tivasyk@home: червня 2019\nнам не показували vagrant в коледжі, навіть не згадували, а даремно: виявилося, що це досить зручний спосіб автоматизації розгортання інфраструктури — зокрема, в моєму випадку, якогось тестового середовища для вивчення ansible.\nпростий рецепт подано в «ansible up and running», щойно випробував на windows — завелося з пів оберта, і за кілька хвилин мав тестову віртуальну машину з ubuntu, не довелося навіть завантажувать дистрибутив (точніше, vagrant робить це сам).\nопублікував tivasyk о 20:56 почитати ще про комп'ютери, цікаве, linux, vagrant, windows\nміркуючи, чи можна якось задоволення від споглядання своїх друкарських машинок поєднити з «користю» (себто із задоволенням від їх використання)… пригадав про декілька проєктів української латинки.\nотже, є друкарка з основною латинкою, обмеженим набором діакритики (` та ^) і двома літерами é та ç. який варіант латинки краще обрати, щоби друкувати українською?\nвідповідь міститься в самому питанні.\nось чому я, навіть коли трішки цікавився латинкою для української мови, завше уникав варіантів з екзотичною (польською, чеською тощо) діакритикою: вони, можливо, гарно виглядають, але недостатньо універсальні.\nнайближчою до того, що мені потрібно, виявилася спрощена версія «нової латинки» на основі гаєвиці, запропонована ярославом михайлишиним:\nповністю уникає діакрітики, яку неможливо набирати базовою латинкою (на відміну від більшости инших версій української латинки, як от проєкти лозинського та їречка);\nоднозначно транслюється назад до кирилиці (на відміну від офіційної таблиці транслітерування);\nлегко читається, бо не надто відходить від звичного озвучування в инших мовах (на відміну від фарбетки, яку я просто не годен вчитати).\np.s. спокійно, не пропоную всім переходити на латинку.\nопублікував tivasyk о 07:41 почитати ще про друкарка, клавіатура, позитив, українська мова\nцитата | «благословенний звук „г“, тобі треба поставити пам’ятник — ти шибениця, на якій колись повісять руський мір, повільно затягуючи петлю» (галина пагутяк).\nопублікував tivasyk о 16:29 почитати ще про кумедне, посилання, українська мова\nдесь два роки я користуюсь механічними клавіатурами, і настільки звик до якісно інших відчуттів під час друку, аніж зі звичайними «ґумовими прокладками», що ноші зі собою свій pok3r + /dev/tty усюди…\n…але друк на старенькій електричній smith corona — складно порівняти навіть з механічною клавіатурою для комп’ютера. це треба спробувати.\nтепер я б хотів собі «електричку» з українською клавіатурою.\np.s. а чи знали ви, що в києві колись, за часів другої світової, був завод з виготовлення друкарок? ось що там робили: модель київ.\nонолення (5 червня 2019). про «київський завод друкарських машинок» ніде в тенетах анічичирк, лише в однім москвомовнім блозі знайшлися цікаві історічні згадки.\nопублікував tivasyk о 22:42 почитати ще про клавіатура, позитив\nroyal safari. судячи з серійного номера (SA-5562184), це 1963 рік.\nнадзвичайно популярна свого часу механічна друкарка з неповторним ретро-футуристичним дизайном.\nпотребує невеликого ремонту й догляду (неробочий забій, проблемний молоточок «а», суха стрічка), але загалом в робочому стані.\np.s. навіть не питайте! не втримався…\nопублікував tivasyk о 16:53 почитати ще про клавіатура, ностальгія, позитив\nяк зазвичай в суботу, поки діти навчалися в українській школі, ми з товаришем завіялися до найближчої «комісійки». поки товариш цікавився старими японськими магнітофонами, я вирішив зазирнути до непрезентабельної, запилюченої валізи з коричневого пластику…\n…одірватися вже не міг, забрав собі: 20 канадійських доларів за портативну електричну друкарку smith-corona серії 6e.\nсудячи з усього, вона моя ровесниця, але в ідеальному стані й працює. до валізки хтось — попередній власник? — прив'язав пакет з додатковими картриджами та коректорною стрічкою.\nмашинка — хоч і не справжній раритет (на ebay подібних чимало, від $50), але виглядає дуже гарно, і заслуговує на справжню фотосесію. я ж поки що лише поклацав смартфоном. клацайте, розглядайте.\nопублікував tivasyk о 05:43 почитати ще про друкарка, зненацька, канада, клавіатура, ностальгія


рік 10 січня - Андрій кондратюк краса зникаюча І вічна\n10 січня. Якби знав, де впадеш... Уже третій місяць триває рання і нелегка зима. Цьогорічна зима є якби продовженням, а й віддзеркаленням примхливого, вітряного, зливистого літа й осени. 10 листопада лягла рання зима. Насипало багато снігу. Кажуть, перший сніг неодмінно розстане. Але сей не розстав. Тільки у січні майже розстав. Стало ковзько, як рідко котрої зими буває.\nДля мене це велика незручність – боязнь слизьких зим. Я вже так остерігався. А не встерігся. Ішов від Спілки. Відлига була. Мокро. Й ніби із тротуарів льодок зійшов. Спрямувавсь на перехід у метро. Але в миті передумав. «Повітрям ліпше подихаю». І пішки униз до Хрещатика повернув. Метрів п’ятдесят, може, не більш, і увійшов. І шлоп. Так ударився коліном. Піднявся, але зашкутильгав. І вже місяць маю клопоту. Нога була спухла. Мить, щоби біду одержать. А вийти із біди нелегко. Отож, якби знав, де впадеш... Цю саму ногу ліву у минулому році я вже двічі підвертав. Страхи охопили мене. Ах, як же це і жахливо, самому одному позостаться, і нікогісінько більше у світі, щоби найпершу хоча допомогу надати. Ах, як це ж і страшно! У віці похилому. Тобто коли за шістдесят тобі уже.\n12 квітня. Світло Великодня... Великдень у місті. Вчора встав раненько, і як дніть почало, щоб у темені міське окруження не лякало, спрямувавсь до Михайлівського новозбудованого свою вбогу пасочку посвятить. Що ніби і я людина, хоча цілим світом і середовищем од себе одторгнутий.\nА як поснідав, розговівся, то й на улицю мене покликало. Іду Андріївським узвозом униз, людина чи собака поодинока зустрінеться, а благість у сонячній поранковій ясності зі світа лине й у серце моє заронюється. І як у Гідропарк приїхав да алейками у сонці яснім понад повноводим весняним Дніпром прогулювавсь – то так само. Світ празниковий, чистий і дерева да травиця вже зеленіють. Люди почали сходитись. Рибалки. Без діла і в свято не можуть. Діло собі шукають. Хоча світ Великодній кличе душу до спокою та одпочинку. Така неупокорена ця людина у ділах своїх.\nЦе вже як додому повернувся, то хмари заступили сонце, і дощ пішов. А зранку першого Великоднього дня завжди сонечко землю голубить. Як пам’ятаю я, і як про те казав колись Володя Марточин.\n2 травня. Кують зозулі, але не співають солов’ї... На хуторі рання, але також холодна і вітряна весна. Уже зацвіли і яблуні, і груші відцвітають. «Расцветали яблони и груши...» Кують зозулі, але не співають солов’ї. Це у минулі мої хутірські роки о такій молодо весняній порі а завжди співали солов’ї. Це хіба що гайок вирубали, і їм гніздуватися тут уже нігде. Це ж хтось із відомих. Шіллер чи Шекспір, написав був, що в країні смутку не співають солов’ї.\n29 травня. Відчуття і осягання вічності. Уже більше тижня після холоду й дощів стоїть тепла соняшна погода. Сьогодні уранці молюсь Богові у Батьковій хаті. Стою над вікном. Й погляд мій мимовільно за вікно побіг. Двір у траві високій, а колись цього двора ми малими іще замітали. Сонечко підбилось угору настільки, що ясно жовтим світ уже відсвічується. На в’язові коло клуні зупинивсь мій погляд. Як у зелені своїй він благовісно розкошує. І відчуття неперехідності, вічності Божого творива у моменті цім відбилось. Що перехідні ми у цім світі, усе перехідне, перебуте, але вічним зостається твориво Боже, і вічність цяя для нашого усвідомлювання незбагненна. Бо поза простором і часом вона.\n30 травня. Ранкова ідилія на хуторі. Зелені свята. Недільний ранок. Сонце підбилося над ліс і над Микитину хату. Вийшов на город подивиться. Як він слабо після тривалих холодів а в сьогоднішній спеці й сухості слабенько, заледве проростає.\nАж то котик мій чорний під клунею супроти сонця на куликах старих примостився, очка заплющив та й розкошує, вигрівається, либонь, у святковій благості. Така ідилічна хутірська картинка, малюнок. Якби відлуння минулого часу. Якби нагадування тієї ізниклої булої нашої неповторності.\n30 травня. Добре на хуторі, але також важко... Я ніби заспокоююсь і одужую на хуторі. Тиша. І вуха й голову так сильно не травмують міські шуми. Дзвони у вухах стишуються, і відходять.\nАле і тут важко. Так само нема чого їсти. Особливо у цей весняний і ранньолітній період, коли із зеленини, із рослинності щоби їсти його, іще не дозріло. А й не вродило, як на цей рік.\nІ розвалюється, у буквальному розумінні слова повністю розвалюється господарка. Розвалюється мулярка, засипався колодязь, поопадали плоти, і худоба й люди ідуть по садку, засвічується ребрами клуня, кулики опадають прогнилі, розхитані стали, ліжко і канапа погрожують розпастися, у клуні вхідні двері об’їхали, що ледве зачиняються. Одне слово, перебування моє на хуторі унеможливлюється. Страшно, якщо подумать, як я буду без хутора, що у розумінні фізичному, а що і в моральному. Безкінечні напади людей на цей нещасний осідок, і безкінечні поруйнації. Така нерівна боротьба за цей хутір, що для мене уже триває чверть віку.\n30 травня. Передчуття переміни. Два тижні над краєм уже стоїть, зависнула спека. Ростинність вбога чекає дощу, поле усохле чекає вільгості. Сьогодні уранці вийшов у двір, а півні віддалеки співають, якби крізь сито густе пробиваються їхні голоси. Переміну погоди віщують.\n1 червня. Благість на хуторі. Третій день Трійці. Ранок ясний чистий, прозорий росяний. Благість одна так і струменить, як нагадування про давно минуле, про давно минулу мрію. А навколо – жодної душі. Лиш стишені голоси якихсь птахів. І соловейки цієї весни не співають. Ізнов: у країні смутку не співають соловейки. Але яка прощальна благість.\n1 червня. Дметься, дметься, а не надметься... Третій тиждень над краєм зависнула та й стоїть спека. Кілька день підряд уже наче й на дощ збирається, і вітер із заходу закине, і хмари набіжать, і вільгістю дихне, і передчуття перемін охоплять, і півні піють, і далина сизо затуманиться. Ось-ось очікуване, чого земля спрагло жде, станеться. А ніт! Дметься, дметься, а не надметься. Ізнов на ясний ранок, як сьогодні, перекинеться. Це недобре, коли навесні, улітку дощу нема до трьох тижнів. Бо по трьох тижнях посіяне усе і дикоростуче (трава) починає вигоряти.\n1 червня. Вік бере своє. У неділю, на перший день Трійці, ходив провідувати Семена Лапку. Від місяця лютого йому пішов дев’яностий рік. Стара людина. Але як після Великодня провідував я його, то все молодечим блиском запалювалися Семенові очі, коли у гумористичнім тоні, жартуючи, спогадував пережите, маючи добру пам’ять. І цього разу пам’ять у нього ще спостерігалась ясна, із звичними для нього проглядуваннями людської особини все у полегшенім гумористичнім світлі. Але ніби уже бракувало сил сміятися. Ніби щось зрушилось у його старім єстві, крен у похилій площині, у згасання дало.\nНема тієї вже життєствердної барви. Аяк. Вік бере своє. Але подумати тільки. А ж пам’ятаю Семена молодим. І я вже старий. Людина похилого віку від 61-го року, за медичним визначенням.\n15 липня. Уранці не було роси, а після обіду пішов дощ.\n22 вересня. Про природу художньої творчості. Автобуси ходять тепер від Березного до Грушівки тільки двічі у день: вранці і увечері. І тепер у світ мені із хутора треба іти пішки. Принаймні кілометрів п’ять-шість. До села.\nУнеділю, як ранок похмурий вистоювався, я зібрався та й пішов пішки до села через Посьолок. А це зверх п’яти кілометрів буде. Іду собі сошем, обіч соше грунтовою дорогою, розмишляю, думки мої у розмишлянні випростовуються від завихрення недавнього і болю серця, що ізнов мене пограбовано (забрано кілька тисяч штук цеглин і усі дошки). Не так потеря матеріальна серце пекла, як зумисне злостиве ставлення земляків моїх і відповідних структур до мене. У своїй пімсті і злобі вони переходять усілякові межі. Враховуючи і те, що анвалід я, одинокий і старіючий, що і не годилося би так учинять зі своїм чоловіком, а хоч кому. Се сказать легко, але зіпхнуть із серця це непросто. Лиш простір світовий да занурювання у нього сутністю своєю у ході й може вирівнювати отой тяжкий пониклий настрій.