). Але надалі надію заступило гірке розчарування.\n«Фатальні яйця» («Роковые яйца», 1924) — фантастична повість, дія в якій відбувається у недалекому майбутньому — 1928 р. Професор Персиков відкрив чарівний промінь, що може прискорювати зростання живих організмів. Хоча можливості наукового відкриття ще не з'ясовані остаточно, авантюрист Рокк використовує червоний промінь для вирощування величезних курей. Але замість курячих яєць йому завезли зміїні, з яких вилупилися гігантські гадюки. Кульмінаційним моментом повісті є похід плазунів на Москву, лише несподіваний мороз врятував мешканців міста від нашестя. У такій символічній формі письменник попереджав про небезпеку порушення природної, духовної та соціальної еволюції. Промінь Персикова має колір радянського прапора, тому асоціюється із соціалістичними змінами, які не сприйняв Булкагов, передчуваючи майбутні катастрофи. Своєрідність фантастики полягає в тому, що, з одного боку, вона викриває вади суспільства, а з іншого — дає художній прогноз.\nЖиття і творчість Булкагова пов'язані з Московським художнім театром, але багато його п'єс було заборонено. Письменника цькували протягом усього його творчого шляху. У 1926 р. після обшуку у квартирі було конфісковано рукопис повісті «Собаче серце», яка до кінця 80-х років була заборонена цензурою. У 1928—1929 pp. зняли з репертуару сатиричні п'єси «Багряний острів» («Багровый остров») і «Зойчина квартира» («Зойкина квартира»). У 1929 р. Й. Сталін у відкритому листі до драматурга В. Біль-Білоцерківського назвав твори Булкагова «непролетарською літературою, яку необхідно знищити». Фактично це був офіційний вирок письменникові, для якого відтепер були зачинені двері всіх редакцій.\nПроте жити письменникові залишалося зовсім недовго. У 1939 р. він закінчив п'єсу «Батум» про початок революційної діяльності Сталіна. На перший погляд, цілком безневинна, вона містила багато символів і натяків на жорстокий характер і бездушність Сталіна, його прагнення будь-якою ціною здобути владу. Певна річ, усі ці натяки були розгадані, що призвело до нищівної критики п'єси. Все це не могло не позначитися на стані здоров'я письменника. 10 травня 1940 р. його не стало. Він помер, так і не зробивши остаточної правки роману «Майстер і Маргарита» — свого духовного заповіту.\nВідомо шість редакцій роману. Спершу Булкагов хотів написати «роман про диявола» — сатиричну фантасмагорію із вставною новелою про Христа і Пілата. Варіанти назв роману були такі: «Чорний маг», «Копито інженера», «Жонглер з копитом», «Син В(...)», «Гастроль (Воланда)», «Інженер з копитом» тощо. У 1931 — 1932 pp. у роман увійшли образи майстра і Маргарити, а в 1937—1938 pp. з'явилася остаточна назва — «Майстер і Маргарита».\nКомпозиція роману побудована за принципом контрапункту, тобто поєднання різних, відносно незалежних сюжетних ліній, які розвиваються з різною швидкістю. Це зумовлює певну поліфонію твору, його узагальнюючий характер. У побудові роману вбачається вплив Григорія Сковороди, у трактаті якого «Потоп зміїний» викладено концепцію про існування трьох світів: земного, космічного і біблійного; кожен з них має дві сторони — зовнішню (ту, що всі бачать) і внутрішню (невидиму). У Булкагова земний світ уособлюють персонажі з московського життя 30-х років (Берліоз, Римський, Варенуха, Ласточкін та ін.). До космічного належать Воланд і його почет (Азазелло, Коров'єв-фагот, кіт Бегемот, Абадонна, Гелла). Біблійний світ постає в історіях про Ієшуа Га-Ноцрі, Понтія Пілата, Левія Матвія, Іуду, Нізу та ін. Така художня структура твору — не просто витвір фантазії митця. Змальовуючи різні світи, Булкагов наголошував на розриві між ними. Роман «Майстер і Маргарита «є попередженням людству про наслідки від порушення законів буття.\nОкрім того, кожен із світів твору — земний, біблійний і космічний — має, згідно з концепцією Г. Сковороди, дві сторони. На перший погляд, у Москві все благополучно, люди їдять, п'ють, розважаються, але насправді це суспільство давно хворе. Тому на Землю і приходить диявол в образі звичайного обивателя. Використання мотивів Г. Сковороди допомагає Булкагову усвідомити прихований, нерозкритий зміст життя і показати його справжню сутність.