А в грудєх Єму Ясна Зоречка. - стаття - Українські пісні\n(Українська реліґійна поезія: містичне Тіло Бога)\nОсь чудовий примір Української реліґійної поезії про Христа в Астральній славі й заразом явне свідоцтво самостійності Української ідеї Христа як Господа і Небесного Чоловіка.\nМогла дати почин цьому реліґійному витвору звичайна, природна, елементарна думка народу, що видів велич Творця в Астральних Його Творах і уявляв собі Спасителя, про котрого говорив цілий світ, во Славі найкращих творів Всесвіта.\n(Про Біжую Мати, Її Синка та Три Рибальці всі Три Молодці)\n(Про Сїм Кольидничків, Пречисту Дїву та Її Синка)\n(Про Пречисту Діву, Сім Апостолів та Господа Бога Ісуса Христа)\nОй Селом Селом Селом Дорога\n(Про Два-три Ангели все Колядники все Робітнички, про Діву Пречисту та Її Сина)\nОй Стефанику Наш Ґосподарю\n(Про Три Колйиднички йик Божі Дйички, про Пречисту Дїву Божу Мати та Її Сина)\nВ однім Українськім мітологійнім образці Ісуса Христа ― у Колядці "На Святе Різдво тай на Рождество" та в її відмінах ― є велика схожість з Єгипетським образцем Горуса, якого одне око є Сонцем, а друге Місяцем.\nРіжниця Українського образця Христа в тім, що в ньому ― ціла Трійця: в однім личку ― Сонце, "бо в Правім личку Світле Сонечко", в другім ― Місяць, "а в Лівім личку Ясний Місяцю", а в грудях — Зоря, "а в грудєх Єму Ясна Зоречка".\nУ відміні "Гай з Містонька Судомиренька" є Сонце на правім плечі, "На Правім плечи Ясне Сонїнько", Місяць — на лівім плечі, "На Лївім плечи Сьвітельний Місяць", а "межи плечима Чорна Кунонька", "а у боченьку Ясна Зброєнка".\nКолядок з таким мітологійним образцем є кілька відмін; вони є дуже поширені в народі особливо на Гуцульщині, а в усіх провідною ідеєю є уславлення (ґлорифікація) Христа як Бога ― Астральними Світилами.\nПро рівночасну мітологійну долю Христа була мова в розділі про Корочуна.\nВиключність особи Христа в сьому уславленні вказує, що цей мітологійний образець, схожий ідейно з Єгипетським, зродився в добі народження Христа і походить правдоподібно з Полудня, де сходилися тоді всі реліґійні ідеї про майбутнього Спасителя і Володаря Світа.\nТа межи мітологійною постаттю Горуса і Христа є в самій суті ідеї велика ріжниця.\nПостать Горуса, котрого одне око Сонцем, а друге Місяцем, є символом його родового походження від сонця-Озіріса і місяця-Ізиди; вони були батьками (родителями) новонародженого, Нового, Сонця, символу молодого, сподіваного, Володаря Світа. А Христос приявляється Богом во славі (в ґлорії) Місяця, Сонця і Зорі; а коли і Йому додають деякі Колядки постать Лицаря, з лицарським плащем на плечах і збруєю при боці, то це тоді уславлений культурний герой – Прадід, а не син Сонця і Місяця.\nА втім було вже вказано, як цей мітологійний образ Христа схожий з улюбленим образом Колядок про Господа в Небесній Славі посеред Астральних Світил і що це лише поетична відміна Української Небесної Трійці.\nРозходиться лиш о те, чи ця поетична відміна самобутня Українська чи запозичена.\nЩоб ця відміна мала виключно Єгипетські порухи годі твердити. Могла це бути реліґійна ідея поширена в світі в добі народження Христа; на що вказувала б і тота обставина, що Український і Єгипетский нарід задалеко віддалені від себе географічно, а інших прикладів цього мітологійного образця на полудневім Сході і Полудні не можна ствердити.\nЗа таким здогадом промовляли би як раз мітологійні образці Христа в Колядках, саме через ріжноманітні відміни одної й тої самої ідеї уславлення Христа.\nЦі відміни доказують свобідність і незалежність Української думки, бо в них нема найменших ознак наслідування Єгипетського мітологійного зразка.\nОсь чудовий примір Української реліґійної поезії про Христа в Астральній славі й заразом явне свідоцтво самостійності Української ідеї Христа як Господа і Небесного Чоловіка:\nОй Селом-селом-селом Дорога\nОй ідуть-пливуть Два-три Ангели\nВсе Колядники все Робітнички\nОй була Туди зДавненька Стежка\nХодила ж Туди Діва Пречиста\nОй ішла-ішла Христа шукати\nЇх іспіймала їх ся питала\nЧи не виділи мого Сина\nМи хоть виділи ми го не знали\nТо в мене Синок бай Назначений\nІз чола єму все Місяць світить\nІз плечей єму Зірниця сяє\nІз грудей єму бой Сонце грає ає\nУсі Гуцульські образці Христа, прибраного Астральною Трійцею, ставлять Місяць на чільнім місці: на чолі Христовім.\nЩо образ Христа з Астральними Світилами міг зродитися в Українського народу не лише під впливом Єгипетських мітів, але й інших світових, або міг бути самобутньою Українською концепцією, — свідчить дуже цікава для того питання леґенда — Фінська пісня про визволення Спасителем Сонця й Місяця з неволі.\nЇх забрала злюща чарівниця мітичного краю Pohjola та осадила: Сонце у скалі, а Місяць під каменем. Це широка тема Фінських мітів про пошукування містичного чинника щастя Sampo, з яким деякі відміни мітів утотожнюють Сонце і Місяць.\nЗ браку Сонця й Місяця люди дуже мучилися і з розпукою кликали: хто відшукає Сонце, вислідить, де пропав Місяць.\nТоді Божий одинокий син, Ісус, послухавши розказу, скоро вибрався, щоб вишукати Сонце і Місяць. По перепонах, які усував Божий син своєю всемогучістю, добився він до ворожого краю Pohjola, кинув клубок сну на його мешканців — і визволив Сонце та Місяць.\nБожий одинокий син взяв Місяць на свою скрань (скоронь), а Сонце на верх голови, ішов малий кусник дороги і прийшов до свого краю.\nПоставив Сонце, щоби світило, та Місяць, щоби блестів, посеред низьких конарів дерева (мітичного, первосвітного). [Конар — велика гілка дерева.]\nА коли Сонце не світило рівномірно, — лиш світило багатим, а не світило бідним, — тоді поставив його на горішні конарі дерева і тепер воно світить як для багатих і любих, так для бідних і жебраків.\nУ відміні цієї леґенди сказано, що визволила з неволі Небесні світила невинна дочка мітичного Коваля (Фінський Творець світа, деміурґ), а у Фінських примівках-заклинаннях згадується попри Христа визвольницею Небесних світил Діва Марія.\nМи видимо в Фінських леґендах постать Христа ідеологічно більше зближену до мітологійного Христа в Українських Колядках, ніж постать Горуса. Навіть оця обставина, — що в Колядках на Христа в Астральній славі (ґлорії) вказує Матір Христова, — каже догадуватись, що тема міту Фінського й Українського є споріднена.\nУ Фінських переказах Христос виносить людям Сонце і Місяць — в Колядках Він носить на собі Місяць, Сонце і Зорю як їх Творець.\nВ одних і других приявлюється Христос як Господь Світа і доброприносець та Спаситель Світа.\nДумається, що ані Фінські, ні Українські перекази не є звязані з собою генетично, але йшли за первісною світовою думкою.\nА в кожнім разі Український переказ є старшим по своїм змісті і культурно-історичнім становищі. У нім Христос виступає раз як Творець Неба, іншим разом, ― як уже було завважано (гл. про Корочуна), — як символ Місяця і Прадіда-доброприносця.\nФінський міт про Христа як визвольника небесних світил іде за поширеними в Європі, і навіть в Америці, переказами про визволення Сонця, про які в Колядках нема сліду.\nАле, при тім усім, Фінські традиції є дуже важні для порівняння з Українськими, бо є в них, хоч не численні, але дуже вдаряючі аналогії. Про деякі буде згадка в розділі про Українські космогонійні колядкові традиції, між ними дуже цікава відміна про зродження Небесних світил.\n(За працею: о. Ксенофонт Сосенко "Культурно-історична постать Староукраїнськиx свят Різдва і Щедрого Вечора". Львів, 1928. - СІНТО, Київ 1994.)\nДжерело: Староукраїнські релігійні роздуми про Бога © Видавництво "Павутинонька", Нью Йорк – Львів – Київ – Харків – Москва, 2004.\nСтаттю додано: 16.07.2008\nАдреса цієї сторінки: https://www.pisni.org.ua/articles/214.html


7 листопада 15:43\nПід час події відбудеться три панельні дискусії з залученням спеціалістів з різних регіонів України.\nу Луцьку на території спортивно-розважального комплексу "Адреналін Cіті" 29 листопада вчетверте відбудеться West Media Forum. Як зазначається, цьогоріч організатори вирішили зробити подію міжгалузевою та запросити не лише журналістів, а й маркетологів, піарників та підприємців.\nТему форуму – "Брендам потрібні медіа" - обрали зважаючи на сучасні виклики та потреби регіонального ринку реклами. Так, запрошені спікери поділяться досвідом написання нативної реклами, розкажуть про світові тренди й пояснять, як можна "виміряти" ефективність того чи іншого матеріалу. Також ітиметься про стандарти реклами, "підводні камені" та законодавство.\nПід час події відбудеться три панельні дискусії з залученням спеціалістів з різних регіонів України. Зокрема керівниця нативних проектів видання "Liga.net" Катерина Венжик, заступник директора з продажів інтернет-холдингу "Українська правда" Андрій Швайка, маркетинг-директорка FinTech-журнала "PaySpace Magazine" Тетяна Кулькова та інші.\n"Питання якісної реклами у медіа – дуже актуальне, як для журналістів, так і власників бізнесу. Важливо не лише «продати» продукт бренду, а й завоювати лояльність клієнтів. Саме тому так багато компаній зараз акцентують увагу на людях, команді та соціальних проєктах, а не лише на товарі, чи послузі. Зрозуміло, що сформувати позитивну репутацію можна заручившись підтримкою медіа, однак доволі часто складно обрати канал та формат, аби реклама була ефективною та направлена саме на потрібну цільову аудиторію. Для ЗМІ наболілою є тема монетизації, а тому зараз усі шукають нові підходи до рекламодавців, відповідно й нові форми подачі інформації", - окреслюють проблематику форуму організатори.\nОрганізатор заходу – видання "Бізнес.Район", генеральні партнери "СІД медіа груп" та PMBA Бізнес-Академія.\nWest Media Forum, Луцьк, медіа