\nІду, отож, я понад сошою, да й настрій мій у розмишлянні випростовується. А навстріч ровером Славік Козюк їде поволеньки. Алкоголік багатолітній, із юних літ у нього в цім ремеслі стаж вимірюється. Лице його порепане наскрізно, ремінне, як ремінь на кирзовім чоботі старім. Козюк каже, що мати Козючиха умерла, й сьогодні ховатимуть. Се, чутки пішли, її другий син прибив на грунті спадщини (хату на дочку переписала). А так то була Козючиха жилястою у свої вісімдесят років. Усе часник у Сарни возила да спродувала. Як свій спродасть, то за безцінь в хуторян поскупляє, та й гальом в Сарни перепродувать.\nПостояли в жалобі. Та й ізнов собі іду, рухаюсь уперед. І простір, що над селом, до мене наближається. У лісок в Кориті уступив. Так затишно у лісі в похмурості осінній себе почувать. Сосни угорі віттям вишумлюють тілько. А небо за віттям іще вище. Здається, недавно тут пісочок білий білів, да лозняки жовті поодиноко жовтіли. А ліс уже тепера. Пощо крокви – оньо бальки уже стоять для моєї омріяної конури. «Не купить мне избы у оврага». Не дозволять мені у ріднім краї конуру, собачу будку мать. Жоден пророк не побажаний в отчині своїй. А я хоч і не пророк, а не побажаний. Пімста краю зійшла, упала на мене чорна. Ліс да простір піднебесний тільки і розсіюють палахкотіння сеї пімсти лютої.\nУ лісі на горбику й зостановивсь, нужду свою малу сповнити, хвороба – й така іще! – поклик дала, про себе заявила у моменті цім, отакім. Озирнувсь доокола навкруги. Чи не йде іззаду хто. Іде. Мене наздоганяє. Стою. Чекаю. Стасько Старининський. Побратим по долі і хворобі. Що його сельчани також за людину не мають. Бо говорить сам до себе. І наче не те говорить. А для мене то він завжди свій чоловік. Й бесіди у нас течуть вільно, не силувано. Про книжки та літературу часто.\nІдемо, рухаємось до села уже разом. Стасько говорить про легкість, у якій він тепер почувається. Що вже і в Розі зранку побував. До дев’яносто літ при такій легкості собі жить пророкує, при теперішніх його шістдесяти роках.\nА затим мова про книжки, про літературу пішла, потекла. Стасько дуже високо ставить сю штуку – літературну творчість. Наголошуючи на тім, що чар дії на людську душу у літературнім творі досягається абзацуванням. Термін то який! Що у жодній літературознавчій праці стрічать його мені не доводилось, хоча сього перечитав чимало із психології художньої творчості чимало. І професора Веселовського, і академіка Жирмунського. А нігде такої оригінальності і такого пієтету у судженнях про природу художньої творчості не зустрічав, як став мені розпросторювать Стасько наш Старининський. І отой термін незвичний – абзацування. За його, Стаськовим, уявлюванням і розумінням, то чар літературного твору цілковито і досягається у тексті абзацами. Як вони припасовані один до одного, як змінюються один одним, наростаючи, нарощуючи текстову тканину. Що се як плин хвиль у воднім плесі. Ай де! Се як політ птаха, політ ластівки, які вона легкі та плавні віртуозні віражі у леті своїм вільно й несилувано виплітає. Який дивний політ птаха. Вище, нижче. Убік, угору. Хіба ми часто спостерігаємо за летом птаха, ластівки, а як спостерігаємо, то хіба часто тішимось. Так і твір літературний хороший, із абзаців зітканий. Або узяти іще спів птаха, то переливі у нім – це також окремі абзаци, неповторювані і неоднакові за величиною, за часом тривання. Як і в літературнім творі. Або біг дитини малої який нестримно легкий та вільний у забавах її. Що кожен абзац тут також не повторюється. Як і в літературнім творі досконалім. Але хіба ми уміємо тішитись абзацами лехкими природнього бігу малої дитини у забавах її.\nУміння абзацувати у літературнім творі ізвиш майстрові посилається, дається. Що й трудом також досягається. У перебігу, у повторюваності праці. Але є абзацування тілько набуте. І воно одмінне од літературної справжності. Се якби долотом якась річ видовбана, витесана, а де природність дару присутня, то се якби річ суцільно вилита. Сі дві речі одмінні, і їх розрізнити легко.\n– Узяти тексти газетні або й сучасної літератури тексти у переважній більшості – у високім пієтеті продожвував свою річ Стасько Старининський. – Тут абзацування цілковито набуте. Й воно не діє, не впливає на людську душу заворожуюче.\nЙ іще говорив мені тоді Стасько Старининський, що люди, майстри слова, які наділені високим даром абзацування – се зовсім інакші, вирізнювані з-поміж товпи люди. Що цілий світ для них – наче суцільна безперервна пісня. Усі ж інші люди косноязичні. Тобто висловити словами свою думку вони безсилі. Да й думання їхнє яке, одмінне, а ніяке.\nНа жаль, сі великі майстри слова живуть мало. За взірець узяти Шевченка. 47 років.\n– Се тільки окремі з них, як виняток, мали довгий вік, – провадив далі Стасько. – Лев Толстой, наприклад. Чи англієць Бернард Шоу, що дожив аж до 94-літнього віку.\n– Але у майбутньому, – продовжував прогнозувати Стасько, – інкубаційні методи дозволять продовжити вік сих вибранців. А іще коли сільське середовище наблизиться до міського. Бо міське середовище вкорочує вік кожної людини…\nЩодо себе то Стасько Старининський висловився, що він не наділений од природи даром абзацування. Да і в науках штучно не засвоїв його. Але відчуттям руху абзаців у літературному тексті він володіє. І це кличе, заманює його до читання. І усілякову художню справжність він розрізняє чуттям своїм од штучности з першого абзацу. І вона діє на його душу заворожуюче невідворотно.\nІще говорив тоді мені Стасько, як ми уже у село уступали, коло фабричних домиків опинились, що люди повторюються безкінечно у своїх версіях і варіянтах. Тобто що не вмирає людина, а засинає тілько, а по якімсь часі і просипається, ізнов подібне лице у цім світі з’являється.\nІ вів свою річ Стасько на високім піднесенім пієтеті, що аж на мене діяло невідпорно. І аж сам, душа моя, дух мій наче перебували у тих високих сферах.\nАж тут із фабричного дому залунало, донеслося: «Гандрію, Гандрію!»\nМи зупинилися, зостановилися. Галя біжить. Поради просить. Поїхала на курорт. Без заміни роботу залишила. А її за цей час звільнили. Як їй буть?! Це можна сказати у двох словах. Але Галя говорила цілих п’ятнадцять хвилин. Довго, плутано, марудно. Що й не знати, що вона хоче. Стасько засмикався. Й високий дух розмови попередньої нашої розсіявся. Ми, єства наші ізнов занурились у похмуре болото реальности. Де так незатишно, і де нас повсякчас обплутують терзання.\nЙ іще Стасько тоді мені говорив, що літературні твори мають писатись, творитись, коли психіка рівна, врівноважена, у спокої споглядання перебуває, а не засмикана буденністю.\n24 жовтня. Міліція на велосипедах. Се таке звичне поняття «кінна міліція», що звучанням своїм у нашій свідомості віддалено будить й іронічні інтонації. Як у тім випадку із казахом, що описаний в одній «сибірській новелі» Антоненка-Давидовича.\nА цієї осени, прогулюючися над Дніпром у Гідропарку, я побачив двох міліціонерів на новеньких велисипедах. «Не інак, як міліція на велосипедах». Ага. Так і є. І напис над заднім колесом засвітився «Міліція». А з пам’яті все одно нагадування побігло про кінну міліцію. І отой кумедний випадок із казахом, що ні за цапову душу строк відбував, описаний Антоненком-Давидовичем.\n24 жовтня. Перейшли межу… Я тільки цієї осени догледівся, що із моєї будки у селі повиносили усі дошки різні, а там їх було чималенько, і майже усю цеглу, кілька тисяч штук. Може, не виключено, до того причетні і свої та ближчі сусіди, також алкоголісти. Здогадуватись можна. Але злодій завжди не впійманий. А раз не впійманий, то і не злодій.\nСмуток і образа сильно обняли мою душу. Аж кілька день я місця собі не знаходив. Що до Стаська Старининського ходив заспокоюватись.\nІ надумав я на позабиваних дверях халупи афішки порозвішувать. Склав, написав та й порозвішував отаке, тиражем п’ять штук:\n«Дорогі люди, земляки. Сусіди! У цьому місці ізнов пограбовано – уже в котрий раз! – яке знущання над безпомічним! – беззахисного одинокого старіючого голодного інваліда. Відібрано усі до однієї якісь дошки, забрано майже усю цеглу (кілька тисяч штук). Усе те було куплене власником іще за радянські гроші і зберігалося тут із раніших часів.\nЯк правило, за вчинені напади ніхто не бере на себе відповідальності, пограбоване ніколи не повертається і не відшкодовується засмиканому безкінечними нападами власникові. Не кажучи уже про те, що кожний такий розбій розхитує здоров’я загнаної у кут жертви, спричиняє і сердечні напади. І на ліки ніхто не жертвує.\nЯкщо хтось думає, що, обібравши до нитки названого інваліда, здерши із нього шкуру, ви збудуєте свій дім і щастя у ньому – то ви глибоко помиляєтесь».\nПорозклеював я афішки та й поїхав собі до Київа. Через два тижні повернувся. Одразу й навідався до будки.\nУсі до одної афішки поздирано і забрано. А цеглу, за моїми помітками, почали добирати. Ігноруючи моє інвалідське звернення. Переступили межу. Спочатку серце моє заносилось од несподіванки. Але силою волі я приборкав його. Треба звикати до нової реальності. Раз межу перейдено, то треба звикати жити за перейденою межею, де розбуюють найдикіші пристрасті. І нічому не подивовуватись.\n24 жовтня. Примхи осени. Сьогорічне літо було спекотне, як ніколи. Майже цілих п’ять місяців тривала безперервна спека. 6 жовтня я виїжджав із Київа, то незвично було мені брать із собою у дорогу легенького плащика і білу кепку, бо усі люди ходили оно в одних сорочках, по-літньому так. +27°С. Але звідтоді і почалося. Різкий перепад температур. Спершу дощі. А затим вітер і мороз. Тепер тілько гострий пронизливий східний вітер. Чого надме? Дощу чи снігу. Але доброго не чекають. Як і вибратись мені у такім легкім одінні. А ще три тижні мене допікала простуда. Здушило горло. І тепер не відпускає назовсім. Я такий загнаний на своїм вбогім хуторі.\n7 січня. Різдвяний ранок у Гідропарку. Учора мене виписали із лікарні, де перебував майже місяць. Розвал медицини там повний. Уваги до людини ніякої. А ндрави, а звичаї – дикі. Постмодерністські. Як збоку хворих, так і медперсоналу збоку. Але все одно трохи оклигав.\nСьогодні вранці о 8-ій годині подався до Гідропарку, тікаючи од хатньої задушливості. До церкви йти стримувало відчуття відсторонності. Бо я вже якби і не людина. Такий упосліджений. Що за місяць ніхто не навідався до мене у лікарню. А сьогодні ніхто мене і не привітає зі святом. Такий упосліджений я, аж до церкви підступитись мені не по собі. Такий відсторонений від світу тепер я.\nА в Гідропарку – розкіш. Нікого іще із людей нема. Тілько собаки бездомні колись, що тут прижилися, господарюють. Сторожують Гідропарк. І до мене приглядаються. Чи свій і чи без підступу. Без задньої думки себто. А дерева стоять оголені святково врочисто. Задумливі дерева. О чім же? Що двадцять століть ось минає. Чи о тім, що ж чекає на них. У задумі стоять та струшують із себе пізньоосінній туск. Оголеність чорна їхня у передчуттях весни благість випромінює. У весну занурюється спрямованість їхня. Такі святково врочисті стояли дерева у Гідропарку цього різдвяного ранку 2000 року.\n19 січня. У власних стінах. Як ішов я, піднімався угору із поліклініки, де тиск вимірював, то навстріч мені чоловік із хлопчиком ішов. І чоловік той хлопчика малого научав, донеслося до мене:\n– Знаєш, у чужих стінах і сон гірший, як у стінах власних.\n27 січня. Біблійні перлини художності…\n«5. І була границя Єфремових синів за їхніми родами, а границя їхнього спадку на схід була: Атрот – Аддар аж до горішнього Бет-Хорону.\n6. І виходить та границя до Міхметату з півночі, і повертається границя на схід до Таанат – Шіло, та й переходить його зо сходу до Яноаху.\n7. І сходить вона у Яноаху до Атароту та до Напри, і дотикає Єрихону і виходить до Йордану.\n8. А з Таппуаху границя йде на захід до потоку Кана, та й закінчується при морі. Це спадок племени Єфремових синів за їхніми родами.\n(Книга Ісуса Навина, гл. 16, в. 5-8).