\nХарактерною рисою композиції є також те, що епічна оповідь поєднується з ліричними відступами, у яких виявляється авторська позиція.Одна з найбільших таємниць роману — біблійний сюжет, який розгортається в уяві майстра. Що це? Євангеліє від Булкагова? Чи Євангеліє від майстра? Або Євангеліє від Воланда, як пишуть у деяких дослідженнях? І хто ж є насправді Ієшуа Га-Ноцрі — Христос чи ні? Чим різняться він та єршалаїмські мешканці з біблійними героями?\nАвтор знімає будь-який релігійний аспект у зображенні подій в Єршалаїмі. У романі немає мотивів богосинівства, жертви в ім'я спокутування людського гріха. Використовуючи біблійну легенду, письменник водночас відступає від неї. Ієшуа зображується без усякого натяку на месіанство. Як і звичайна людина, він боїться болю, смерті, лякається, коли дізнається, шо його хочуть убити. У романі немає апостолів, матері Марії, немає освяченого релігією слова «хрест», «розп'яття», не кажучи вже про те, що Ієшуа не робить ніяких чудес і не воскресає.\nПисьменник максимально приземлює біблійний сюжет.Ієшуа зіткнувся в ідейному діалозі з Понтієм Пілатом, який змальовується не як могутній прокуратор, а теж як звичайна людина, знесилена головним болем. У Біблії Понтій Пілат не мучиться сумнівами і докорами совісті, а булгаковський герой постійно балансує між добром і злом і, наказавши вбити Ієшуа, потім буде страждати, аж поки майстер не простить йому. Іуда, зрадивши Ієшуа, — також уже не біблійний Іуда, підлий зрадник, а закоханий чоловік, готовий на все заради жінки.\nХто ж несе відповідальність за насильство? Булкагов відмовляється від ідеї колективної провини. Якщо у Біблії Христа розіп'яли за рішенням синедріону і на вимогу юрби, що кричала Пілатові: «Розіпни його!» (Понтій Пілат лише затвердив це рішення), то у Булкагова вся відповідальність за страту Ієшуа покладається на прокуратора. Саме він винен у загибелі Ієшуа.\nДопомогти спасінню людства можуть також вічні духовні цінності — добро, любов, милосердя, що втілюються в образі Христа. Цю ідею подано вже на початку роману в розмові Берліоза з Бездомним про існування Ісуса, коли несподівано з'являється Воланд, промовляючи: «Майте на увазі, що Ісус усе ж таки існував...». Здавалося б, виникає певний парадокс — Воланд, диявол, підтверджує існування Христа. Але насправді тут немає нічого парадоксального. Значення цього вислову багатозначне: по-перше, кажучи про Христа, Воланд утверджує своє існування як диявола, тобто існування реального зла у суспільстві; по-друге, ім'я Христа є нагадуванням людям про Бога, якого вони забули, і тому стало «все дозволено» у цьому світі (відомий мотив Ф. Достоєвського, що розгортається у романі).\nДиявольська спокуса розуму (9kb)\nМайстер і Маргарита (1465kb)\nМайстер і Маргарита (скорочено) (330kb)


19 Липень 2018, Київ 17:19\n11 Серпень 2016, 22:15\nУ четвер на сайті РІА «Фан» надрукували новину із заголовком «Росіян в Україні попросили стулити пельку на 25 днів – до свята Незалежності». Буцімто такою є акція «Мовомарафон-25», що у четвер презентували у Києві. Однак інформацію про акцію спотворили.\nУ матеріалі РІА «Фан» пишуть, що в Україні «підтримка владою націоналізму призводить до заборони російської мови на всіх рівнях», а також буцімто націоналісти розпочали масову акцію тотальної заборони російської мови.\nДалі розповідають про конференцію, на якій активісти руху «Переходь на українську» презентували акцію «Мовомарафон-25». РІА «Фан» стверджує, нібито, згідно з акцією, «русские жители Украины» «зобов’язані не розмовляти російською мовою».\nУ четвер в Українському кризовому медіа-центрі у Києві дійсно презентували акцію «Мовомарафон-25». Однак, видання РІА «Фан» спотворило інформацію про цю ініціативу. Насправді в акції братимуть участь ті, хто звик розмовляти в побуті російською мовою і має бажання вдосконалити своє володіння українською або повністю перейти на неї, а не «росіяни», як зазначають на сайті РІА «Фан». Окрім того, люди беруть участь в акції абсолютно добровільно. Твердження ж про «змушення» росіян у Харкові розмовляти українською – неправдиве.\nУкраїна нині більш захищена від російської музики – це шанс для українців