ЗМІ: утилізаційний збір хочуть підкріпити екологічним податком на старі автомобілі / Новини / Finance.ua\n10.10.2013, 11:45 - 7382 0\nЗМІ: утилізаційний збір хочуть підкріпити екологічним податком на старі автомобілі\nЗакон про утилізаційний збір, який почав діяти у вересні, передбачає, що автовиробники можуть не закладати у вартість авто утилізаційний збір, якщо у них є свої потужності для розбирання старих авто. Наші заводи вже їх створили: як повідомили нам у прес -службі корпорації «УкрАВТО», ЗАЗ має 101 підприємство з прийому старих авто і 25 – з їх розбирання. Що буде з цінами на українські автомобілі, в «УкрАВТО» не коментують, але, на думку експерта авторинку Костянтина Кінбурна, вони повинні залишитися на нинішньому рівні (75-82 тис. грн за Ланос залежно від комплектації), адже платити утильзбір їм не потрібно.\nДля повної переробки автоутиля (подрібнення корпусів і пластикових деталей) під Києвом планують спільно з італійським інвестором побудувати шредерний завод. Як заявив керівник української фірми-партнера проекту Олександр Черкаський, вартість проекту – 3 млн євро, потужність заводу – 20-25 авто на годину. При повному завантаженні за рік завод «перемеле» близько 400 тис. авто, або 5% легковиків країни. А це складно, адже щорічно з обліку знімається на порядок менше машин. Тому, як розповів нам гендиректор ВААІД Олег Назаренко, вже підготовлено законопроект (до Ради поки не поданий. – Авт.) Про обкладення автомобілів старіших 15 років ще одним екоподатком. Розмір податку поки невідомий, але, за оцінкою президента Украналітцентра Олександра Охріменка, він складе не менше 500-800 грн на рік. Це має змусити власників стародавніх легковиків здавати їх в утиль, а відповідно – забезпечувати роботою шредерний завод і робити повітря в нашій країні чистішим.\nАвто-колапс: продажі вживаних авто в Україні впали на 81% через екологічний податок 07.11.2013, 15:30 4465 7\nМайже крах: виробництво авто в Україні за 9 місяців впало на 45,2% 10.10.2013, 17:45 1151 4


СВІТ НАДМІРНОСТІ. ТРАГІЧНІ НАСЛІДКИ ЗРОСТАННЯ НАСЕЛЕННЯ НА ПЛАНЕТІ\nСереда, 23 травня 2018 08:18\nЛюдство не може зупинитися.\nВоно взяло надто великий розгін,\nрух для нього – це найвищий закон життя.\n22 травня викладач географії Грама А.В. та студенти Бондар А.М., Гордін М.В. (гр. А-11); Кушнірук О.М., Лисак О.О. (гр. ЕФ-11) провели відкриту виховну годину «Світ надмірності. Трагічні наслідки зростання населення на планеті», приурочену до Міжнародного дня біологічного різноманіття.\nДемографи б'ють на сполох: перенаселення планети з кожним роком стає все більш нагальною проблемою для нашої планети. Зростання кількості людей загрожує соціальною і екологічною катастрофою. Небезпечні тенденції змушують фахівців шукати шляхи вирішення даної проблеми. Деградація лісів, пасовищ, дикої природи, ґрунтів – ось лише неповний список того, чим загрожує перенаселення планети. Катастрофічний стан Землі – ідея, яка переслідує багатьох людей. Людство охоплене панікою. Чи вистачить нам ресурсів – продуктів харчування, води, землі, лісу, нафти і газу за умови постійного зростання чисельності населення на планеті?\nДля висвітлення цієї теми відбулася презентація проблем демографічного зростання експертною групою студентів: демографи, екологи, економісти, соціологи. Кожен виступ студентів супроводжувався музикою та цікавими відеосюжетами. На завершення заходу була проведена інтелектуальна вікторина, під час якої студенти-учасники мали змогу перевірити засвоєну інформацію.\nВиховна година проведена з метою привернення уваги студентів до ситуації, що склалася у світі; формування уміння оцінювати наслідки прояву демографічної проблеми на сучасному етапі розвитку суспільства; виховання бережливого ставлення до природи та персональної відповідальності за стан справ у довкіллі.\nІнформацію підготувала Грама А.В.


7 ДНІВ-УКРАЇНА » Бійці ЗСУ взяли під контроль важливий населений пункт Донбасу — окупанти скаженіють (Мапа, Відео) | Новости экономики и финансов\n7 ДНІВ-УКРАЇНА » Бійці ЗСУ взяли під контроль важливий населений пункт Донбасу — окупанти скаженіють (Мапа, Відео)\nСeлищe Чигaрі у пeрeдмісті oкупoвaнoї «ДНР» Горлівки уже під контролем українських військ. Бойовики за підтримки артилерії намагаються вибити з нових позицій бійців ЗСУ і повернути собі контроль над втраченими територіями, однак безрезультатно.\nПро втрату бойовиками селища Чигарі (Чигирі), що було сірою зоною, першими в кінці минулого тижня заявили сепаратисти у мережі.\nДалі вже бойовики намагались згладити ситуацію, заявляючи, що це село начебто не становить жодної стратегічної цінності у військовому плані, бо розташоване у суцільних болотах.\nПозиції у Чигирях втратила 3-тя МСБр 1-го Армійського корпусу (так бойовики називають «армію ДНР» — ред.)\nНесподівані подробиці про провал окупантів повідомив у мережі колишній польовий командир бойовиків і перший «комендант» окупованої Горлівки Ігор Безлер. За словами терориста, українські військові заходили в Чигирі, коли бойовики були повально п’яні. А російський командир бригади на повідомлення, що українські віськові взяли Чигарі, начебто просто змирився з цим і сказав «Нехай беруть».\nНатомість дії окупантів Донбасу свідчать, що бойовики всі вихідні і зараз намагаються відбити втрачене село, поливаючи бійців ЗСУ вогнем з артилерії, та безрезультатно.\n«Нічого сепари вже зробити не можуть… селище Чигарі вони втратили назавжди», — написав у Фейсбук український волонтер Юрій Мисягін, підкресливши, що бійці ЗСУ уже закріпились у населеному пункті, де живуть люди.\nЗа повідомленням патріотичної української групи Nova Gorlivka у Фейсбук, українські військові просунулись до Горлівки на півкілометра і вже на околицях міста.\nУ мережі уже публікують карти з позначками, де біля Чигарів проходить нова лінія фронту.\nКомандування ж української армії та штаб операції Об’єднаних сил просування українських військових вперед під Горлівкою ще не підтверджувало. Натомість командири підрозділів ЗСУ, які тримають там оборону, кажуть про нову тактику українських військових — активну оборону. Ворогу ж, кажуть командири, хай не здається, що він докладно знає, де саме бійці ЗСУ, бо українські військові можуть бути або не в тій кількості, в якій вважає ворог, або не в тій якості, або й взагалі не там.\nБільше — у сюжеті ТСН. Тиждень.\nМітки: «7 Днів-Україна», 7 днів, бойовики, Горлівка, Донбас, ЗСУ, Чигарі\n« 7 ДНІВ-УКРАЇНА » Євробачення-2018: всі підсумки (Відео, Таблиця результатів)\n7 ДНІВ-УКРАЇНА » Міністр оборони Степан Полторак: Україна збудує 15 сучасних сховищ для боєприпасів »