\n7 березня. Повний безприсвіток. Я учора заходив до редакції журналу «Вітчизна», щоби передать рукопис також уже давнього роману. Редактор О. Г. зустрів мене так подивовано, ніби бачить мене уперше, і я зовсім не туди затесавсь. Тобто до літератури не маю аніякісінького стосунку. А вони усі так дивляться, колишні номенклатурники. Та й відказав, одкоша даючи, що мова про друк може бути аж через три роки, а через три роки ситуація зміниться. Тобто в гіршу для мене прірву. Проте рукописа йому зоставив.\nАле вийшов я із редакції «Вітчизна» а геть охлялий. Такий туск тяжкий огорнув мене.\nЩо ж це виходить?!!! Повний маразм культури. І одні тільки злобники довкруг мене. Спогадавсь і отой високий молодик С. К., якому я чотири роки тому передав був цей самий рукопис іще із надією про що і сказав йому. Він протримав рукопис 2 роки. Попередавав його молодшій братії. А ті нумо й стараться. Да місця із мого рукопису вихоплювать, да від першої особи, як і я, строчить. Да вже й понадруковували. Да вже й книжки повидавали. Різнії там Є. П.-ські, що про інсулінові шоки згадують і мене розпитували, щоб від мого імені переписать, але ніби вони там перебували самі тілько, а мене і в світі не існувало і не існує. Піддати повному забуттю. Отак. Які ж і злобники! А я ще вірив у молодші покоління. «Не делайте под Маяковского – делайте под себя…» Так і біжить із простору.\nЯ повністю відсторонений в окресленій ситуації. І тільки певність, що існує класика, яка також тепер відсторонена, й утримує мене. Мені здається, що ані серед узбеків, ані серед киргизів, ані серед будь-кого у світі у літературному середовищі не існує такої злоби до побратима, як у нас.\n24 березня. Гуси летять… Зима усе не хоче покидати нас. Уночі ізнов обіцяють три градуси морозу. Але поклик весни невтримний. Щойно увечері прогулювався на Володимирській гірці. Аж то угорі курликання учулося. В темне небо поглядом спрямувавсь. У рівному ключі цятки рухомі сірі курличуть. Дикі гуси летіли. Із півдня на північ. Впорядкованим ключем. Із дальнього зимування у полунічні рідні краї. Й мені коло серця щемко стало. Думка у той північний рідний простір і моя потекла, понеслася. Й та потреба рідного природного простору іще більше посилилася, коли у кімнаті в газеті «Метро» про художника І. Левітана став читать.\n6 травня. У вічному гонінні. Ізнов (уже вкотре!) ізгадується мені отой герой із книги Іллі Еренбурга «Люди. Роки. Життя». Що він напередодні другої світової війни був звинувачений в антинімецьких настроях чи й виступах і відбував покарання в дальніх таборах.\nГітлер напав на Союз, посунув, попер у ритмі хвацькім безмежними просторами східної сторони, по засніженім Підмосков’ю прогулювались німецькі тигри, а нещасник відбував покарання за антинімецькі настрої…\nЗвершувалась Сталінградська битва, витворювалась Курська дуга, і бойові дії розгорталися у Південно-Західному напрямі, а в’язень відбував покарання за антинімецькі настрої…\nОсь лютого звіра добивають у його власному лігвиську, у барлогу власному, а нещасник усе відбуває покарання за антинімецькі настрої…\nСурми і залпи звістують Перемогу, у новім театрі життя докорінно змінюється, перекроюється мапа Європи, а все той же бранець лихої долі відбуває покарання за антинімецькі настрої… Вічний бранець лихої долі – і нема йому прощення, а ні на сім світі, а й на тім чи й буде.\nЩось схоже, як відлуння уже пережитого і збутого, відбувається і зо мною.\nВипадково звинувачений в українському буржуазному націоналізмові у середині 60-х років, мода на подібні звинувачення хвилями тогді по наших теренах перекочувалася, я одразу ж був підданий суспільному остракізмові, – і на цілі десятиліття відлучений від творчості і праці за фахом. У безперервному гонінні, можна сказати, перебував.\nАле театр життя змінюється, хоча усе ті ж, а й нові лицедії, і лаштунки ніби переінакшені, і гра ніби нова. Гра без правил, а гасла усе інакші ніби, діяметрально протилежні до тих колишніх.\nАле тавро над моєю долею, раз позначене, тяжіє твердо і незмінно. А гоніння, схоже, іще й посилюється.\nЯк почали навесні 1992 року розбивать Баткову спадкову хату, коли і рукописа роману «Дорога до матері» (первісний варіант) забрали, так і по сей день зупиниться не можуть. У темпі поглиблювано злобнім. Схоже, що якби кожда публікація в періодиці о тім моїм знущальникам іще снаги у люті та винахідливості у засобах додає.\nАле отакого, либонь, як нинішнього, ювілейного, завершального у тисячолітті року, то іще не вичворяли.\nВікно у старій хаті, що і без того розвалюється, вибили, і все чисто в хаті обібрали. Там і забирать то вже не було чого після стількох попередніх погромів. Але в кождого найбідовішого бідака а до прожитку щось назбирається із часом, коли іще живе людина і слабе серце її б’ється.\nНічого не зоставили. До нитки обібрали, і нитку саму з голкою також забрали. І це не вперше уже нитку з голкою забирають. Голі стіни одні зосталися. А за що не візьмись, до чого не кинся, то до рук не біжить, а від рук побігло. Жодного банячка, щоби їжу зварити у ньому, жодної миски, не позосталося. А у кінці які відра, а які цвяхи, а які скриньочки, – усе, і боденьки, котрі чисто позабирано. А який мішок, і яке насіння городнє куплене, що на нім гасло видрукуване «Працюймо разом з нами!», а й своє вирощене, – із торбинкою з кухра виметено. А яка кварта була води напиться, а й слоїк котрий шкляний – усе з місця зрушилось і попливло. Три кілограми соли було, іще півслоїка літрового посеред столу стояло – ані дрібка соли в хаті не зосталося. Як у войну. Люстерко пощерблене, щоби не вроду свою розглядувати, а яка там врода старіюча, але щоби не порізаться, як голишся коли, забрали.\nІ в клуні двері проломили. Да дрова сухенькі, що їх позиченою сокирою сам рубав, повикидали надвір, да собі додому коником повозили. У клуні і крука забрали, щоби води із криниці, що завалюється, не діждав витягти. Крук – це така тичка довга, нею відро із водою з криниці витягують.\nА яке мило було, а й порошок для прання. І лямпу гасову, і каністру з гасом. Яке лагідне світло лямпи гасової на хуторі. Це ж не те тобі, що «Дрожащие огни печальных деревень…»1. О нім лиш спогад у пам’яті моїй тілько і зоставсь.\nКоротше, і тимчасове літнє моє перебування у цім осідку унеможливлюється. Воно й без оцього саме по собі унеможливлювалося. Але тільки одна унука сестрина, бувало, питається мене (усі ж інші люде думають собі, що і я чоловік, і живу, як люде, раз серед людей ходжу іще):\nАле якби тепер ізнов поспиталася, то відповідь у моїм осяганні уже визріває:\nДва рябенькі полотняні рушники висіли у хаті на цвяшку. Їх, пам’ятаю, у повоєнний час Мати наші ткали, а я цівки сукав. Одна нитка чорна, у відварі з вільшинових котиків фарбована, у рушниках тих своєрідну барву витворювала. Одного новішого рушника також забрали, другого старішого допоки зоставили. Як уже потому із позиченого відра води зачерпнув да лице промив, то й витертись до цього позоставленого рушника потягнувсь. А він обкаляним виявився. Ага, попався! Отак дурнів вчать! Сміється лукавий у віддаленні. «Та нехай собі як хочуть, вироготькують, хихочуть...»\nАле і те іще не все. Одного пощербленого чавунного баняка вони все-таки зоставили. Також обкаляли його, та й уставили із названим вмістом у піч. А піч і заслінкою прогорілою заслонили. Такий обід для мене приготували.\nУраз і спогадалося, що се ж подібної честі у нашім краї один тільки Пилип із сусіднього села удостоєний був. Але при чім тут я. Пилип се був міцний стоїк, жилястий як тілом, так і духом, що я і сліда його не вартий. Спогадував недавно дев’яностолітній наш хуторянин Семен. Що як поведуть вони на ніч коней пасти, да як стануть у зухвальстві молодецькім бороться, то жилястішого парубка над Пилипа і не було.\nЙ іще розказували. Як заганять, приневолювать кожне живе дихання до колгоспу стали більшовики, то Пилипа так колотили, що він під себе робив, а потому власні відходи заставляли їсти.\nАле то був міцний горішок, до колгоспу заяви не подав, так і звікував гиндусом, до кінця вистояв, то, може, і спасся, і на автобуса чи машину ніколи не всідався, а все пішки, власними ногами простір долав.\nПилип – се вибранець, що я і сліда його не вартий. Багато званих – мало вибраних. І знову при чім тут я, щоби такої честі удостоїтись.\nА якщо і заїкнешся кому, то у відповідь, як про звичне, почуєш. Мовляв, у краї, як і в цілій республіці, триває кампанія по заготівлі металобрухту. І в багатьох мешканців хати порозбивали да банячки, да каструлі повиносили, що ні в чому їжі зварить. Пам’ятники на цвинтарях на металобрухт зривають, лінії високовольтні зривають і умертвляються декотрі на них. Кампанія є кампанія, і вона вимагає жертв. Але нікого так під виглядом кампанії не чистили, як мене.\nА й папірці найдрібніші усі переглянули, де би вони не були. Що наче у хаті й клуні аж десять ревізорів чи слідчих працювало повний тиждень. Такий рейвах учинено.\nДесь на дні кухра закладені були два папірці, що на них я у вісімдесятих роках записував, які матеріали куди в середньоазійські газети відправляв, щоби порятуватися і у тодішнім виживанні. Тепер сі папірці із дна кухра покладені на стіл, і, схоже, що вони вивчались, якби щось компрометуюче. Ну то й що. Да же і так все ясно, і я до всього признаюсь. І услід за Кнутом Гамсуном можу повторити, що від жодного свойого рядка я не відмовляюсь. Як і від тих рядків, чи заголовків, що їх у мене самовільно позичають. Як і від первісної назви роману «Дорога до матері» із 60-х років, наприклад.\nА іще забрали якісь книжки. Велику, гарно видану й ілюстровану книгу спогадів російського співака Федора Шаляпіна забрали, томики віршів А. Фета і Ф. Тютчева забрали. Цих двох поетів я любив завжди читати у тихому надвечір’ї, сидячи на ослінчику посеред двору. А у Федора Шаляпіна любив читати, де він описував, як бачився із далекого Парижу співакові один момент пережитого, коли із первісної російської глибинки він кіньми у туманній поранковості їхав на станцію гостей зустрічать.\nІ книгу «Переписка Бориса Пастернака» забрали. Ах, вас цікавить листування Бориса Пастернака! А чому ви ним за життя не цікавились. Хіба молоді, да юні, да невирослі іще були. Тоді, звісно.\nУ перших днях після побаченого усе зустрічному кожному нетерпеливилося нагадать. Хтось поспівчуває наче від серця, а наче і удавано, хтось порадить, не нав’язуватись, а на Посьолку і сказали:\n– А шо ж ти, Гандрій, хотєв...\n– А я ничого не хотєв...\nА вже коли у ясному ранкові ішов до сусіднього села, із яким в’язались світлі спогади шкільного дитинства, прихистку у приюті шукать, на підході до села металічний тризубець стояв, на металобрухт не встигли іще здать, і напис нагадував, що селу – 400 літ, то ізнов спогадався мені отой герой із книги.\n31 травня. На хуторі – спека. У краї стоїть висока спека. Останній рясний дощ благотворно скроплював землю 25 квітня. Потому, розказували, маленький дощ був якось, але він погоди не зробив і землі не промочив. Земля висохла. Посохли трави. Поникли городи по пагіркових місцях, а й у нас на суглинках глибокі тріщини повитворювались. Що зійшло було, огірки, гарбузи, квасоля, то морози прибили, побіліло й щезнуло котре. Убогенький мій городець. І що їстиму я тепер. Життя бере мене за шию у зашморг. Рік активного сонця.\nІ вчора похолодніло було, і дощик падав, але маленький. Не такого спрагла земля жде.\n31 травня. Зима великих розбоїв. Минула зима була зимою великих розбоїв. Не оно у мене, але від кого не почуй у краї і в Київі, то скрізь хати розбивали, да під приводом заготівлі металобрухту обманювали да вичищали чистенько усе. Що не там покладене, а що і там покладене було. На Львівщині, у Полтаві, на Сумщині, у Харкові, у Корсунь-Шевченковому, розказували, скрізь погроми хвилями пронеслися. Насамперед на хати самотні, на дачі перли, на старих, на анвалідів, на беззахисних усіх, що їхні імена не записані у книзі до сучасного виживання, але роковані вони, за замірами можновладців, на вигибання. Серед останніх я вирізнюваний. Мене лупцюють безжально.\nАле оньо і Євка Ковтунова, удовиця бригадирова. Срібної місячної ночі вдерлися у двір, да й хліва, клуню розбили, да й нумо витягувать бідона із закваскою і ще що там було. А Євка-удовиця у веранді стояла і все те бачила і упізнала, хто, але не обзивалася, бо побоялася, що заб’ють. А може, то спеціяльно ізроблено, щоб розголос пустить – і бригадирової удовиці не щадимо.\n31 травня. «Заглиблювання» в історію... А між тим усі наші «патріоти» про одне лиш знають, що «заглиблюються» в історію. Усе «холодноярські» томи видають да копирсаються в деталях. А навіщо?! Же не ув’язують із сучасністю. А сучасність така, що замір люто уреальнюється, щоби душу живу народу вийнять і усілякове нагадування бодай про корінний етнос вигубить.\n4 червня. Тріюмф природи. На хуторі ізгадалося мені, як у великому місті часом буває. Коли весна раптом у розбуянні барв і пахощів нагряне високо й заполонить своєю тріюмфальною ходою цілий світ, то і велике кам’яне місто з усіма своїми домами і машинами супротив неї не встоює. Таке диво твориться, що тиснення сірих мурів міста знівельовуюється, а душа зливається із могутнім подихом природи. Й розчиняється у ньому.\nЩось подібне уже й раніше доводилось переживати навесні 1964 року на кривулькуватих вуличках, поміж глиняних мазанок двохтисячолітньої старої Бухари.\n18 червня. Іде дощ... Сьогодні Зелена неділя – Трійця. Після довготривалої спеки, у нас на хуторі останній справжній дощ був 25 квітня, нарешті похолодніло. У Київі уночі +5–+9°С. Сьогодні із самого ранку іде дощ. Короткочасний. Хвилями. Накотяться хмари муром, да й пойде сивий дощ. Із далини починається. А як до нашого Старокиївського пагорба дойде, то і силу стратить частково. Але все одно заливає, як із вікна дивитись. Що за цілий день так і не виберусь прогуляться. Щось я і не пригадую таких дощових Зелених свят.\n18 червня. Дощова дивина. Із вікна кухні дивлюсь у похмурі задніпровські далі. Із малого продовгуватового віконця, із висоти останнього поверху добротного старого нашого дому, поміж мурами пообіч яка іще далина одкривається. Що десь там ліворуч біліють будинки селища електростанції. Це так далеко. А ліворуч у долині іще бездонніша далина потає. І ось у центрі сього виднокругу насунулась із небес мура дощова хмарина та й попустила долу сиві пасма. Але все одно це не те, що «спустила хмарка на луги мережані подолки...» Похмуріше усе те сьогодні. Але дивно так. Дощ сивий попустивсь удалині маленькою смужкою тілько, а по боках його нема. Дивно так. Дощова дивина. І я згадав розповсюджене, що місцями дощ іде, а місцями його і нема. Я кухонні свої справи одставив, да й став тую предивну картину природи видивлять. Аж то із наближенням сива дощова смужка усе ширшає і ширшає. Вона, може, уже десятки чи й більше кілометрів охопила, якщо прикинуть, бо простір уже впізнаванний між Оболонню і Трухановим островом. Се ж не увесь осяжний простір розшириться ця смуга, як до нас наблизиться. Міркую собі далі. Але тим часом хмарку муру дощову відносить убік ліворуч, південніше усе. І смуга дощова, розширюючись уже невидимо, ховається, зникає десь там за мурами старими старокиївських домів. А в пам’яті старіючій моїй тілько й зостається ся дощова дивина, мала сива смужка удалині, що із наближенням розростається, потверджуючи давню відому істину, що дощ смугами іде. А й пісенне біжить «Стороною дощик іде...»\n18 червня. Про Дениса Довгого. Як у доволі іще спекотнім надвечір’ї Миша Йорош згрібав своє сіно і прийшов до криниці води напиться, то й став при нагоді розказувать мені бувальщини із життя Дениса Довгого, сього могутнього велетня на цілу округу, що йому донька його Марта переповідала. Уже також стара, під сучасну пору.\nАх, дубе, дубе!..\nЯк укупив був хотинець Денис Довгий, корінний поселянин зарічкового, заслучанського села Хотиня, у пана Данила Валєвського на хуторі Юзепівці поблизу Дуброви вісім гектар поля. Видолинисте й пагіркове таке поле водночас було, випало йому. А на сіножатці посеред поля, посеред лану йому, Денисові, одміряного лєнтою блискучою, і дуб могутній шатристий оден ріс. Поблизу дуба того вирішив Денис Довгий і осідок свій новий заснувать, хату поставить, кубельце родинне нове ізвить. Років двісті, а може, і всі триста чи п’ятсот навіть тому дубові було. Таке могутнє шатристе дерево, що над усі наші хутори виділялося. Я іще у свої дитячі літа пам’ятаю того вирізнюваного дуба, як до села, бувало, коли до баби Лександри через Дуброву ідеш, то праворуч він тебе і зустрічає поставою могутньою а зеленню густо темною. Він достояв, либонь, аж до п’ятдесятих років, до колгоспів аж достояв. Зате у нових умовах і настав йому амбець.\nТак от. Коли укупив Денис Довгий тую земельку із дубом, купчу уже оформили, то заманулося, замандюрилося раптом панові Данилу Валєвському того дуба навіщось ізрізать. І підступивсь він до Дениса Довгого та й каже: «Дозволь, брате, цего твого вже дуба ізрізать, а я тобі плату по купчій ізменшу, на скільки скажеш?!»\n«А й ні, пане, лучче я усе по купчій сплачу Вам, а дуб нехай вже буде мій», – відказав Денис Довгий. І на тім стояв твердо, скільки і не умовляв його пан.\nА коли уже побудувався да осівся Денис Довгий на новому місці, то й чвари, сварки не раз заходили у хату поміж батьком а синами вже дорослими, як те і водиться часто у наших родинах. Що аж стомлювався часто Денис Довгий од сварок родинних. Виходив у двір. Прямував до дуба. Сідав під деревом. Обхоплював руками обважнілу голову свою. Та й промовляв а чи до себе, чи до дуба: «ах, дубе, дубе, якби ти знав, чого вже мені довелося тут пережить да натерпіться».\nХіба продають вола без шкури.\nЯк потому став, розпочав пан Данило Валєвський проз цілу Дуброву рова великого, широкого а глибокого, копать, трубами да дернею береги і дно укріплювать, не сам копав, а люде за плату копали, то й ізнов був підступивсь пан до Дениса Довгого та й каже: «А знаєш, брате, у тебе перед хатою сіножатка гарна зеленіє. Дозволь мені дерню для покриття рова із неї скопати. А ти за теє мені менш по купчій сплачуватимеш, як скажеш і домовимося».\nНа що Денис Довгий також відповів відмовою, виявився непоступливим: «Ай, пане, хіба продають вола без шкури».\n7 липня. Літо краснеє минає... Настав молодик. Після двохмісячної спеки почалися короткочасні прохолодні дощі. Пішла у ріст городина й отава. Від страху перед засухою то багато чого і повимокати іще може. Картопля, наприклад. Чи помідори. Ці також великі сонцелюби. Скоро Петра. А по Петру, то й по теплу. Як здавна кажуть у нас. Липень – маківка літа. І це відчувається в природі на кожному кроці. У явищі дозрівання. Скоро жнива. Якось недавно у селі згадував Степан свойого батька. Як казав був колись він. Що як побачить першу копу, то одразу сльози навертаються, і плакати хочеться. Тобто що все. Літо краснеє минає. Яка ж ця благодатна тепла пора і скороминуща. А зимі, здається, завжди, то і кінця ніколи не буде.\n10 липня. Сіль поезії. «Живопис – це поезія, яку бачать, а поезія – це живопис, що його чують».\n10 липня. Примхи липня. Посеред літа ізнов похолодніло. Подув вологий північний вітер, і стало холодно. Похмуро. Якби осінь. Але серцю моєму близька така літня прохолодна похмурість. А зелень уже густа-густа, аж темна. Ех, жити б мені десь у Скандинавії да душевної рівноваги досягать. Якби не було хутора.\n19 вересня. Серце – всевидющеє око. Якось по радіо, у радіопередачі для школярів, я слухав розповідь про незрячих школярів, старшокласників уже. Як звучали у їхнім словах їх мрії, уявлювання майбутнього. Ах, яка це яскрава виразність, яка чіткість у кожному слові. Яка глибока виваженість. І яка висока ціна складена найкоштовнішому дарові – дарові життя. І подумав я тоді, що то значить – усамітнена робота душі. «Душа обязана трудиться и день, и ночь...» (Заболоцький). Якщо юрист се буде, то як відважно захищатиме він права тих, хто захисту потребує. Ах, як би це було високо організоване і структуроване суспільство.\nТаких глибоких і виважених, і справедливих, і правдивих розмислів я ніколи не чув по радіо од їх видющих ровесників, де наліт легковажности аж випинається і в кожному слові, і в інтонаціях.\nА то ізнов недавно увечері, у київськім помешканні вже на постелі лежачи, слухав по радіо, як одна молода незряча поетка свої власні вірші читала. Ах, як се також було глибоко, хоча й печальне, що чогось подібного не доводилось мені ані чуть, ані читать у сучаснім віршуванні. Якби переді мною зараз були ті тексти, то я їх уважно розглядував би й перечитував. Але і те, що запам’яталося, що увійшло настроєво й інтонаційно уже бринить у моїм єстві, як невід’ємна поетична сутність.\nЩо ось усі ми доходимо у своїм життю до суті. І лікар, що ковтає ліки. «І піп, у смітті копирсаючись, вловлює суть».\nІще там був звучав вірш, як незрячій подарували прив’ялу троянду. Що ніби вона не бачить, і не розпізнає. Да же вона лучче од усіх нас на дотик бачить. «Але я вам дякую за прекрасний жест».\nА іще тоді там звучав вірш про авто. Як у скіснім вітрі іззаду сивина розмаювалась, аж жовтіла. Я замислився, пригадуючи і угадуючи. І здалося раптом мені, що такого бриніння кольорів мало хто із видющих завважить може. І подумав я: серце – всевидющеє око.\nА іще ізгадався мені наш Василь Ярошенко. Отой знаменитий незрячий, що у громадянську війну мандрував, вивчаючи Схід і по Китайщині, і по Японії. Що й зараз японці вважають його класиком своєї літератури. А у нас не видають. Ще й рукописи спалили.\nАле подумати тільки, у час великого зруху, у пік великої розрухи, одважитися невидющому на такі дальні мандри. Ніби у Японії Василь Ярошенко мав і якесь закохання.\nЙ ізнов пригадалося, як на початку 80-х років я купив у київській книгарні книгу одного арабського автора у перекладі на українську мову про одного незрячого. Я так і не прочитав тієї книжки. Десь вона загубилася у стопах тих в’язанок книжок, по причині мого необлаштованого побиту. Але одна думка, що її виокремило випадком у тексті моє око, запам’яталася. Що кохання невидющого, тілько на дотик а яке незрівнянно ніжне і глибоке.\nЙ ізнов подумав я: серце – всевидющеє око.\n19 вересня. Я починаю оповіданнє про Івана, що його нога ніколи не ступала на землю. Поможи мені, Боже!


В Івано-Франківську малюків навчали не боятись "білих халатів" (фото) - Версії | новини та розслідування\nВ Івано-Франківську малюків навчали не боятись “білих халатів” (фото)\n18/09/2013\t0 80\nВже вкотре у м. Івано-Франківську Європейська Медична Студентська Організація (EMSA) провела акцію «Лікарня для ведмежат» – «Teddy Bear Hospital». Даний проект створений для того, що б у вигляді гри допомогти діткам подолати один з найпоширеніших страхів – страх перед «білими халатами». Цього разу «лікарня» працювала 17 вересня з 15.30 до 18.00 у внутрішньому дворі центрального […]\nВже вкотре у м. Івано-Франківську Європейська Медична Студентська Організація (EMSA) провела акцію «Лікарня для ведмежат» – «Teddy Bear Hospital». Даний проект створений для того, що б у вигляді гри допомогти діткам подолати один з найпоширеніших страхів – страх перед «білими халатами».\nЦього разу «лікарня» працювала 17 вересня з 15.30 до 18.00 у внутрішньому дворі центрального корпусу Івано-Франківського національного медичного університету. Близько 40 студентів-медиків, що є членами EMSA допомагали діткам побороти страх перед лікарями.\n«Teddy Bear Hospital» функціонувала наступним чином: дітки, виконуючи роль молодих батьків, проходили в реєстратуру, щоб зареєструватись та одержати карточку-направлення для відвідування лікарів. Роль хворих пацієнтів виконували ведмедики, а студенти-медики сприяючи налагодженню контакту в спілкуванні допомагали визначити недугу та подолати її. Так як, в лікарні функціонувало багато відділень, діти мали змогу побувати у таких лікарів: лор, окуліст, педіатр, стоматолог, травматолог, рентгенолог, хірург, кардіолог, косметолог, подивитися на записи УЗД та побувати в оновленій лабораторії. Після повного медогляду ведмедики отримували рецепт, за яким на діток в аптеці чекали приємні подарунки – сертифікати, наклейки, кульки, та медальки.\n«Лікарню для ведмежат» відвідали близько сотні дітей різного віку, для того щоб «молоді батьки» не стояли в черзі їх навчали мистецтву орігамі та розважали казкові герої.