Системи блискавкозахисту: професійний підхід та відмінний результат! • Статті • UB.UA\nУ наших краях в жаркий сезон досить часто відбуваються рясні зливи. Це часто супроводжуються таким надзвичайно ефектним природним явищем, як гроза. Практично жодна з них не обходиться без блискавки, яка може вдарити в землю, окреме дерево або машину... І тут вже не до милування буйством стихії! А що, якщо «блискуча дама» примудрилася потрапити саме у ваш будинок, підприємство? Забезпечити вас та ваших близьких від таких випадковостей допоможуть системи блискавкозахисту.\nКомпанія ВІКОРТ — одна з провідних на території України, що пропонує послуги встановлення систем близкавкозахисту. Підприємство пропонує різноманітні системи:\n- захист із застосуванням блискавкоприймальної сітки\nКілька років тому до цього списку входила й система активного блискавкозахисту. Специфіка побудови та застосування систем блискавкозахисту будівель та споруд в значній мір визначається місцем розташування об'єктів, а також специфікою їхньої будови.\nКомпанія ВІКОРТ пропонує кілька методів встановлення систем блискавкозахисту будинків, вони залежать від виду даху. Якщо ж для простих за формою споруд із загостреним дахом та для невеликих ділянок будівель використовується метод захисного кута, то в будинках із плоским дахом - блискавкозахист встановлюється методом замкнутих контурів. Якщо будинок із плоским дахом має надбудови, то в такому випадку поєднуються два методи.\nПід час проектування систем блискавкозахисту компанія ВІКОРТ звертає увагу на те, що в момент розвитку стримера розряду блискавки неможливо уникнути. Тому пропонує передові заходи для зниження наслідків від розрядів блискавок.\nРоботи зі встановлення систем блискавкозахисту суворо ліцензовані МНС та описуються в стандарті ДСТУ Б В.2.5.-38: 2008. В Європі діє стандарт IEC 62305, де докладно описано всі аспекти блискавкозахисту.\nКомпанія пропонує блискавкозахист двох типів:\n- блискавкозахист внутрішній\n- блискавкозахист зовнішній\nБлискавкозахист зовнішній складається з елементів, здатних перехопити грозовий розряд та найкоротшим шляхом відвести його в землю по струмовиводах до контуру заземлення.\nВнутрішній блискавкозахист захищає від імпульсних перенапруг мережі електроживлення, використовуване обладнання та різні конструкції. Розгортання системи внутрішнього блискавкозахисту грунтується на так званій зонній концепції.\nЯкщо ви бажаєте вберегти себе та своїх рідних, або ж працівників від блискавок під час грози, то вам потрібно звернутися до компанії ВІКОРТ та скористатися послугами встановлення систем блискавкозахисту!


Органи державної влади Київської Русі - История на 8ref.com\nОргани державної влади Київської Русі - История\n1 Найвищі органи влади: великий князь, княжа рада, феодальні з'їзди. Місцеві органи управління\nКиївська Русь являла собою ранньофеодальну державу з монархічною формою правління та була побудована на принципі сюзеренітету-васалітету. Ця держава була передусім об'єднуючою силою, яка забезпечувала, хоча й відносну, єдність східнослов'янських земель, порядок і спокій для людності, а також і захист країни від посягань зовнішніх ворогів. Разом з тим держава в руках феодалів була знаряддям їх панування над залежним від них населенням.\nПротягом IX-XIII ст. влада пережила складну трансформацію. На етапі становлення Давньоруської держави утворилася дружинна форма державності: на грунті княжої дружини сформувався примітивний апарат управління, судочинства та збирання данини. У цей час дружина виконує не тільки роль війська, а й радників. Центральною фігурою цієї форми державності є князь, який більше виявляє себе як воєначальник, а не як державний діяч. У добу піднесення Київської Русі формується централізована монархія: вся повнота влади дедалі більше зосереджується в руках князя, дружина відходить від державних справ, а на рішення князя впливає лише частина старших дружинників та вихідців зі старої племінної аристократії - бояри. У період феодальної роздрібненості відбулася ще одна змін форми державного устрою: одноосібна монархія поступилася місцем федеративній монархії. Тепер долю Русі вершив не князь, а група найвпливовіших князів, що шукали компромісних рішень на своїх зібраннях («снемах»). Цю форму правління історики називають «колективним сюзеренітетом». (1)\nОтже розвиток державності Київської Русі відбувався у двох напрямках: від системи управління, що випливала з військової організації, - до цивільних форм правління та від посилення централізму - до децентралізації.\n1 Найвищі органи влади: великий князь, княжна рада, феодальні з'їзди. Місцеві органи управління\nНаселення Київської Русі поділялося на панівну верству (великі князі, місцеві князі, бояри, купці, гості, вище духовенство), пов'язану системою суверенітету - васалітету; вільних общинників ("люди", ремісники, дрібні торговці, рядове духовенство); феодальне залежних мешканців (смерди, закупи, ізгої, вотчинні ремісники, відпущеники, задушні люди, прощеники тощо) та невільників (челядники, холопи та ін.).\nНосієм зверхньої (монаршої) влади у державі вважався великий київський князь, який був гарантом функціонування всіх органів управління, репрезентантом країни на міжнародній арені, символом державної стабільності. У його руках було зосереджено всю повноту законодавчої, виконавчої, судової та військової влади. Великому київському князю були підпорядковані місцеві правителі - його васали. Сформувалася і система посадництва. Діяльність великого князя спрямовувалася нарадою з верхівки феодалів. Пізніше для розв'язання найважливіших питань скликалися феодальні зїзди.\nФункції перших київських князів були порівняно нескладними і полягали перш за все в організації дружини та військових ополчень, командуванні ними. Дружина являла собою постійне військо, що виконувало роль апарату примусу. Вона формувалася на засадах васалітету і складалася зі старшої (бояри, великі феодали) та молодшої («отроки», «діти боярські», «пасинки») дружин. За свою службу старші дружинники одержували землі, а молодші - частину військової здобичі або плату.\nКиївські князі спочатку безпосередньо відали лише київською землею. Інші території управлялися князями племен або князями-намісниками. На завойованих і приєднаних до Києва нових землях київські князі ставили у центрах племен свої гарнізони: у головному місті племені й особливо важливих центрах - великий гарнізон, так звану тисячу, що поділялася на сотні (тисяцький був начальником гарнізону, а соцькі - командирами окремих дружин); у містах менших за значенням - менші гарнізони, якими командували соцькі й десяцькі. Вони "рубали" на приєднаних до Києва територіях нові міста, які ставали опорними пунктами, що укріплювали їх владу на місцях. Крім того, нові міста ставали економічними центрами. Літописець говорить, що князь Олег повсюди в землях "посади мужи свои". Поступово тисяцькі, соцькі, десяцькі стали виконувати адміністративні функції. Вони наводили порядок у місті, придушували опір місцевого населення, допомагали збирачам данини, виконували торговельно-поліцейські функції, а вже потім, в міру розвитку князівської юрисдикції, - судово-адміністративні функції. Так формувалася десяткова система управління. (2)\nЗ кінця Х ст. почали відбуватися серйозні зміни, як в організації, так і в обсязі влади київського князя, що було зумовлено феодальним характером його влади та функцій. Військово-організаційна діяльність князя у зв'язку з ускладненням структури війська Київської держави значно зростає. Більш складними стають функції князя щодо захисту зовнішніх кордонів. Великі київські князі, починаючи з Володимира, багато уваги приділяли будівництву укріплень, організації сторожової служби, встановленню зовнішніх стосунків. Військово-дипломатична діяльність великого князя мала на меті насамперед досягнення зовнішньої безпеки держави. Київські князі займалися також організацією будівництва шляхів, мостів, охороною торговельних шляхів. Функція придушення опору пригнічених, який зростав, і перш за все опору феодально-залежних селян, завжди була однією з найголовніших. Так, в 1068 p. київський князь Ізяслав жорстоко придушив народне повстання, спровоковане антипатріотичною діяльністю князя та його дружини. У 1113 p. знову повстало київське населення. Налякані цим бояри і єпископи викликали в Київ князя Володимира Мономаха з сильною дружиною, який й придушив повстання.\nУ XI-XII ст. особливо вагомою стає законодавча функція князя. Після запровадження християнства на нього покладається обов'язок сприяти поширенню цієї релігії та матеріально забезпечувати духовенство. У цивільній сфері княжу владу на місцях здійснювали посадники, волостелі, тіуни, мечники, сотники, вірники, ключники, дітські, отроки, ябедники, що, у свою чергу, окрім адміністративного управління, виконували ще й окремі військові функції.\nВеликий київський князь приймав важливі рішення, якщо на це була згода його оточення - великих феодалів (бояр) "княжих мужів", які створювали феодальну раду при князеві. Цей дорадчий орган походить від давньослов'янської ради старійшин.\nБояри були пов'язані з князем відносинами сюзеренітету - васалітету. Останні являли собою відносини, що грунтувалися на земельному пожалуванні та вільній службі. Ці відносини мали подвійне значення: по-перше, вони були відображенням ієрархічної земельної власності в умовах феодалізму і, по-друге, виступали як найважливіший засіб консолідації феодалів перед лицем інших прошарків населення, насамперед феодально-залежного селянства. Крім того, це дозволяло мобільніше реагувати у разі виникнення небезпеки ззовні.\nТаким чином, сюзерен (Великий князь) та його васали були зацікавлені один в одному, мали низку взаємних прав та обов'язків. З одного боку, боярин - васал повинен був допомогти князю: 1) військовою силою - надати до князівського війська феодальне ополчення, скликане у землях боярина; 2) радою - на запрошення князя прийти до князівської ради - феодальної курії; 3) грошима - у єдиному випадку - коли князь видає дочку заміж.