3 МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ МІНІСТЕРСТВО ОХОРОНИ ЗДОРОВЯ УКРАЇНИ СУМСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ УНІВЕРСИТЕТ МЕДИЧНИЙ ІНСТИТУТ _ На правах рукопису Дубовик Євген Іванович УДК:\nУ номері журналу “Nature” від 5 лютого 2004 року вийшло незалежно один від іншої 2 статті, які повідомляли про ідентифікацію гена VKORС1 [60, 75]. Rost та інші визначили ген VKORC1 і підтвердили його функцію шляхом трансфекції нового гену в лінію клітин. Щоб визначити ген, вони секвенували геномну ДНК в 4-х Mb регіоні 16 хромосоми від 2 пробандів з FMFD і 4 незв'язаних пацієнітв з резистентністю до варфарину. Вони знайшли ген, що містив 5126 пар нуклеотидів та складався з 3 екзонів, які кодують білок зі 163-амінокислот. Вчені назвали цей ген вітамін К епоксид редуктазний комплекс, субодиниця 1 (VKORC1). Нозерн блоттинг виявив високий рівень експресії в клітинах печінки та серця. Кожен пацієнт зі стійкістю до варфарину мав унікальний місенс однонуклеотидний поліморфізм в новому гені, в той час як пацієнти з FMFD були гомозиготами по ідентичному C292T місенс поліморфізму, що спричиняв до заміни аргініну на триптофан у 98 положенні протеїну. Потім вони секвенували 26 кумарин-стійких щурів і виявили A416C місенс мутації в кожного з них; усі 15 кумарин чутливих щура не мали цього SNP. Дослідники підтвердили функцію VKORC1 шляхом трансфекції нового гену до людських ембріональних клітинах нирок.\nLi та інші використовували позиційне клонування для виявлення VKORC1 в хромосомному регіоні 16p12-q21. Вони зосередили свою увагу на 13 генах-кандидатах з невідомою функцією, послідовність яких передбачала трансмембранне положення білків, що вони їх кодують. За допомогою інтерферуючих РНК (міРНК), вони секвенували кожен ген у клітинній лінії карциноми легені. Вони виявили, що MGC11276 мРНК, яка відображається на 16p11.2, відповідала VKOR активності. Вчені підтвердили активність VKORC1 шляхом трансфекції гену до клітин комах (S. frugiperda) і продемонструвати, що клітини отримали варфарин чутливу VKORC1 активність. Таким чином, витончені експерименти знайшли нову редуктазу з VKOR активністю. In vivo, редуктаза, ймовірно, функціонує з іншими білками, утворюючи комплекс в ендоплазматичному ретикулумі.\nГен VKORC1 у людини представлено однією копією, яка міститься в короткому плечі 16-ї хромосоми (16p11.2) на мінус-ланцюгу. У гені закодовано 163 амінокислотні залишки зрілого білка. Довжина гена – 5126 нуклеотидів, він складається з 3 екзонів, розділених двома інтронами.\nНа сьогодні описано понад 117 поліморфізмів поодиноких нуклеотидів у гені вітамін К-епоксидоредуктазного комплексу, субодиниці 1. Найкраще вивченими з огляду на зв'язок із серцево-судинними захворюваннями є чотирири: поліморфізм промотору G-1639A (rs9923231), поліморфізм першого інтрону C1173T (rs9934438), поліморфізм другого інтрону С2255Т (rs2359612) та поліморфізм 3'-UTR ділянки G3730A (rs7294).\nРис. 1.2 Структура гена VKORС1 і локалізація однонуклеотиднихполіморфізмів\nG-1639A поліморфізм розміщений у другому положенні Е-боксу, що має нуклеотидну послідовність CA/GNNTG . Yuan et al. вивчали вплив даного SNP на активність промотору і довели, що A-алель пов'язаний з її значним зниженням і з більш низьким рівнем експресії мРНК VKORC1 .\nWang et al. підтвердили цей висновок. При визначенні рівня експресії мРНК у HepG2-клітинах печінки вони виявили, що -1639A-алель пов'язаний з 2кратним зниженням експресії мРНК порівняно з -1639G-алелем. Але таке зниження активності промотору обмежується лише HepG2-клітинами і не виявлене в інших тканинах .\nБільшість досліджень генетичного поліморфізму гена VKORC1 проводилася з метою вивчення його впливу на метаболізм кумаринових коагулянтів в організмі людини з подальшим застосуванням отриманих даних у корекції дози препаратів у пацієнтів із різними алельними варіантами названого гена.\nОдними з перших почали вивчати інформативні SNP у гені VKORC1 Rieder et al. . Найбільша їх увага була звернена на G6853C поліморфізм (rs17886369), який корелює з різним рівнем експресії гена VKOR і визначає 21-25 % варіабельності дози варфарину у пацієнтів. Авторами з’ясовано, що носії G-алеля мають вищий рівень ендогенної епоксидоредуктазної активності і повинні отримувати більшу дозу варфарину. Так, середня терапевтична доза варфарину на добу становить у гомозигот за основним алелем (G/G генотип) 6,0–6,2 мг, у гетерозигот (С/G) – 4,3–4,9 мг і у носіїв С/С генотипу – 2,7–3,4 мг.\nВ інших дослідженнях доведено, що варіабельність дози варфарину може бути пов’язана ще з двома поліморфізмами: промотору G-1639A (rs9923231)  і першого інтрону C1173T (rs9934438) . Так, установлено, що варфариннечутливі пацієнти мали G-алель у –1639-му положенні гена VKORC1, тоді як варфаринчутливі – виключно А-алель.\nДослідники підкреслили, що G-1639A та С1173T поліморфізми тісно пов'язані між собою і корелюють із втратою експресії гена VKORC1 при трансфекції його в лінію клітин.\nНа даний час названо 5 основних SNP у гені VKORC1, що визначають із метою коригування дози оральних антикоагулянтів: T-4931C (rs719616114), G-1639A (rs9923231), C1173T (rs9934438), G1542C (rs8050894), C7566T (rs2359612), які утворюють 2 основних гаплотипи.\nГаплотип А містить у собі мінорні алелі і пов'язаний зі зниженням експресії мРНК і меншою підтримуючою дозою варфарину порівняно з гаплотипом В, який об’єднує основні алелі .\nУраховуючи наявність серед вітамін К-залежних протеїнів тих, які беруть участь у підтриманні кальцієвого гомеостазу в організмі, подальші дослідження з вивчення однонуклеотидних поліморфізмів гена VKORC1 були спрямовані на пошук зв’язку генетичної варіабельності останнього з розвитком уражень серцево-судинної та кісткової систем. Так, Teitchert et al.\nустановили, що представники білої раси, які є носіями Т-алеля за C1173T поліморфізмом 1 інтрону гена VKORC1 мають значно вищий ризик розвитку кальцифікації аорти, ніж носії основного алеля .\nWang et al. зясували, що наявність С-алеля в 2255-му положенні гена VKORC1 (С2255T поліморфізм) збільшує більше ніж у два рази ризик розвитку інсульту та ішемічної хвороби серця і більше ніж у три рази – ризик розвитку розшарування аорти. Також вчені виявили, що пацієнти з С/С та С/Т генотипами мали нижчий рівень карбоксильованого остеокальцину, ніж носії T/T генотипу . Lemmens et al., на відміну від отриманих у японському дослідженні результатів, не виявили зв’язку С1173T поліморфізму з розвитком ішемічної хвороби серця та інсультом серед населення Західної Європи .\nHindorff et al. досліджували зв'язок T2255C, C698T та G3730A поліморфізмів гена VKORC1 з розвитком інфаркту міокарда, інсульту та венозної тромбоемболії. Отримані результати показали, що жоден із трьох вивчених SNP не був асоційований із розвитком зазначених серцевосудинних захворювань . Результати щодо відсутності зв’язку T2255C поліморфізму VKORC1 з венозною тромбоемболією підтвердились і у дослідженні Verstuyft et al. . Smadja et al. також не виявили зв’язку поліморфізму гена VKORC1 з розвитком венозної тромбоемболії, але вже для G-1639A поліморфізму промотору . Проте Lacut et al. встановили, що Т/Т генотип за С1173T поліморфізмом пов'язаний зі зменшеним ризиком розвитку венозної тромбоемболії серед населення Франції .\nТаким чином, дані про зв'язок алельного поліморфізму гена VKORC1 з розвитком серцево-судинних хвороб неоднозначні і суперечливі, що ставить на порядок денний вивчення впливу SNP зазначено гена патологічні процеси в судинах та їх ускладнення, зокрема такі, як ішемічний атеротромботичний інсульт.\nРоль генетичного поліморфізму у патогенезі ішемічного 1.3 атеротромботичного інсульту В останні роки все більшої популярності набуває проблема створення «генетичного паспорта пацієнта», а також вивчення популяційних закономірностей – динаміки частот генів у конкретних популяціях, етнічних групах. Більшість генетичних варіацій обумовлена замінами поодиноких нуклеотидів різноманітних генів, що призводять до кількісних змін експресії або впливають на біологічні властивості білків. Відомо близько 10 млн однонуклеотидних поліморфізмів, проте їх біологічний сенс не завжди зрозумілий. У даному розділі, використовуючи сучасні дані світової літератури, зроблена спроба проаналізувати роль генетичної мінливості у розвитку цереброваскулярних захворювань, зокрема інсульту ішемічного ґенезу.\nГени, що визначають реологічні властивості крові. F2 – ген, що кодує протромбін. Останній являє собою попередник тромбіну, тому безпосередньо відповідає за утворення тромбу. Поліморфізм 20210 G/А призводить до зростання рівня експресії гена, а отже, до підвищення вмісту протромбіна та ймовірності тромбозу. Має аутомосно-домінантний тип успадкування [104, 120]. Поліморфний локус 20210 G/А асоційований з підвищенням концентрації протромбіну в плазмі, його вважають значущим генетичним фактором ризику тромбозу і дестабілізації судинної стінки .\nF5 – ген, що кодує коагуляційний фактор V (фактор Лейдена). Функція зазначеного фактора полягає в активації утворення тромбіну з протромбіну.\nПоліморфізм 1691 G/A (R506Q) гена F5 обумовлює стійкість білка, що призводить до гіперкоагуляції. Носії мінорного алеля володіють підвищеним ризиком розвитку тромбоемболії, інфаркту міокарда та ішемічного інсульту [42, 43, 115, 117].\nF7 – ген, що кодує фактор згортання VII. Активний фактор VII, взаємодіючи з фактором III, призводить до активації факторів згортання IX і X, що в кінцевому підсумку призводить до формування кров'яного згустку.\nПоліморфні ділянки Thr353Gln (10976A) і 1289 G/A не причетні до розвитку атеросклеротичних процесів. Їх слід розглядати як протективні фактори проти тромбозів та серцево-судинних катастроф [12, 91].\nP2Y12 – ген, що кодує пуринергічний рецептор P2Y, який відіграє важливу роль у зміні форми тромбоцитів та їх агрегації. Варіант Н1Н2 поліморфізму Н1/Н2 асоційований з підвищеною агрегацією тромбоцитів, а гаплотип Н2 характеризується максимально високим рівнем агрегації тромбоцитів і пов'язаний зі зростанням ризику розвитку системного атеросклерозу .\nГени, що впливають на ремоделювання судин. MMP1 – ген, що кодує матриксну металопротеїназу 1 (MMP1). MMP1 руйнує колаген I, II і III типів, бере участь у ремоделюванні і загоєнні судинної стінки, грає істотну роль у розриві атеросклеротичної бляшки. Основна функція MMP1 – деградація колагену. Наявність алеля 2G поліморфізму 1607 1G/2G гена MMP1 асоціюється з підвищеною активністю даного ферменту, особливо в присутності цитокінів та факторів росту. Варіант 2G2G збільшує ризик атеросклеротичного ураження судин нижніх кінцівок і хвороби Альцгеймера .\nMMP3 – ген, що кодує MMP3, беру участь у деградації колагену II, III, IV, IX та X типів, протеогліканів, фібронектину, ламініна та еластина, а також активує інші MMP (типів 1, 7 і 9). ММР3 служить ключовим ферментом у процесі ремоделювання сполучної тканини. Деякі алельні варіанти гена MMP3 асоційовані з прогресуванням атеросклерозу, ураженням серця, головного мозку та нижніх кінцівок [109, 122].\nMMP9 – ген, що кодує MMP9. Протеїн бере участь у руйнації колагенів IV і V типів. Т-алель SNP 1562 С/Т пов'язаний з підвищенням синтезу відповідного ферменту та розвитком системного атеросклерозу .\nMTHFR – ген, що кодує метілентетрагідрофолатредуктазу. Фермент незворотньо перетворює 5,10-метилентетрагідрофолат в 5метилтетрагідрофолат. Порушення метаболізму MTHFR призводить до гомоцистеїнемії, чинить токсичний ефект на ендотеліоцити, в яких посилюються процеси перекисного окислення ліпідів і пригнічується синтез оксиду азоту. Носійство аллеля Т поліморфізму 677 C/T асоціюється зі зниженою активністю ензимаа, зростанням вмісту гомоцистеїну в крові і підвищеним ризиком атеросклеротичного ураження судин [64, 83, 87].\nNOS3 – ген, що кодує кальцій залежну NO-синтетазу, яка регулює судинний тонус та інгібує агрегацію тромбоцитів. Kullo і співавт.


Київ м Велика Васильківська вул. Костел св.Миколи (№ 75) 2009 р. Парламентарі закликають уряд…\nПошук по розділу сайта 2009 р. Парламентарі закликають уряд сприяти поверненню костелу св. Миколая у Києві…\n2009 р. Парламентарі закликають уряд сприяти поверненню костелу св. Миколая у Києві католицькій громаді\nЗважаючи на те, що 6 грудня 2009 року відзначатиметься 100-річний ювілей з дня освячення костьолу св. Миколая в місті Києві, народні депутати України звернулись до Прем’єр-міністра Юлії Тимошенко з проханням сприяти поверненню римо-католицькій громаді цієї культової споруди. Тим самим, на думку парламентарів, нарешті буде “відновлена історична справедливість щодо костелу святого Миколая в м. Києві”, – повідомляє Інститут релігійної свободи.\nПарламентарі відзначають, що за їх інформацією Держкомнацрелігій вже підготовив та вніс на розгляд Кабінету Міністрів проект урядової постанови, спрямованої на вирішення даного питання. Враховуючи суспільну важливість порушеного питання, народні депутати України просять Прем’єр-міністра підтримати проект відповідної постанови та нарешті відновити історичну справедливість щодо костьолу св. Миколая в м. Києві.\nКостел святого Миколая – споруда культового призначення початку ХХ століття, розташована у центрі міста Києва на вулиці Великій Васильківський. Костьол сконструйований у 1899-1909 роках та побудований у готичному стилі київським архітектором Владиславом Городецьким за проектом С. В. Валовського. У 1909 році костел було освячено римо-католицькою громадою.\nПісля 1917 року костел закрили, а з лютого 1980 року в перебудованому під концертний зал приміщенні костелу св. Миколая розташувався Національний будинок органної та камерної музики України. Питання про повернення кульової будівлі віруючим неодноразово порушувалось перед органами державної влади за часи незалежності України.