\nУ свою чергу, князь був зобов'язаний: 1) захищати боярина у разі зовнішньої та внутрішньої загрози; 2) запросити його до своєї ради; 3) у разі, коли боярин висловить бажання змінити сюзерена - князь зобов'язаний його відпустити. «А боярам серед нас вільним - воля», - говориться в одному з літописів. Більше того. Іноді бояринові могли навіть залишатися землі, надані йому князем. Але випадки, коли боярин йшов від князя, траплялися надзвичайно рідко оскільки васал та сюзерен були пов'язані, окрім всього, ще й тісними особистими зв'язками. (3)\nЗа часів Київської Русі до боярської ради входили старші дружинники, міська еліта та представники вищого духовенства, у воєнний час - керівники союзників, з якими князь обговорював питання оголошення війни та миру, укладення угод, видання законів, вирішував важливі адміністративні, фінансові та судові справи. Рада при київському князеві була важливим органом Давньоруської держави. Члени ради називалися "думцями". Незважаючи на те, що великий київський князь володів правом вирішувати справи самостійно, він був зацікавлений у тому, щоб рішення, які він вважав найважливішими, підтримувалися впливовими елементами. Тому він досить часто звертався до ради "кращих людей".\nДо часу княжіння Ольги управління землями, що підпадали під владу Київського князя зводилася майже виключно до стягнення данини. Процедуру збирання данини (полюддя) описано у трактаті візантійського імператора Костянтина Багрянородного «Про народи», який датується серединою X століття. За його оповіддю, на початку листопада, коли замерзали ріки, князь з дружиною виїжджав з Києва та прямував у землі деревлян, дреговичів, кривичів та інших слов'ян, що сплачували йому данину. Поїздка на полюддя продовжувалася до весни. Процес збору данини\nчасто супроводжувався насильницькими діями з боку дружинників. Слов'янська людність іноді чинила опір, оскільки вважала розміри данини завищеними, тим більше, що обсяг полюддя наперед не визначався і встановлювався за бажанням князя та дружинної верхівки. У зв'язку з цим варто пригадати відомий похід князя Ігоря у деревлянські землі та його сумний фінал під Іскоростенем.\nПосадники на відміну від тисяцьких і соцьких, які були у першу чергу командирами дружини, а вже потім наділялися адміністративними функціями, відразу ставали повноправними представниками князівської влади на місцях. Як представники князя посадники виконували його функції. Вони судили, збирали данину і різні мита. Посадники відали поліцейськими справами, керували військовими силами міста. У віданні посадника була й прилегла сільська територія. Як правило, князі призначали посадниками бояр та інших "добрих мужів". Посадники і волостелі (управителі сільськими волостями) мали найближчих помічників - тіунів, а також помічників із спеціальних справ - мечників, мостників, вирників тощо. Усі ці особи утримувалися за рахунок поборів з населення. Про "корм" представникам князівського апарату свідчить Руська Правда (ст. 42 Кр. Пр.; статті 9, 10, 74 Пр. Пр.). Така система правління називалася кормлінням.\nКоли Давньоруська держава об'єднала всі східно-слов'янські землі, перед нею постало завдання політичної консолідації. У цьому плані значну роль відіграли політичні акції, які здійснив Святослав, а потім, наприкінці Х ст., Володимир Святославич. Зміст їх полягав у тому, що землі і князівства, де владарювали залежні від київських князів династії, передавалися синам київського князя. Так, Святослав "сажає" свого сина Олега "в Деревех". Володимир посадив своїх синів у Новгороді, Полоцьку, Турові, Ростові, Муромі, Пскові, Смоленську, Іскоростені, Владимирі, Тмутаракані. У деяких менш важливих містах правили посадники - намісники і тисяцькі князя Володимира з найближчого його оточення. Реформа Володимира ліквідувала владу місцевих племінних князів, інтереси яких були далекі від інтересів Києва. Вона покінчила з автономією земель. Усі вищі ступені феодальної ієрархії опинилися в руках одного князівського роду, представники якого, перетворившись у великих землевласників-феодалів, знаходилися тепер зі своїм сюзереном (великим київським князем) у класичних відносинах васалітету-сюзеренітету. Ці відносини регламентувалися договорами, так званими хрестоцілувальними грамотами. Вони передбачали перш за все те, що сюзерен наділяє свого васала землею. Сюзеренітет у Київській Русі позначався терміном "старійшинство". Місцеві князі-брати як нащадки великого київського князя користувалися правами на спадщину предка. Першим спадкоємцем був старший брат. Ця обставина підтримувала у князів ідею єдності, спільності і відповідальності за долю батьківщини у боротьбі зі зовнішніми ворогами. Разом з тим це зумовлювало міжусобну боротьбу, тому що кожний князь намагався фактично зрівнятися з тими, хто мав більші володіння. Міжусобиці, які стали звичайним явищем у ХІ-ХІІ ст., підривали міць Київської Русі.\nЗ розвитком феодалізму десяткова система управління (з тисяцькими, соцькими, десяцькими), що виросла з дружної організації, змінюється двірсько-вотчинною системою управління. За цієї системи не існувало різниці між органами державного управління і управління особистими справами князя. Всі ниті управління сходилися у дворі князя (боярина). В цей час князь з військового керівника перетворюється на князя - хазяїна. Тепер він розглядає державу (удільне князівство) як свою власність. Кожен, хто входив до князівського двору (боярської вотчини) і відав тут будь-якою ділянкою господарства або був просто близьким прислужником князя, міг з дозволу хазяїна виконувати і державні функції. Процес виникнення двірсько-вотчинної системи управління непрямо відображений у статтях 19-23 Кр. Пр. Статті ж 12, 13 Пр. Пр. свідчили про дальший розвиток цієї системи управління. Вони передбачали високий штраф (подвійну віру), який треба сплачувати за убивство впливових представників двірсько-вотчинної системи управління. У статтях 12, 13 Пр. Пр. назви князівських слуг уніфіковано шляхом застосування загального терміна "тіун" (з різними уточненнями). Так, огнищанин став називатися "тіуном огнищаним", старий конюх - "тіуном конюшим", староста сільський і ратайний - "тіуном ратайним і сільським". Тіун огнищаний, тіун конюший, тіун ратайний і сільський та інші князівські слуги виконували також завдання державного характеру.\nЗ часом влада місцевих князів стала посилюватися, а великого князя - зменшуватися. Послаблення влади великого київського князя і посилення впливу багатих феодальних землевласників зумовили скликання феодальних з'їздів ("снемів"). Ці з'їзди були загальнодержавними. На них збиралися місцеві князі, їх спільники ("брати"), васали ("сини"), бояри, інколи церковна знать. Під проводом великого київського князя тут розробляли нове законодавство, розподіляли лени, розв'язували питання війни і миру з іноземними державами, планували заходи щодо охорони торговельних шляхів. З'їзд був, таким чином, державним органом, який вирішував питання, що стосувалися суспільної організації, державного ладу, зовнішньої і внутрішньої політики країни в умовах послаблення влади київського князя і посилення впливу місцевих феодалів. Так з'їзд 1097 р. в Любечі, маючи на увазі "строение мира", визнав незалежність окремих князів ("каждый пусть держит одну отчину свою") і в той же час закликав їх охороняти Русь всіма "за один". З'їзд 1100 р. в Уветичах займався розподілом ленів.\nРазом з цим, у Давньоруській державі продовжували існувати народні збори - віче, яке вирішувало важливі громадські та державні справи. Воно зародилося у родоплемінному ладі. Цей орган влади логічно продовжує слов'янську традицію племінних зборів. Із племінних сходів давніх слов'ян вони перетворилися у збори, в яких брали участь вільні дорослі жителі міста - купці, ремісники та ін. У добу посилення монархії та централізму віча занепали, а в період ослаблення князівської влади знову відродилися. В літописах перші згадки про них датуються 1016 р. (Новгород), 1068 р. (Київ), 1097 р. (Володимир-Волинський). Право скликати віче мали князь, митрополит або ж самі жителі міста. Віче мало досить широкі права: оголошувало війну і укладало мир, виганяло або ж запрошувало князя, розпоряджалося фінансовими та земельними ресурсами, усувало адміністрацію, чинило вічовий суд. Слід зазначити, що вирішальна роль в них належала міській феодальній верхівці - боярам і "старцам градским". Механізм прийняття рішень був гранично простим - голосування не проводилося, а підтримка або ж заперечення висловлювалися гучним криком.