Слідом Одіна. | Збруч\nВисокодостойному Пану Послови Николї Василькови — присвячую.\nБув раз день, коли я лишила далеко за собою дантейські ворота. Мене непокоїла первобутня потреба поставити десь на тихій левадї костир з благовонного дерева і в горяче полуднє кидати паволоку і бисер і нараменники, дивлячись в слїд фиміяну — на розсипані зорі.\nІ ще хотїлось менї зажмурити очи, як дїтвакови, що вірить в казку, і отворивши їх, найти на раменах хитон, на волосю молоду, дубову гильку, та з урвища скелї, що повисла над повним омраків провалєм, жбухнути у низ камінюку, як грімке "Осанна!" радісному Богу.\nІ тому я шукала місця для моєї гекатомби, бродячи крізь сквери, що шуміли сріблом голубиних крил, минала пестрі шнури дїтвори, стрибала понад струмочки сонця і дивувалась новітній обстанові світа.\nЯк крилатий сонет про Фінстерагорн замаячіла отсе Votivkirche. Йду у верх круглими, витоптаними сходами, по яких може проходила колись чиста як майський світ Ґретхен, Шубертове коханє. Вона певно держала в одній руцї святочний роброн, в другій побожну книжку у білій хустинї, з застромленою між сторінки віткою рожі.\nМене окутує темінь, але повна житя, стокольорова, пересїяна крізь вікна тонкоузорі, як валєнсіянське кружево. З ниші, в недалекому углї глядять на мене з під брів, насуплених вічною тїнию, германські святі в шеломах і з копіями.\n— Lacrimae Christi... О, ви, сльози Христові...\nЯк чайка скиглить віольончеля; жіночий, альтовий голос оксамитною стрічкою тече крізь мої духові пальцї. Прислонюю очи руками від блиску пісни, "зворушуючої", як лїлїя райських городів. Чую, — у рамен виростають мої маленькі, притоптувані крила і дрожать на вітрі, додаючи ще один тон від себе.\nАльпейський соловейко заливсь щебетом, аж бачиш, як перехилює натхнену головку десь в гірському малиннику. (Між листєм хохоче соняшна позолота...) Неімовірно чергують ся рвучі як филї Рейну пассажі, солодкі, скрипкові фляжіолєти, лїтанїя слів, утїкаючих на висоти. Навіть павзи, проникнені нематеріяльним світлом, здають ся продовженєм мельодії. Щось космічне є у сїм "Sanctus", яке повисає високо у просторі і немов важить ся там, над "зелом землї і лоном вод".\nІ бачиш, як в тиші вихилюють ся слова, прозоро скандовані, мов тихі гаї з нуртів все ленної; видно жовту наче охра лїнїю овиду і синяву молодого неба. На обрію рисуєть ся велитенський віл у ярмі, за ним вічний його погонич, — чоловік. Тїнь від них паде далеко на простори і здаєть ся чорнїйша від землї.\nІ — привіт тобі, вечірня радости по працї, женщино! Рожева свічечко погонича, його веселе зітхненє на зорі! І ти вилїтаєш гучний акорд між святі глаголи, що їх шестикрильний Метатронос співає Господу в Сабат. Стоїш отже серед дерев саду без заслони, голеньке дївчатко клякло на твоїх світлих раменах, рве яблока, пахучий труд твій, подає тобі.\nДовгі ряди крісел, прямуючих шнуром під престол, колишуть ся матовими рухами задуми. Якесь тонке скло забренїло від могутньої нотки, наче крило пчоли. Людські зітхненя сиплють ся як темні ягоди з невидимих гильок, сиплять ся...\nПрошибає мене нагле зимно. Високо у горі свиснув гострий подув, брутальний зойк, хтось мечем ударив об старинний щит... Ще раз той сам тон: зимний, лискучий… бач, уже згас. Одна мить — і шалений вихор зриваєть ся надійною — се покотились по яругам, по верболозам витязкі оклики, шум мечів, крик труб, свист флєтів і видно... видно, як лїлїєвим ранним полем наступають борцї з "Walpurgi-s Nacht":\nНа прю, други! Окружім лїс,\nОдіна дух над нашим днем!\nМовчіть, не стежіть, у руках спис,\nЯк вюнду глуб, ми в бій пірнем...\n— О, Спасе! розсипаєть ся огненим пилом душа моя... В дрібязки валить ся все доокола, падуть люди, як лан від граду, і конають, як звірі, — звірі ж конають як люди... Шамочеть ся розпука з насильством, сїм раз обіймами сплїтаєть ся, кричить против неба і в судорогах паде...\nАле... стежинкою біжить в гору мінстрель молодий, русоволосе, радісне хлопя, — шелеще у повітрю хоругвою, що упала в кров, хитаючи кучерями, дзвінко співає...\n— Schwarmlinie! — чути на цїлім фронтї хорів довге, кріпке legаto. Уже, уже збігаються голоси, кождий уоружений хто копієм, хто пращею, — тїла похилені вперед, — вітер дмухне, полетять!\nПішли — нї, рванули — крик під саме небо і яка у нїм поезия смерти! Сонце заходить червоно, витязке, повне тоскливої ласки, як Льоенґрін у мідяному панцирі.\n— Dona nobis pacem... Там, де рідко підшитий гайок начинае темну смугу лїса, видно, як збирають ранених і як кладучи рамя під омлїлі голови, легенько несуть гойдаюче ся тїло. Сумерки злїтають на листя, по полях кладуть ся тїни, вогкі від смертних слїз.\n— О, пішли нам мир, хазяйне вселенної!\n— Dona nobis pacem... Там, де рідко підшитий гайок начинає темну смугу лїса, видно, як збирають ранених і як кладучи рамя під омлїлі голови, легенько несуть гойдаюче ся тїло. Сумерки злїтають на листя, по полях кладуть ся тїни, вогкі від смертних слїз.\n— О, пішли нам мир, хазяйне вселенної! В благаню чути категоричний імператив. Старий Одін у крилатому шеломі і золотих нараменниках, з грудю вкритою волосєм, опер ся плечима на дуб на краю лїса — і глибоко, стомлено, — віддихає.


Правила поведінки у спеку - ДСНС України\nОпубліковано: 29.07.2021, 09:06\nСпекотне літо стало нормою для нашого клімату останніми роками. Однак, нарікати на погоду не варто, необхідно адаптуватися. Не дивлячись на те, що погода змінюється майже кожен день, літньої спеки все одно не уникнути.\nАдже спека – це значне навантаження на організм, вона виснажує морально і фізично. І нам потрібно створити для себе умови, які допоможуть пережити спекотні дні, не втративши працездатності і гарного настрою.\nДо групи ризику влітку, в першу чергу, потрапляють люди похилого віку та хворі з хронічними захворюваннями серцево-судинної та дихальної системи, а ще маленькі діти і люди, які працюють на відкритому повітрі.\nТим, хто переніс серцево-судинну катастрофу (мозковий інсульт, інфаркт міокарда, порушення серцевого ритму) та має інші проблеми із здоров’ям треба пам’ятати, що ризик ускладнень знижується на тлі прийому препаратів, які знижують артеріальний тиск, дотримання режиму праці та відпочинку, дієти.\nОсновна і часта помилка «гіпертоніків» влітку полягає в тому, що при погіршенні самопочуття (виникли чи посилилися головні болі, запаморочення та ін.), людина думає, що у неї підвищився артеріальний тиск, і, не вимірюючи його, приймає додаткову дозу антигіпертензивних засобів. Насправді тиск на тлі спеки міг знизитися, і, прийнявши додаткову дозу, людина ще більше погіршує своє здоров'я. Тому, основне правило для пацієнтів з артеріальною гіпертензією - при погіршенні стану обов'язково вимірювати артеріальний тиск і тільки після цього застосовувати необхідні заходи.\nАле питання збереження здоров’я стосується не тільки людей із проблемами у стані здоров’я. Зміни погоди впливають на кожну людину. Для того, щоб допомогти організму впоратися зі спекою, рекомендуємо дотримуватись загальновідомих порад.\nГоловні убори. Щоби вберегтися від негативного впливу дуже спекотної погоди, а саме, шкідливого впливу на організм ультрафіолету сонячних променів, потрібно носити головні убори (капелюхи, капелюшки, панамки, кепки, бейсболки) і обов'язково темні сонцезахисні окуляри, які допоможуть вберегти вас і ваші очі від сонця і неприємних зморшок навколо очей.\nБільше рідини. Вода - джерело життя і спасіння в спеку. У спекотні дні необхідно збільшити кількість вживання рідини.\nНі алкоголю. Алкоголь в таку спеку згубний для організму, так як він, грубо кажучи, забирає з клітин таку необхідну для них воду. Як наслідок, людина, випивши зовсім небагато, може отримати сонячний або тепловий удар. Тому відмовтеся від вживання алкоголю в спеку.\nОдяг. Світлий, вільний та зручний одяг з натуральних тканин (таких як льон і бавовна) не заважають випаровування вологи, не створюють умови парника для тіла. Кросівки, товсті джинси - ці речі не прийнятні в літню спеку. Краще віддати перевагу шлёпкам, сандалям , мокасинам.\nТемпература в приміщенні. Якщо в приміщенні, де ви живете, вчитеся, працюєте температура повітря перевищує 28 градусів, то бажано користуватися вентиляторами або ж популярними в наші дні кондиціонерами, які прекрасно охолоджують повітря в офісах і квартирах. Але при цьому необхідно пам'ятати - різниця температури повітря в приміщенні і на вулиці не повинна перевищувати 10 градусів.\nДіти! Діти на вулиці обов'язково повинні бути з головним убором і з пляшкою води. Слідкуйте за тим, щоб вони не грали на сонці, а перебували більше часу в тіні. Сонячний і тепловий удар діти можуть отримати набагато швидше, ніж дорослі.\nЇжа. Під час спеки варто перейти на холодні страви. Краще збільшити в раціоні кількість свіжої риби та овочів. Про молочні продукти треба сказати окремо - не треба купувати їх в кіосках, з кінцевим терміном придатності або давати їм нагріватися на сонці. Ці продукти псуються швидко, і харчові отруєння вони викликають дуже важкі. Не купуйте продукти з рук: при високій температурі бактерії розмножуються дуже швидко, вживання в їжу таких продуктів може призвести до тяжких отруєнь. Не готуйте про запас - ті терміни придатності, які вказані на продуктах, припускають нормальні умови, а не виснажливу спеку. Не зберігайте продукти, що швидко псуються, поза зоною холоду.\nВідмовтеся від фізичних навантажень в спеку, тому що вони збільшують теплоутворення в п'ять разів, виснажують водний запас організму. Як можна більше часу проводьте в тіні. Якщо у вас гіпертонічна, ішемічна хвороби серця, цукровий діабет, хвороби щитовидної залози, ожиріння, онкологічні захворювання, ви перенесли інфаркт або інсульт фізична активність в таку погоду вам протипоказана.\nЗберігайте емоційний спокій, адже перезбудження збільшує навантаження на організм, підсилює ризик виникнення теплового або сонячного удару.\nНі в якому разі не можна залишати в машині дитину та домашніх тварин, вирушаючи за покупками або куди-небудь ще;\nЗалишені в машині запальнички і дезодоранти можуть вибухнути в салоні. Виконуючи ці нескладні рекомендації Ви проведете залишок літа з користю і задоволенням.\nВикладач (методи навчання) Олександр МАРТИНОВ


Рекомендації для учасників держзакупівель - Медицина+\nPosted on 04.10.2021 11.10.2021 by synmedic\nДержавні закупівлі все ще вважаються одним з найбільш популярних напрямків, коли мова заходить про проведення торгів. На сьогодні, формат тендерних замовлень є обов’язковим для всіх компаній, які в певній мірі залежать від бюджетного фінансування. Тут не так важливо, чи воно є частковим, чи мова йде про гарантування надання фінансів у повному обсязі.\nЯкщо говорити про більш досвідчених учасників, то вони вже добре розуміються в таких питаннях, та точно знають, на яких моментах потрібно робити особливий акцент. Якщо ж говорити про ті компанії, що не мають серйозного досвіду в таких процедурах, то для них це може стати певною проблемою, яка буде потребувати швидкого вирішення.\nПерше, що варто зробити в такій ситуації – це перейти за посиланням https://www.ueex.com.ua/ueex/sections-council/representatives-electric-power, де можна швидко ознайомитись з великим переліком актуальної та корисної інформації. Що стосується участі в торгах, то для цього варто розглянути один з акредитованих електронних майданчиків. Українська енергетична біржа є зручним та функціональним ресурсом, що може вам у цьому допомогти.\nЯкі помилки часто допускаються учасниками\nНеправильні рішення – це досить розповсюджене явище серед новачків і це часто призводить до не зовсім приємних наслідків.\nГоворячи про найбільш часті помилки, то до їх числа можна сміливо віднести наступні моменти:\nНеправильна робота з фінансами – не варто намагатися перемогти в боротьбі за тендер, роблячи для цього все можливе. Перше, що вам потрібно зробити – це самостійно визначити для себе ціну, нижче якої ви не будете опускатись при будь-яких умовах. Варто зазначити, що вартість повинна давати можливість компанії отримати хоч якийсь прибуток. Це стосується не лише державних замовлень, але і будь-якого іншого формату торгів;\nПомилки в документах – ще одним моментом є процес підготовки паперів, які повинні відповідати всім прописаним вимогам. Навіть наявність незначної помилки може стати реальним приводом для відмови. Тому, потрібно відразу перевіряти всі спірні моменти і готувати документацію таким чином, щоб організатор торгів не мав можливості знайти жодної причини, щоб позбавити вас можливості взяти участь в торгах.\nНедотримання термінів – ви повинні точно знати, що на подання заявки відводиться певний відрізок часу, протягом якого потрібно виконати всі вимоги замовника. Якщо мова йде про торги з контрагентами, то ще є шанс провести перемовини й домовитись про відстрочку, але при будь-якому іншому форматі зробити це буде дуже проблематично. Тому, потрібно серйозно відноситься до кожного аспекту, особливо коли мова йде про дотримання часових рамок;\nНеправильний психологічний підхід – часто, учасники думають про те, що в тендерних замовленнях все куплено і в них немає реальних шансів на те, щоб отримати перемогу в торгах. Насправді ж, коли мова йде про систему ПроЗорро, то вся процедура від самого початку й до кінця контролюється державними органами і у випадку наявності будь-яких порушень, в учасника є можливість подати скаргу до антимонопольного комітету України.\nЯкщо мова йде про компанії, які справді не мають великого досвіду участі в торгах, то врахування цих моментів буде достатньо для того, щоб значно підвищити свої шанси на позитивний результат, коли мова заходить про участь в будь-якому форматі торгів.\nСкільки часу потрібно для реєстрації в ПроЗорро\nРозпочнемо з того, що система ПроЗорро – це лише база даних і пройти реєстрацію саме в ній ви навіть не зможете. Сайт автоматично переведе вас до переліку активних акредитованих майданчиків, серед яких ви будете обирати якийсь один ресурс.\nТут варто звернути увагу на те, що процедура реєстрації та створення облікового запису може вагомо відрізнятись в залежності від того, який саме сервіс буде вами обрано.\nЯкісь майданчики цілеспрямовано пропонують спрощену процедуру реєстрації і роблять це для того, щоб зацікавити потенційних користувачів в тому, щоб вони обирали саме їх сайт. В середньому, процедура реєстрації може відняти 5-10 хвилин в залежності від окремо взятої ситуації.\nЯкщо говорити про неакредитовані майданчики, то вони завжди пропонують ще більш прості умови і роблять це для того, щоб потенційні користувачі віддавали свою перевагу саме їх ресурсам.\nЯкщо ж говорити про формат електронних торгів та проведення державних замовлень, то для проведення закупівель потрібно обирати виключно акредитовані майданчики. В системі ПроЗорро є більше 10-ти таких сервісів, що пропонують різний інтерфейс, принцип роботи, функціонал та процедуру реєстрації. Вам залишається лише ознайомитися з цими сервісами більш детально та обрати серед них той ресурс, що буде для вас найбільш зручним.