(2)\nВіче мали певне значення у політичному житті Київської Русі. Рішення про убивство князя Ігоря, який зловживав збиранням данини, древляни, наприклад, прийняли на вічі ("сдумаша со князем своим Малом"). У 970 p. новгородське віче запросило до Новгорода князя Володимира Святославича. Коли у 997 p. Бєлгород оточили печеніги, міське населення "створиша вече". Важливою функцією віча було комплектування народних ополчень і вибір його ватажків. Віче скликалося під час облоги міста, перед початком воєнних походів, на знак протесту проти політики князя. Виконавчим органом віча була Рада. У зв'язку з тим, що віче збиралося рідко, Рада не тільки представляла його, але фактично й заміняла. Правила в ній міська знать. Володіючи правом затвердження важливих рішень, віче ж мало обмежену самостійність і рідко виступало із законодавчими ініціативами. З розвитком феодалізму та зміцненням влади князів і державного апарату діяльність віча практично відмирає. Виняток становили лише віча у деяких містах (Новгород, Псков). Взагалі, віче - це був тільки надзвичайний орган влади, що появився тоді, коли авторитет князя занепадав, а боярська дума також не була спроможна утримати провід.\nНайвищим органом місцевого селянського самоврядування була вервь - чи то родова, чи то територіальна община. Територія верві була досить великою. Вона охоплювала кілька населених пунктів, які знаходилися недалеко один від одного, здійснювала колективну власність на неподільні землі, реалізацію норм звичаєвого права, організацію захисту своїх членів та їхньої власності у конфліктах з державним апаратом, феодалами і сусідніми общинами. Члени верві, пов'язані поміж собою системою кругової поруки, несли перед князівською адміністрацією фінансові, поліцейські та інші зобов'язання. Виникнувши ще у доісторичні часи, община виявилася надзвичайно стійкою структурою, проіснувавши, хоча й з великими втратами повноважень, аж до ХХ ст.\nКнязь, боярська рада, віче - це носії різних форм державності; основні елементи трьох моделей управління - монархічної, аристократичної та демократичної. Домінувала переважно князівська влада, але в періоди її ослаблення на перші ролі висувалися боярська рада і віче. Механізм політичної влади Давньоруської держави характеризується не тільки співпрацею, а й суперництвом і протистоянням його елементів, що, безумовно, надавало динаміки суспільному розвитку. Проте боярська рада і віче (на відміну князя) не стали постійними органами влади з чітко окресленими функціями.\nВ процесі зміцнення державності князівська юрисдикція розширювалася, суди все більше ставали невід'ємними від адміністрації. Вони будувалися на класовій основі і захищали перш за все інтереси пануючих верхів давньоруського суспільства. У ролі судді в першу чергу виступав князь. До компетенції лише князівського суду належали справи, в яких хоча б однією з сторін були представники феодальної знаті. Судові функції, крім князя, здійснювали і представники місцевої адміністрації - посадники, волостелі та їх помічники (ст. 41 Кр. Пр., статті 9, 10, 20, 74, 86, 107, 108 Пр. Пр. та ін.).\nСудом першої інстанції в публічних судах був суд громадський (вервь), до складу якого входили вервний староста і визначні громадяни (добрії люди). Компетенція цього суду - захист власності, особливо порушення земельних меж. У справах порушення меж суд ухвалював рішення без апеляції.\nВервний суд провадив також вступне слідство у випадках, коли траплялося вбивство на території верви і коли громада відводила слід до другої верви (громади). Якщо не знаходили вбивцю, то громада мусила заплатити "дику кару". Така сама платня передбачалася в тому разі, коли громада не хотіла видавати злочинця.\nУ містах першою інстанцією був суд князя або княжого тиуна. Князь приймав відклики від судів посадників. Князь судив у себе на подвір'ї або прямо на місці. Про суд князя розповідається в Руській Правді та інших джерелах. Про князя як суддю свідчать, наприклад, статті Руської Правди, котрі забороняли мучити смерда і огнищанина без "княжа слова" (ст. 33 Кр. Пр., ст. 78 Пр. Пр.). Закуп міг піти "жалітися до князя і до суддів" (ст. 56 Кр. Пр.). Суддею виступив князь Ізяслав: він виніс вирок дорогобужцям, які убили старого конюха біля стада (ст. 23 Кр. Пр.). Найбільш важливі справи князь вирішував разом зі своїми боярами. У Руській Правді згадується також звичайне місце суду - "княж двір" (ст. 40 Пр. Пр.).\nБрали участь у процесі й княжі урядовці - судовий тиун; вірник (або ябетник), який виступав у кримінальних справах; метальник - проводив Божі суди (випробування вогнем і водою). Питання про спадщину, земельні питання вирішували отроки та дітські. На рішення громадських судів можна було скаржитися до княжих судів. Вічу належала компетенція чинити суд над князями і посадниками за політичні злочини, які зачіпали інтерес усієї волості.\nУ Київській Русі активно йшов процес становлення вотчинного суду (приватний). Це був суд землевласників над феодально залежним населенням, який здійснювався на основі імунітетних жалувань. Виникнення вотчинного суду пов'язано зі зростанням великого землеволодіння й утвердженням феодальних відносин на Русі. Під його юрисдикцію підпадали холопи, наймити та закупи. Наймити і закупи мали право оскарження рішення суду феодала до князівського суду. Про ці суди згадується у літописі і грамоті новгородського князя Мстислава Володимировича Юр'єву монастирю 1130 р.\nЮрисдикція церковних судів поширювалася на духовенство, на церковних людей. Підсудними церкви були оголошені також справи, так чи інакше пов'язані з релігією, незалежно від учасників судового процесу. До них належали всі справи, що виникали з шлюбно-сімейних відносин. Церковний суд розглядав також справи про святотатство, чаклунство і знахарство, про здійснення колишнього дохристиянського язичницького культу, про родинні сварки, справи про церковне майно.\nДо божих судів належали судовий поєдинок, а також ордалії - випробування залізом або водою. При випробуванні залізом звинуваченому давали в руки розпечене залізо, яке він повинен був пронести кілька кроків і кинути. Після цього рука зав'язувалася в мішок. Якщо через визначений час слідів опіку не залишилося, то звинуваченого виправдовували, а якщо рана не гоїлася - звинувачували.\nПід час випробування водою людину кидали зв'язаною у воду. Якщо вона випливала, то звинувачувалась, бо вважалося, що вода не приймає її як винну.\nСлід зазначити, що існували особливі форми так званого досудового процесу, вміщені в "Руській Правді". Це своєрідне встановлення певних відносин між потерпілим (майбутнім позивачем, обвинувачем) і вірогідним відповідачем (майбутнім обвинувачуваним). Ці відносини регулювалися статтями "Руської Правди" про "звід" та про "гоніння сліду". "Звід" - це процедура встановлення осіб, які привласнили чужу річ, а потім повернули її власникові.\n"Гоніння сліду" полягає в розшуку злочинця за залишеними слідами, якщо його на місці злочину не спіймали. Вважалося, що там, де губляться сліди, знаходиться злочинець: «Не будеть ли татя, то по следу женуть; аже не будеть следа ли к селу или к товару, а не отсочять от собе следа, ни едуть на след или отбьться, то тем платити татбу и продажю; а след гнати с чюжими людми, а с послухи; аже погубять след на гостиньце на велице, а села не будеть, или на пусте, кде же не будеть ни села ни людии, то не платити ни продажи, ни татбы.»(ст.77 Пр.Пр.). Якщо слід заводив на територію якоїсь общини і там губився, то община повинна була або знайти й видати злочинця, або відшкодувати вкрадене.\nУ разі, коли сліди взагалі були відсутні, потерпілий мав право вчинити "заклики" про свою пропажу на громадському торзі. Якщо протягом трьох днів вкрадене не було знайдене, то особа, в якої його знайшли, була зобов'язана не лише повернути вкрадене, а й заплатити штраф у три гривні. Якщо крадену річ знаходили в когось до заклику, то ця особа повинна була довести добросовісне володіння річчю (де купив, в кого або взяв). Якщо особа не могла довести добросовісне володіння річчю, то вона вважалася злодієм.\nПотерпілий - особа, що "гнала слід", - мав право вимагати від влади допомоги. Та коли на суді виявлялося, що заарештована невинна людина, то потерпілий мусив сплатити штраф: три гривні за арешт смерда і 12 гривень - за боярина.\nДоказом провини було зізнання підозрюваного, присяга, ордалії, сліди злочину на тілі скривдженого, свідчення видоків та послухів. Свідків доброї слави підозрюваного "Руська Правда" називала послухами, а очевидців правопорушення - видоками.\nУ справах місцевих жителів достатньо було свідчень двох очевидців, іноземців - більше. Свідчення холопа в суді не приймалися. Якщо потерпілий не міг довести в суді вину підозрюваного, то останній міг вимагати слухання справи про наклеп. Для засвідчення своєї порядності місцевий житель мусив виставити сімох послухів, а іноземець - двох. У кого послухів не було, той мусив іти на суд божий.\nЗа нормами "Руської Правди" у справах до двох гривень для очищення від підозри достатньо було присяги. У справах до шести гривень застосовувалось випробування водою, а більше шести гривень - випробування залізом.\nОсновний контингент дружини - родова знать, але усякий, кого князь вважав цінним у ратній справі і пораді, міг бути включений до складу дружини. Із рядів старшої дружини виходили найбільш важливі представники князівської адміністрації - посадники, тисяцькі та інші. Про чисельність старших дружинників (без обліку їхніх власних дружинників і слуг) можна судити по більше пізнім даним (Новгородська республіка - 300 «золотих поясів»; Куліковська битва - більше 500 загиблих). За свою службу старші дружинники одержували землі.\nСлід зазначити, що більше чисельною частиною війська було ополчення - «вої» - земське військо, головно із смердів, почасти призначуваних вічем, почасти - добровольців, що йшли з власною зброю, на власних конях. На рубежі IX-X століть ополчення було племінним. На відтинку від дружини, вої часто вирушали в похід пішо.\nЗа часів правління перших київських князів на Русі існували не тільки примітивна забобонність села, а й державна язичницька релігія міста й соціальних верхів з розробленим космологічним епосом, з уявленнями про божественне походження великокнязівської влади, різноманітним ритуалом і розгалуженим станом жерців, які володіли таїнствами витончено розробленої символіки, а також різноманітних магічних дій. За усіма ознаками язичництво IX-X ст. стало державною релігією Київської Русі.\nПерша релігійна реформа була проведена у 980 р. князем Володимиром Святославичем, суть якої полягала в модернізації язичництва, запровадженні на Русі культу єдиного бога - громовержця Перуна. У "Повісті минулих літ" повідомляється, що київський князь: "поставив він кумири на пагорбі, поза двором теремним: Перуна дерев'яного, - а голова його [була] срібна, а вус - золотий, і Хорса, і Дажбога, і Стрибога, і Симаргла, і Мокош. І приносили їм [люди] жертви, називаючи їх богами".\nІєрархія новоствореного пантеону відповідала розкладу політичних сил у країні, адже верховним божеством було визнано не полянського Даждьбога, а новгородського Перуна. Очевидно, Володимир мав зважати як на новгородську еліту, завдяки грошам якої прийшов до влади, так і на норманських найманців, на мечі яких спирався (громовержець Одін - брат-близнюк литовсько-словянського Перуна - був покровителем скандинавської дружини). Проте навіть модернізована стара релігія не відповідала потребам часу: вона гальмувала процес державотворення; не захищала багатств і привілеїв феодальної верхівки, що набирала сили; ускладнювала розвиток зв'язків з християнськими країнами. Старі язичницькі вірування та ідеї, сформовані за часів панування первіснообщинних відносин, вже не відповідали новим державним структурам. Тому запровадження нової державної монотеїстичної релігії стало життєвою необхідністю. Так, у системі заходів, спрямованих на зміцнення Давньоруської держави, велике значення мала релігійна реформа князя Володимира Святославича, який запровадив (близько 988 р.) на Русі християнство як державну релігію.\nУ народі християнство поширилося не зразу. Введення нової релігії з самого початку зустріло опір простого люду і вимагало примусових заходів з боку держави. Спочатку християнство прийняло князівське оточення, а вже потім - народ.(2)\nБезсумнівно, князю та його оточенню імпонувала ідея божественної влади візантійських василевсів та богообраності християнської імперії. Крім того, православні ієрархи, за певним винятком, не претендували на панування в суспільстві, на верховенство над світською владою. Тобто, відповідно до візантійської моделі християнства світська влада домінувала над релігійною, що цілком влаштовувало великого князя. Такі взаємовідносини держави і церкви відповідали особливостям давньоруського суспільства на рубежі І-II тис. н. е., тому візантійське православ'я знайшло підтримку соціальної верхівки Київської Русі.\nДосить швидко давньоруська православна церква також стала великим феодалом. Під патронатом церкви опинилася значна кількість людей, що в кінцевому рахунку призвело до встановлення феодальної залежності. До них, крім служителів церкви, належали деякі категорії мирського населення -"задушні люди", тобто селяни маєтків, відданих церкві на спомин душі, персонал, який обслуговував церковні та монастирські богадільні, разом з людьми, котрі жили в них, і, нарешті, ізгої, що віддавалися церкві цілими селами. На користь церкви ще за князя Володимира Святославича була встановлена десятина - десята частина з доходів князя. Великі прибутки церковники одержували також з монастирських вотчин. Важливими були церковні права, що надавалися церкві князівською владою. Очолював церкву київський митрополит. У великих містах знаходились єпископи, що відали всіма церковними справами єпархій. Єпископам доручався нагляд за точністю торговельних мір і вагів - контроль, який став джерелом значних доходів церкви. Митрополит і єпископи володіли землями, селами і містами. Церква мала своє військо, власний суд і законодавство.\nРуська церква з часу введення християнства прагнула забезпечити захист своїх інтересів від посягань зі сторони світської влади. З цією метою вона домоглася отримання спеціальних актів великокняжої влади - церковних статутів, які визначали її правовий статус. Такими статутами були давньоруські церковні статути Володимира Святославича та Ярослава Мудрого. Церковні статути визначали становище християнської церкви в державі, закріплювали привілеї служителів церкви, фіксували позиції церкви як феодала щодо беспосередніх виробників, за рахунок яких вона існувала. Статути узаконювали право церкви на "десятину" - своєрідну форму податку, який повсюду одержували церковні організації.\n1. Православна церква не стала справжнім гарантом захисту різних соціальних верств, вагомою противагою самодержавній владі. Це зумовлено насамперед візантійською моделлю християнства. Саме вона дала змогу руським самодержцям підім'яти під себе духовну владу.\nОтже, запровадження в Київській Русі християнства як державної релігії було подією неоднозначною. Органічно поєднавшись з феодальною державою, християнство, наприклад, сприяло розвитку державності, зростанню міжнародного авторитету, розвитку культури, писемності. Боротьба за утвердження християнства супроводжувалася розпадом дохристиянської культури. Християнство плідно вплинуло на мораль ранньофеодального суспільства Давньоруської держави. Церква активно і наполегливо добивалася пом'якшення стосунків між людьми, засуджувала звичаї родової помсти, рабство, сороміцькі слова, багатоженство.\nЯк носій ідеї єдиної держави і церкви на Русі, виразник патріотичних традицій, християнський клір об'єктивно створював грунт, на якому визрівала національна самосвідомість, що за середньоріччя знаходилась завжди у синкретичній єдності з релігійними поглядами.\nСтворення Давньоруської держави - єдиної держави східних слов'ян - мало велике значення для їх подальшого державно-правового розвитку. Велику історичну роль відіграла Київська Русь і для більш ніж двадцяти неслов'янських народів Прибалтики, Півночі, Поволжя, Північного Кавказу, Причорномор'я, які робили в межах Давньоруської держави перші кроки в суспільно-політичному розвитку.\nКнязівська влада на Русі - такою ж мірою одвічний і місцевий інститут, як і віче, і нема потреби протиставляти їх у цьому плані. Князівсько-династичні зміни в кінці ІХ - на початку Х ст. не внесли до державного розвитку Русі принципово нових елементів, яких би не знало східнослов'янське суспільство раніше, можливо, вони тільки дещо прискорили процес відриву князівської влади від народу.\nОтже, основними інститутами державної влади на Русі були - князь, собор, рада, снем, ряд, князівські з'їзди тощо, які визначилися ще на ранньофеодальному етапі, продовжували функціонувати і в період феодальної роздробленості. Вони становили собою адміністративні структури загальноруського устрою політичної влади, заснованого на принципах ранньофеодального монархізму і федералізму. Проте боярська рада і віче не стали постійними органами влади з чітко окресленими функціями. Найважливішим інститутом державного правління Русі була князівська влада.\n2. Історія держави і права України / За ред. академіка Академії правових наук України А.Й. Рогожина, К., Ін Юре. 1996 р. - Т.1. .\n4. Разин Е.А. История военного искусства. Том 2 С.-Пб.: ООО «Издательство Полигон»; 1999. - 560 с.\n7. Семенов Ю.И. Эволюция религии: смена общественно-экономических формаций и культурная преемственность // Этнографические исследования развития культуры. - Москва, 1985, с. 226.\n9. Щапов Я.Н. Государство и церков Древней Руси Х-ХІІІ вв. - М.: Наука, 1989.