Фарба для даху оцинкованої та шиферної: чим пофарбувати дах іржаву | Ремонт та вироби своїми руками\nФарба для даху оцинкованої та шиферної: чим пофарбувати дах іржаву\nПідготовка до фарбування металевих дахів\nФарбування оцинкованої покрівлі\nФарбування покрівлі з чорного металу\nФарбування шиферного даху\nФарба для даху повинна бути не тільки приємного і красивого кольору, але і мати досить хорошими властивостями стійкості до корозії, перепадів температури і несприятливих атмосферних явищ. Наприклад, фарба по іржі повинен відповідати типу покриття даху, поверхня яких може бути зі сталевого листа або з кольорового і оцинкованого металу.\nНайбільш поширені типи покрівлі — це покриті чорним металом або оцинкованими листами. Фарба для даху буває декількох видів:\nфарба з антикорозійними властивостями\nПри фарбуванні даху, як правило, застосовують олійну фарбу, так як вона дешевше і доступніше. Але при цьому не треба забувати, що таким барвником потрібно покривати дах набагато частіше, що призведе до додаткових грошових витрат. Тому фахівці радять застосовувати акриловий барвник, який до того ж він володіє чудовими антикорозійними властивостями.\nПерш ніж пофарбувати дах необхідно ретельно підготувати поверхню покрівлі. Потрібно очистити її від бруду, іржі, визначити місця відшарування старого покриття і видалити відшарувалася фарбу. Якщо є невеликі дірки, то закрити їх. Бруд і пил спочатку необхідно видалити жорсткою щіткою, потім м’якою. По можливості поверхню даху треба промити водою і дати час на її просушування.\nпідготовка оцинковки до фарбування\nМісця іржі слід обробити спеціальними засобами і потім відразу пофарбувати. Фахівці радять використовувати автопреобразователь іржі, який продається в торгових мережах. Проводити огляд покрівлі рекомендується в сонячний день. Тоді помітні навіть невеликі подряпини, тріщини і отвори.\nДобре видно отвори з горищного приміщення, якщо немає мансарди. Всі отвори в сонячний день видні, а також їх можна визначити за видимою потьокам на кроквяній системі. Після закінчення огляду і виявлення дефектів треба їх усунути.\nМеталеве покриття може іржавіти не тільки зовні, але і всередині. Необхідно зачистити і обробити оліфою або спеціальними засобами.\nПеред багатьма постає питання, якою фарбою пофарбувати дах. У більшості жителів нашої країни для покрівлі використовують оцинковані сталеві листи. З плином часу цинкове покриття руйнується і відшаровується. Тому такий дах необхідно пофарбувати. Вона буде виглядати більш естетично і красиво.\nДля фарбування оцинкованих дахів застосовуються спеціальні барвники. У оцинкованого металу поверхня є більш пасивною, ніж у звичайного металевого листа. Тому фарба для оцинкованих дахів повинна бути еластичною.\nНайкраще для цієї мети підійде матовий акриловий барвник «Цикроль», який володіє надійним зчепленням з цинком і хорошими антикорозійними властивостями.\nміцне зчеплення з покрівельним матеріалом;\nстійкість до атмосферних впливів, вологостійкість;\nхороша стійкість до низьких температур.\nТака фарба швидко сохне і не вигорає під впливом ультрафіолетових променів. Вона зручна при фарбувальних роботах і володіє водовідштовхувальними властивостями. Цю фарбу необхідно наносити на суху, чисту поверхню пензлем, валиком або розпилювачем. При необхідності її можна розбавити розчинником Р646 або бутилацетатом. Вона значно продовжить термін служби оцинкованої даху.\nПокрівлю з чорного металу необхідно обов’язково фарбувати. Як правило, для цього використовують масляні і алкідні кошти. Часто це призводить до постійних перекрашиваниям покрівлі.\nТому фарбу для металевих дахів слід використовувати на акриловій основі з антикорозійними добавками. Подібне покриття коштує трохи дорожче, але прослужить більший час. Акрилова фарба володіє високою еластичністю і стійка до перепадів температури. Це дуже важливо, тому що метал сильно розширюється при зміні температури навколишнього середовища. В алкідних і масляних фарб еластичність набагато менше, ніж у акрилових. Тому часто можна спостерігати, як на таких покриттях фарба відшаровується, і покрівля починає іржавіти.\nзабарвлення покрівельного заліза\nОдним різновидом акрилових барвників є, так звана, фарба для даху гумова. Звичайно, до гумі вона має вельми віддалене відношення, а назва походить від її здатності утворювати плівку, що дає міцність при згині, не ламаючись при цьому.\nСклад фарби незвичний – не містить отруйних компонентів і розчинників. Вона не горить, не має неприємного різкого запаху, не дратує шкірні покриви, тобто її можна застосовувати в закритих приміщеннях.\nГумова фарба володіє хорошою вологостійкістю і прекрасною еластичністю. Така фарба для даху навіть використовується в бетонних басейнах і автомийках. Її колір не змінюється протягом експлуатації конструкції, тому що її компоненти і пігментні добавки не вигорають на сонце. Всі позитивні характеристики фарби обумовлені акриловим полімером, який є базовим компонентом.\nНезважаючи на всі переваги шиферу, такі як довговічність один його недолік, який можна усунути своїми руками – це непоказний вигляд і поява на його поверхні моху і лишайників. Щоб уникнути цього, потрібно шиферний дах піддати фарбуванні спеціальними водостійкими та морозостійкими барвниками.\nАле перед цим дах з азбестоцементних листів потрібно очистити від пилу, бруду, моху. Зміцнити неміцні листи, наявні залатати пробоїни, а ті листи, які неможливо відремонтувати, замінити новими. Після цього поверхню шиферної покрівлі промити водою і добре висушити.\nПеред фарбуванням дах слід прогрунтувати акриловим складом.\nГрунтовка забезпечує краще зчеплення фарби з шифером, одночасно видаляє залишки пилу і заповнює дрібні поглиблення і пори.\nФарбу ретельно перемішують, домагаючись однорідної консистенції, при необхідності розбавляють органічним розчинником.\nРозчинник допомагає фарбі краще лягати на поверхню шиферу, проникати всередину матеріалу і краще зчіплюватися з азбестоцементних матеріалом.\nНаносити фарбу слід при позитивних температурах навколишнього повітря за допомогою валиків, кистей або краскопультів. Рекомендується фарбувати дах у два прийоми, при цьому потрібно дати висохнути першого шару.\nШифер набуває плівку, яка перешкоджає руйнуванню шиферу, робить його вигляд естетичним, підвищує морозостійкість і збільшує водовідштовхувальні здібності азбестоцементних листів.


“Якби не готувалися 6 років, половина з нас би звідти не вийшли”: керівник тернопільського спецназу про бої за Ірпінь (ФОТО) - ГАЛАС\nАвтор: Віталій Чемерис 14.04.2022, 11:27\nГоловний поліцейський Тернопільщини Олександр Богомол привідкрив завісу, в яких «гарячих» точках працювали тернопільські спецпризначенці та через що їм довелося пройти.\n– Сьогодні можна вже говорити про те, де був наш спецназ. Вони знаходилися під Києвом, в Ірпіні, коли росіяни з нього ще були не вийшли. В них було три бойових заходи по півтора доби кожен. Повірте, переживав і я, і їхні сім’ї. Люди всі збережені і це головне. Слова керівника спецназу після цих заходів: «Якби ми не готувалися 6 років, половину з нас вже би не було, половину би звідти не вийшли». Бойові дії проводилися дуже серйозні, росіяни, з якими були зіткнення у тернопільського спецназу, добре підготовлені та мали серйозну зброю, – зауважив Олександр Богомол.\nГоловний поліцейський Тернопільщини розповів про одну дуже складу ситуацію у яку потрапили тернопільські спецпризначенці.\n– Прийняли рішення передислокуватися з місця між висотними будинками, де вже ніхто не проживав, а була адміністративна будівля, у приватний сектор. За 15 хвилин після передислокації всі ці будинки російськими окупантами були спалені. По висотних будинках було вдарено фосфорними бомбами. Загоряння було на 4-5 поверхах, горіло ж до самого низу. Наші хлопці, зважаючи на те, що були підготовлені, розуміли як уникнути ураження, та за пів години до ударів евакуювалися з цього місця. Ось такі, дуже серйозні бої були в тернопільського спецназу, – сказав пан Богомол.\nЗа інформацією генерала поліції, практично всі підрозділи тернопільського спецназу на сьогодні перемістилися на Схід України, де зараз відбуваються основі бойові зіткнення російсько-української війни.\nПопередня стаття Тернополян закликають долучитись до загальноміської толоки\nНаступна стаття У Зарваниці переселенці висадили горіховий гай\nТернополян закликають долучитись до загальноміської толоки


Новини аграрного сектору Українська компанія вирощуватиме органічну малину європейських сортів\nУкраїнська компанія вирощуватиме органічну малину європейських сортів\nКомпанія «Українська органіка», український постачальник унікальних органічних добрив Saprolife і член Міжнародної федерації рухів екологічного сільського господарства IFOAM, приступає до вирощування органічної малини європейських сортів.\nПри виборі технології вирощування керівники підприємства керувалися дедалі більшим попитом на якісну і свіжу ягоду. Конкуренція зростає, і перебірливому клієнту зі Старої Європи стає все важче догодити.\nЗа експертною оцінкою Євгена Скрильника, доктора сільськогосподарських наук і одного з провідних в Україні агрохіміків і ґрунтознавців, унікальне органічне добриво і ґрунтопокращувач Saprolife дозволить значно збільшити урожайність і поліпшити смакові властивості малини. Крім того, ягода зможе зберігатися свіжою набагато довше, при цьому не втрачаючи ні форми, ні смакових якостей.\nДобриво Saprolife сертифіковано за стандартами Євросоюзу і є справжньою знахідкою для фермерів, які бажають не тільки збільшити врожайність, але й зберегти свіжість зібраних ягід як можна довше. Завдяки використанню добрива Saprolife, імунітет рослин посилюється, а вирощені плоди стають менш схильними до впливу навколишнього середовища. Це, безумовно, знижує ризики фермерів і постачальників при транспортуванні зібраного врожаю. Як відомо, кінцевий споживач завжди ставить свіжість на перше місце при виборі ягід, овочів і фруктів.\nОрганічне добриво Saprolife виробляється на сучасному заводі Volynsaprofos на Волині. Завод працює на сучасному німецькому обладнанні, і має всі необхідні ліцензії, сертифікати та дозволи на виробництво й експорт сапропелевих добрив, які використовуються для вирощування органічної малини.\nЧИТАЙТЕ НА ТЕМУ: Органічне садівництво: Що варто вирощувати українцям


Вибираємо вишиванку для дитини: яку купити?\nБагато батьків вважають за краще купувати своїм дітям в школу українськi вишиванки. Це дійсно хороша альтернатива звичайним блузкам і сорочкам, що виглядають нудно і звичайно. Крім того, вишиванки дитячі, прикрашенi багатою вишивкою, виховують любов до батьківщини і вірність традиціям.\nДитячі вишиванки виготовляються з різних матеріалів. Однак найкраще купувати моделі з натуральних тканин, які відрізняються екологічністю і натуральністю. Найбільш популярними серед них є такі матеріали:\nдомотканий і фабричний льон;\nСорочки з натуральних тканин дуже комфортні в носінні. Матеріал не викликає роздратування на ніжній дитячій шкірі, є комфортним до тіла, добре вбирає вологу і пропускає повітря. Єдиний мінус полягає в тому, що він швидко мнеться, тому шкільну сорочку доведеться гладити щодня.\nБагато виробників вишиванок використовують комбіновані матеріали. У їх складі є натуральні і штучні волокна в співвідношенні 70% до 30%. Тому вони поєднують в собі натуральність і практичність, а ще стоять недорого.\nА ось від вишиванок, в складі матеріалу яких більше 50% синтетики краще відмовитися. Дитині в них буде дуже некомфортно. Особливо влітку, так як матеріал не «дихає».\nСтильні вишиванки на дітей представлені в різноманітті дизайну. Сорочки на хлопців мають такі особливості:\nпростий вільний крій;\nдовгі або короткі рукава;\nсувора колірна гамма;\nгеометричний або анималистический візерунок.\nВишиванки для дівчаток представлені в трьох видах. Є сорочки, туніки і сукні. Вони, як правило мають багату вишивку, орнамент якої рослинний.\nУ шкільні роки діти швидко ростуть. Тому брати розмір навмання не варто. Краще озброїтися сантиметром і виміряти обхват грудей. Отримане значення слід розділити на два і зіставити з міжнародною таблицею розмірів. Варто відзначити, що якщо дитина повна, додатково слід виміряти талію.\nВишивка може бути ручної та машинної. Який варіант краще, однозначно відповісти не можна. Ручна вишивка автентична, ексклюзивна, акуратна. Вона ввібрала в себе енергетику майстрині, яка вишивала сорочку. На створення такої вишиванки йде не один місяць, тому коштує вона порівняно дорого. Чи має сенс купувати такий виріб дитині, яка навряд чи зрозуміє всю його цінність? Напевно ні. До того ж діти дуже швидко виростають з речей і може статися так, що вже через рік сорочка стане маленькою.\nВишиванка з машинною вишивкою є бюджетною альтернативою. При цьому за своїми зовнішніми якостями вона практично нічим не поступається. Низька вартість обумовлена тим, що на виробництво однієї такої вишиванки йде всього кілька годин.


Вважається, що собака — найкращий друг людини. Але як подружитися з вихованцем, завоювати його довіру та відданість? Є кілька способів це зробити. Але перш за все потрібно розібратися, що ж таке дружба з собакою.\nЩо значить дружити з собакою\nСобака може стати найвірнішим супутником, якого тільки можна уявити. Він самовіддано захищатиме від небезпек і завжди залишиться на вашій стороні. Але такі відносини не можна побудувати за один день.\nЗа своєю природою собака — хижак, який здатен завдати серйозної шкоди, якщо з ним погано обходитися. Тому відносини з новим собакою потрібно будувати обережно й поступово, навіть якщо ви взяли маленьке цуценя.\nНе лякайте собаку й не кричіть — він не повинна відчувати загрози. Дайте йому трохи місця, щоб почуватися на свободі та в безпеці. Подбайте про нього й дайте прихильності сформуватися поступово. І за якийсь час собака вважатиме вас найкращим другом.\nСуть у тому, щоб будувати дружбу повільно та впевнено. Поспішати не можна.\nДружити з собакою — значить бути впевненим, що він ніколи не обдурить, не зрадить і завжди буде поруч, що б не трапилося. Досягти цього можна за чотири кроки.\nКрок 1. Увага\nПерш за все, приділяйте увагу своєму собаці. Це означає не тільки гуляти та гратися з ним. Спостерігайте за поведінкою вихованця, намагайтеся зрозуміти його настрій і почуття. Дізнайтеся, що таке мова тіла собаки — як він висловлює емоції за допомогою хвоста, вух, нахилу голови, пози та різних звуків. За допомогою цієї мови майже завжди можна зрозуміти, чого насправді хоче чотириногий улюбленець.\nПоважайте свого собаку. Не будьте з ним суворі та жорстокі. Він вірний господареві навіть при такому ставленні, але найкращим другом йому ніколи не стане. Щоб побудувати довірчі, міцні та теплі відносини з вихованцем, враховуйте його потреби та бажання.\nКрок 2. Особистий простір\nЧас від часу всім хочеться побути на самоті. Це допомагає заспокоїтися, «розвантажитися» від надлишкових емоцій і вражень, просто відпочити. Собакам іноді потрібно усамітнюватися — надмірна увага дратує їх так само, як людей.\nЯк забезпечити улюбленцю особистий простір:\nДозволяйте йому побути на самоті, коли він цього хоче.\nНадайте йому свободу — це допоможе собаці почуватися в безпеці.\nНе дивіться йому в очі занадто довго й пильно — від тривалого зорового контакту собака відчуває загрозу.\nДотримуйтесь безпечної відстані, особливо якщо тварина зовсім недавно потрапила до вас додому. Можливо, собака встиг отримати поганий досвід від спілкування з людиною або просто не звик до погладжувань та обіймів. В цьому випадку до фізичного контакту його потрібно поступово привчати.\nГоловне — не намагайтеся заповнити собою весь час собаки. Іноді будьте поруч, а іноді залишайте його в спокої.\nКрок 3. Здоров'я та повне життя\nЗавжди потрібно пам'ятати про те, що потрібно собаці для повноцінного життя та здоров'я:\nПрофесійні рекомендації по здоров'ю. Зводить його до ветеринара й робіть огляди регулярно.\nЧисте спальне місце, здорова їжа та чиста вода. Ви здивуєтеся, але собака почне піклуватися про вас у відповідь. Вихованці дуже добре відчувають людей і розуміють, хто ставиться до них по-доброму.\nЧистота й турбота. Регулярно купайте собаку, чистіть зуби, стрижіть кігті та розчісуйте шерсть. Це важливо для здоров'я, а також допомагає зробити відносини більш близькими та довірчими.\nЯкщо вихованець живе в холодному кліматі, йому може знадобитися одяг і взуття. Якщо у нього немає шерсті (через хвороби або особливості породи), шкіру доведеться обробляти сонцезахисним кремом для тварин. У літніх і травмованих собак можуть бути особливі потреби. Їм може знадобитися пандус для зручного підйому, протез для лап і багато іншого.\nВідчуваючи постійний дискомфорт або біль, собака поводитиметься похмуро, агресивно або непередбачувано. Щоб подружитися з ним, знайдіть причину поганого настрою та спробуйте її усунути.\nКрок 4. Навчання\nПоясніть вихованцеві, як поводитися вдома, в гостях і на вулиці. Для цього фахівці радять сходити на курси дресирування. Знання команд дуже корисне — собаку можна покликати, навіть якщо він викрутиться з нашийника або вибереться з переноски. Знаючи слово «не можна», собака розумітиме, що може засмутити господаря.\nВиводьте вихованця на майданчик і тренуйте на спортивних снарядах. Будь-якому собаці необхідні регулярні вправи, щоб відчувати себе здоровим і щасливим. Ходіть гуляти з ним щодня, обов'язково знаходьте час, щоб погратися у м'яч, перетягування каната або інші ігри. Навіть літнім тваринам потрібно гуляти та робити фізичні вправи, але не так довго й інтенсивно, як молодим.\nСпільні ігри та прогулянки відмінно допомагають зблизитися й налагодити контакт з собакою. Крім того, його потрібно час від часу гладити. Дізнайтеся, де погладжування подобаються найбільше. Зазвичай це спина, шия та голова, особливо за вухами.\nНе забувайте знайомити вихованця з новими речами — переноскою, повідцем, одягом, автокріслом. Незвичайні предмети та ситуації викликають невпевненість, яка може перерости в агресію та страх. Подбайте про те, щоб собака почувався впевнено на прогулянці, під час грумінгу, ветеринарного огляду та в машині.\nКожен вихованець — особливий\nБудь-яка собака — індивідуальність зі своїми уподобаннями. Наприклад, вихованцеві можуть подобатися погладжування тільки по спині, а не по голові або лапах. Деякі тварини не люблять нашийники, відмовляються їсти певні корми. Не варто їх переучувати й робити щось, що їм зовсім не подобається — це може зруйнувати довіру та розуміння.\nЯкщо у собаки є шкідливі звички, відучувати від них м'яко та з розумом. Розкидане сміття, розмотати туалетний папір, постійний гавкіт під час відсутності господаря — поширені проблеми, які можна вирішити мирно, без покарань. Фахівці з собачої поведінки підкажуть, що робити в складній ситуації.\nЗапасіться терпінням, подружитися з чотириногим другом обов'язково вийде. Задоволення від таких відносин неможливо описати словами та виміряти цифрами. Подаруйте собаці дружбу, і він зробить ваше життя яскравішим і радіснішим.\n← Найскладніші в утриманні акваріумні рибки | Топ-10 змій для домашнього утримання →


Агнес (Van Buren) | Вікі Fallout | Fandom\nАгнес (Van Buren)\nУ Вікі Fallout є статті про інших персонажів з іменем Агнес.\nАгнес (англ. Agnes) — персонаж Van Buren, доктор з числа вчених, що населяють Купол Боулдера у 2253 ріку.\nАгнес народилася в племені, але вчилася в університеті, куди направили її батьки-вожді, які бажають приєднати плем'я до НКР. Вона вчилася біології, але також отримала медичний досвід (тому її можна назвати лікарем). Якийсь час працювала науковим радником в НКР. У 2249 ріку Агнес на прохання Віктора Преспера відібрала і очолила групу студентів, які вирушили для вивчення довоєнної лабораторії під назвою «Купол Боулдера». Ні Агнес, ні її студенти не здогадувалися про справжні цілі Преспера — з допомогою довоєнних технологій створити новий світовий порядок. Через пару днів після відправлення експедиції будівля Конгресу НКР знищив вибух, який вважають агресією Братства Сталі. Положення НКР похитнулося і подорожувати по її східним територіям стало набагато небезпечніше. Експедиція вчених під керівництвом Агнес дісталася до дамби Гувера тільки через рік, в 2250-м. Там вона зустріла Годдарда, його військовий ескорт, водія вантажівки Едді Галенски і, об'єднавшись, вони разом вирушили до купола. У куполі вчених вразив вірус Нової Чуми, тому їм довелося ізолюватися від солдата і сім'ї Галенски з допомогою захисних костюмів. Через пару місяців боротьби з хворобою і пошуку ліків вчені зрозуміли...(?) У куполі Агнес взяла на себе турботу про інших учасників, а також турботи про ремонт.\nСтосунки з іншими жителями купола Редагувати\nСянь: Подобається, але хоче, щоб вона стежила за своїм характером, коли спілкується з іншими людьми. Разом вони добре ладнають. Агнес намагається налагодити стосунки між нею і Годдардом.\nПідлога: Агнес відчуває прихильність до нього, приблизно як до заблукалої синові. Вона розуміє, що Стать любить бути один, але хоче допомогти йому зрозуміти, що за світ його оточує, хвилюється про його здоров'я і зростаючому ізоляціонізмі. Можливо, він отримав звикання до ментату.\nДжеймс: Агнес знає, що у нього є зброя, і вона не довіряє йому ніяких справ. Агнес турбується щодо його вічного угодовства з думкою Годдарда.\nДональд: Агнес подобається Дональд, але вона хвилюється за його слабовольности і що він потрапить під вплив Годдарда. Крім того, Дональд намагається читати їй «лекції», що її дратує. Як і Сянь, Агнес хвилюється про вплив, який чинить Джеймс на Дональда.\nНіна: Агнес хвилюється щодо стану Ніни, і переживає із-за нездатності вилікувати її, навіть використовуючи всі технології, доступні в куполі Боулдера. Перед тим, як Ніна впадає в кому, Агнес хвилює її прихильність до Годдарду. З усіх студентів Ніна турбує Агнес більше за інших.\nСолдати: Агнес не подобаються солдати, і вона ненавидить Ларсена з самого моменту зустрічі (хоча і розуміє необхідність їх присутності), і навіть наважиться відчитати Ларсена за крадіжку медикаментів з автодоков. Вона не знає, чи правильно було замикати солдатів зовні, адже вони не змогли б перешкодити їм використати всі запаси Антирадина, а без них вчені не змогли б перетнути радіоактивний регіон.\nХелен і Едді: Агнес розуміє, що Хелен і Едді тут знаходяться на положенні приживал, але вони обидва їй подобаються, хоча їх прохання іноді ставлять її в глухий кут. Вона довіряє їм більше, ніж солдатам.\nДіти: Агнес любить дітей і хоче проводити з ними більше часу — також, як і Сянь.\nЩільно складена літня жінка. Короткі волосся починає сивіти.\nДобре маніпулює людьми, але тільки заради їх блага.\nБуде щаслива навчити головного героя або його супутників основ біології, якщо знайде час.\nПреспер чітко вказав їй складу студентів експедиції, сказавши, що у випадку відмови НКР її заарештує.\nАгнес повинна була з'явитися у Van Buren.\nОтримано з https://fallout.fandom.com/uk/wiki/%D0%90%D0%B3%D0%BD%D0%B5%D1%81_(Van_Buren)?oldid=82980