Достоєвський ф. м. - Петербург Достоєвського\n"Злочин і кара" іноді називають "петербурзьким романом". Достоєвський, як і герой роману, любив це місто гіркою та болісною любов'ю і по-своєму сприймав його.\nУ своєму підході до зображення Петербурга Достоєвський близький до Гоголя і Некрасову, у творах яких місто постає перед нами задушливим, брудним, не пристосованим для здорової, нормального життя всіх його мешканців. Петербург Раскольникова і Акакія Акакійовича з гоголівської "Шинелі" існують поруч, ніяк не перетинаючись з Петербургом Тетяни Ларіної і Євгенія Онєгіна, Елен Курагиной і Анни Кареніної. Пушкін і Толстой дали нам панораму життя вищого світу, який нічого спільного не має з світом і життям "маленьких людей". Петербург Пушкіна і Толстого - зимовий, з хрустким снігом, Адміралтейської голкою, пізнім світанком. Петербург Достоєвського і Некрасова - літній, коли * "природі підвладна, зацвітає в каналах вода". Петербург Достоєвського хворий, і хворі, хто морально, хто фізично, багато персонажів його творів. Характерною рисою, за якою ми дізнаємося обстановку і людей, порушених хворобою, є дратівливий, нав'язливий, нездоровий жовтий колір. Жовті шпалери і меблі жовтого дерева в кімнаті баби-лихварки, жовте від постійного пияцтва обличчя Мармеладова, жовта, "схожа на шафу або на скриню" комірка Раскольникова, жінка-самогубець з жовтим іспітим особою, жовтуваті шпалери в кімнаті у Соні, "меблі з жовтого відполірованого дерева "в кабінеті Порфирія Петровича, перстень з жовтим каменем на руці Лужина ... Ці деталі відображають напружену, безвихідну атмосферу існування головних дійових осіб твору, є провісниками недобрих подій.\nБезотраден, похмурий міський пейзаж у романі "Злочин і кара", хоча час дії - літо і погода стоїть жарка. Очима голодного бідняка ми дивимося на літній Петербург: "На вулиці спека стояла страшна, до того ж задуха, штовханина, усюди вапно, ліси, цегла, пил і та особлива річна сморід, така відома кожному петербуржцю, який не має можливості найняти дачу, - все це разом неприємно вразило і без того розстроєні нерви юнака ".\nКартини природи чи описи чудових видів столиці зустрічаються в романі лише як контраст такого безвідрадної зображенню. Голодний юнак почуває себе знедоленою серед багатих особняків, розряджених жінок. На мосту, з якого відкривається велична панорама невська, Раскольников ледь не потрапив під багату коляску, і кучер хльоснув його батогом на потіху перехожим ... Тим-то йому більш до серця злиденна Сінна площа. У цій частині Петербурга він відчуває себе своїм і знаходить у ній своєрідну красу. "Я люблю, як співають під шарманку в холодний, темний і сирої осінній вечір, неодмінно в сирій, коли у всіх перехожих блідо-зелені і хворі особи, або, ще краще, коли сніг мокрий падає, зовсім прямо, без вітру, знаєте? А крізь нього ліхтарі з газом блищать ... "\nДія роману відбувається здебільшого на вулиці. Десь у провулку в Сінний франтівська коляска роздавила нещасного Мармеладова, а на другий день його сухотний і напівбожевільним вдова на вулиці спливає кров'ю, на вулиці застрелився Свидригайлов; на Сінний площі Раскольников намагається всенародно покаятися. Ці вуличні сцени створюють фон, на якому розгортається трагічна життя Мармеладова, Сонечки, Раскольникова ...\nЗалишаючи галасливі, брудні вулиці, письменник веде нас у будинки, де живуть його герої. Зазвичай це - дохідні будинки, настільки типові для капіталістичного Петербурга. Ми входимо в "брудні й смердючі" двори, піднімаємося по темних сходах. Ось одна з них - "вузенька, крута і вся в помиях. Всі кухні всіх квартир у всіх чотирьох поверхах відчинялися на цю драбину і стояли так майже цілий день. Тому була страшна задуха ".\nСтрашної, примарною представляється нам життя, що протікає в цих петербурзьких трущобах. Картини реальному житті - вбивство бабусі-лихварки, поява "людини з-під землі", що називає Раскольникова "убівцем", "страшні, відчайдушні крики з вулиці" - схожі на кошмарні мрії божевільного. А маревні бачення Раскольникова схожі на реальну дійсність:\nПід жорстокою рукою людини,\nТрохи жива, потворно худа,\nНепосильну ношу витягав.\nЦя картинка з натури, намальована Некрасовим у циклі "Про погоду" за кілька років до виходу у світ "Злочину і покарання", повторюється в ще більш страшному варіанті уві сні Раскольникова. Образ побитої до смерті худої коненята стає у Достоєвського символом безмежного страждання. З'являється на початку роману, він передбачає наступні трагічні події і образи. Смертю заїждженої шкапи вмирає Катерина Іванівна Мармеладова, і останні слова її звучать так: "Досить! .. Пора! .. Прощавай, неборака! .. Повіт шкапу! .. Надірвала-а-сь! "\nНа тлі повсякденних великих і маленьких драм, що розігруються в надрах капіталістичного міста, Достоєвський детально змальовує історію двох родин - Раскольнікових і Мармеладових. Ми бачимо крайню ступінь розпачу, страждання і падіння людини.\nПроблема, над якою бився герой Достоєвського (як звільнити людину від страждань), виявилася, по суті, невирішеною. Але на шляху до її вирішення письменник, досліджуючи трагічні протиріччя дійсності, робить великі відкриття.\nЧитаючи роман, ми думаємо про те, що помилкові теорії, свідомість своєї винятковості, презирство до людського "мурашнику" - все розсіюється перед величчю істинної любові до людей. Ми відчуваємо непереможну силу цього почуття, і Євангеліє, про який йдеться на останній сторінці, не може затулити від нас головного: мужності людини, яка зуміла подолати нестерпні моральні тортури, і життєдайної сили жіночої люблячої душі.\nРоман "Злочин і кара" займає особливе місце у творчості Федора Михайловича Достоєвського. Письменник створив велике полотно безмірних людських мук, страждання і горя "маленької людини". Протест проти соціальної несправедливості, проти приниження людини і віра в його високе покликання відрізняють знаменитий роман Достоєвського.\nПодії, описані в романі, відбуваються в Петербурзі. Петербург Достоєвського - це місто, в якому неможливо жити людині. Ми не знайдемо у письменника ні сімейного вогнища, ні просто людського житла. Моторошно стає від того, що герої живуть то в "труні", як Раскольніков (так Достоєвський називає житло, який той знімає), то в потворному "сараї", як Соня, то в "прохолодному кутку", де мешкає Мармеладов. Свою останню ніч перед самогубством Свидригайлов проводить хоч і в окремому номері, але "задушливому і тісному".\nПетербург Достоєвського - це місто повій, жебраків бездомних дітей, трактирних завсідників, що шукають у вині хвилинного забуття від туги. Атмосфера цієї Петербурга - атмосфера безвиході і безпорадності. Ось жінка з жовтим обличчям і запалими очима кидається у воду каналу. І чуються крики іншої жінки: "До чортиків допілась, батюшки, до чортиків ... задушитися теж хотіла, з мотузки зняли ", - і ніби на мить відкривається двері в чуже життя, повну безвиході.\nМолоденька Соня Мармеладова, не маючи можливості заробити чесною працею, переступає моральні закони, йде на панель. Її мати, в якої чоловік-інвалід і два малолітніх племінника на руках, згодна віддати свою шістнадцятирічну дочку за старого розпусника. Через весь роман проходять подібні сцени, розкриваючи повсякденне трагічне життя городян.\n"Петербурзькі кути" описані Достоєвським з майже натуралістичної точністю. Письменник примушує нас зазирнути в один з "кутів" столиці, сім'ю Мармеладових, - і йому відкривається людська безодня. Ось перед нами глава сімейства. Смішний, жалюгідний і огидний цей халамидник з його вигадливою промовою, солідної чиновницької поставою. Це просто блазень. своїм "ораторством" потішає кабацьких завсідників. Але цей "забавник" - людина справді трагічної долі.\nСповідаючись перед Раськольниковим, Мармеладов скаже: "Нікуди йти людині, але ж це потрібно". Сутність життєвої драми Мармеладова полягає в ясній свідомості, що нікуди йти, не до кого йти. Йому залишається одне - загинути, і він гине, і загибель його неминуча. Але в цьому і в стражданнях своїх близьких винен і сам Мармеладов. Він гостро усвідомлює свою винність: "А хіба серце у мене не болить, що я плазують марно?"\nЧи можна жаліти людину, яка вкрала останній гріш у своїх голодних дітей? Але Достоєвський примушує нас жаліти негідного жалості, відчувати співчуття до недостойному співчуття. Мармеладову неможливо не співчувати, тому що він страждає, бо "він усе це може відчувати". Він вміє любити і жертвувати, він залишився людиною.\nТрагічний фінал життєвої долі Мармеладова: на вулиці його задавила франтівська панська коляска, запряжена парою коней. Кинувшись їм під ноги, це людина сам знайшов вихід свого життя.\nПоруч із Семеном Захаровичем намальована його дружина - Катерина Іванівна. Вона, дворянка, потрапила на соціальне дно з верхніх поверхів життя, тому їй є з чим порівнювати своє нове життя. Спогади про минуле стають для неї єдиною втіхою. У них вона ховається від жахів сьогодення. Після смерті свого першого чоловіка Катерина Іванівна залишилася з дітьми у відчайдушному становищі. Саме тоді вдівець Мармеладов одружився на ній. Вона пішла заміж "будуть плакати та голосити, і руки ламаючи". Таким чином, у наявності життєвий тупик обох героїв.\nТакий світ, в якому живуть герої Достоєвського, світ "принижених і ображених", "загиблих і тих, хто гине". Трагізм становища героїв Достоєвського полягає не тільки в безвиході, а й в усвідомленні цього глухого кута: вони ясно бачать, що їхня загибель близька й неминуча, і знаходяться в стані засуджених до смерті.\nДостоєвський у романі "Злочин і кара" дає страшні сцени з життя міської бідноти. Опис шинків "жовтого" Петербурга змінюються описом міських вулиць, розповіддю про убогому існування сім'ї Раскольникова.\nТема "маленької людини" звучить у романі з небувалою силою. Попередниками Мармеладова та інших персонажів в нашій літературі були Вирін з "станційного наглядача" Пушкіна, Башмачкіна з "Шинелі", Поприщін з "Записок божевільного" Гоголя, Круціферскій з роману Герцена "Хто винен?" Внесок Достоєвського в розробку цієї теми у світовій літературі важко переоцінити.\n"Злочин і кара" - соціальний, психологічний і філософський роман, написаний Достоєвським у 1866 році. Це був смутний час для Росії. Розпочалася активна боротьба нових революційних сил, надії на селянську війну не виправдалися. У Росії ще більше посилилися соціальні протиріччя.\nУ своєму романі Достоєвський виступає проти існуючого соціального устрою суспільства. Перш за все, він виступає проти суспільства, яке штовхає людину на злочин. Письменник показує атмосферу, в якій живуть його герої.\nДостоєвський відобразив життя сучасної йому Росії, яка переживала складний момент становлення капіталістичних відносин. Різкій критиці піддається буржуазна цивілізація, яка псує людську природу, породжує не тільки видиме зло, але і те гірше, нелюдське, що таїться в глибині людської свідомості.\nОсобливе місце в романі посідає образ Петербурга. Цей образ важливий як для розуміння самого роману, так і всієї творчості письменника.\nПетербург Достоєвського існує поряд з такими поняттями, як грибоєдовська Москва, гоголівський Петербург. Злочин, про який розповідається в романі, відбувається в Петербурзі. І це не випадково: у світі Достоєвського місце, обстановка, природа нерозривно пов'язані з героями, складають з ними єдине ціле. Тільки в похмурому, похмурому, болісному й ворожому людині Петербурзі могла зародитися нелюдська ідея Раскольнікова. Петербург не просто місце дії, він - співучасник злочину Раскольникова.\nПетербург - це темні, вузькі вулиці, заселені ремісниками і жебраками чиновниками, це місто брудних дворів-колодязів, в яких розігруються повсякденні трагедії. З крихітної клітки, житла колишнього студента, по Садовій, Гороховій і іншим вулицям Петербурга йде Раскольников до старої-процентщице, щоб зробити свій злочин, зустрічає Мармеладова, Катерину Іванівну, Соню ... Часто проходить через Сінну площу. У двох кроках від Сінний знаходиться Столярний провулок, що складається з шістнадцяти будинків, в яких знаходяться вісімнадцять питних закладів. Ночами Раскольников не може заснути від п'яних криків.\nУ творі широко відтворена життя великого буржуазного міста. Його населення складають кравці, слюсарі, кухарки, німці, маленькі чиновники, квартирні господині, вуличні дівиці, відвідувачі питних будинків. Місто Достоєвського населений "колишніми" людьми. У романі немає підкреслених соціальних контрастів, різкого протиставлення бідних і багатих. Життя міста - це життя бідноти, задавленою браком грошей. Гроші у "Злочин і кару" весь час сусідять з голодом і страшною нуждою. Злидні народжує злочинність. Злочинна Соня, яка порушила моральні закони, злочинна "шляхетна" мати, у якої на плечах чоловік-інвалід і двоє малолітніх дітей і яка відправляє свою падчерку на панель.\nВід такого життя люди отупіли і дивляться один на одного вороже і недовірливо. Між ними не може бути людських відносин, крім байдужого звіриного цікавості, злорадною глузування. Роман Достоєвського починається з опису нестерпної спеки, духоти та міської смороду, що панують в Петербурзі: "На початку червня, у надзвичайно спекотну пору ... на вулиці спека стояла страшна, до того ж задуха, штовханина, усюди вапно, ліси, цегла, пил і та особлива річна сморід, така відома кожному петербуржцю, який не має можливості найняти дачу ". Це не тільки атмосфера червневого міста, але й атмосфера вбивства.\nЖиття міста трагічна. Блукаючи по вулицях, Раскольніков бачить безмежне горе людей. Це п'ятнадцятирічна дівчинка, яку напоїли і обдурили. Це і міщанка Афросіньюшка, кинулася з моста у воду.\nАле Петербург Достоєвського - це не тільки фон, на якому розгортаються драматичні події, це ніби душа цих подій, символ ненормальності життя. Міський пейзаж органічно пов'язаний з душевним станом автора, внутрішнім світом його героїв. Петербург Достоєвського хворий, хворі, хто морально, хто фізично, більшість персонажів його роману.\nОсобливий акцент у своєму творі Достоєвський робить на описі житла своїх героїв. Вони також нагадують про ненормальність життя, яке ведуть люди, в них живуть. Виникає дратівливий, нав'язливий жовтий колір, що проходить через весь твір.\nТаким чином, Достоєвський у романі "Злочин і кара" показав нам похмурий, жовтий Петербург. Тут життя набуває фантастично потворні обриси і реальне нерідко здається кошмарним баченням, а марення і сон - реальністю.\nТворчість Достоєвського припадає на 60-і роки XIX століття, тобто на період розвитку капіталізму в Росії, що призвів до зубожіння основної маси населення. Достоєвський осмислює 60-і роки. Особливо яскраво це проявилося у зображенні Петербурга в романі "Злочин і кара". У страшних картинах злиднів, наруги над людиною, нестерпної задухи життя постає перед нами образ Петербурга, міста-гіганта, який уражує фантастичністю своїх контрастів. Дія роману розгортається влітку, але ми можемо не шукати на його сторінках яскравих фарб, притаманних цій порі року. У сірому Петербурзі Достоєвського їм немає місця. Зникли з поля зору палаци, "прикрашені в зелені" дачі, мереживо огорож. Перед нами постає місто брудних вулиць, дворів-колодязів, величезних, що здаються в найм будинків. Сморід, бруд, задуха повсюди панують на вулицях. Сморід йде з Розпивочна, яких особливо багато в цій частині міста. Духота і штовханина на вулицях діють гнітюче, величезна кількість мертвецьки п'яних, раз у раз зустрічаються в цій частині міста, доповнює мерзенну картину. "На вулиці спека стояла страшна, до того ж задуха, штовханина, усюди вапно, ліси, цегла і та особлива річна сморід, така відома кожному петербуржцю, який не має можливості найняти дачу". Але огидні не лише вулиці, провулки, річки. Не менш жахливі і ті "клітки", в яких живуть герої роману. У задушливих і тісних кімнатах голодують люди, помирають їхні мрії, а в розумі зароджуються злочинні думки. Родіон Раскольников живе в комірчині "під самою покрівлею високого п'ятиповерхового будинку", схожою на шафу або скриня. Тут в його голові зароджується жахлива теорія про те, що існують просто люди і люди-надлюди, яким дозволено все. Ця теорія приводить його до злочину. Раскольников говорить своїй матері, що "квартира багато сприяла" тому, що він зважився на злочин. Таким чином, Петербург у романі Достоєвського - це не тільки фон, на якому розгортаються драматичні події, але і як би душа цих подій, символ життя ненормальною,\nаморальною. Злочини проти людини - звичайне явище в місті, так як вони здебільшого не карається. Так, безкарно пан Лебезятников б'є Катерину Іванівну, статський радник Клопшток нахабно обманює Соню і нічого не платить їй, Олена Іванівна безперешкодно займається лихварством, оббирає нещасних бідняків, які потрапили до неї в лапи. Не менш огидні образи Свидригайлова і Лужина, людей аморальних, цинічних. Лужина - ділок, мерзотник, оговорили беззахисну Соню, самозакоханий тиран, що принижує людей. З неприхованою відразою Достоєвський малює образ Свидригайлова, людини, яка заради своєї примхи загнав у труну Марфу Петрівну, образив Дунечка. У суспільстві, де панують Лужина і Свидригайлова, все будується на владі грошей. "За злидні, - говорить Мармеладов, - навіть не палицею виганяють, а мітлою вимітають ... щоб оскорбительнее було". "Маленькі люди" стають жертвами цього нелюдського суспільства, на кожному кроці їх підстерігають соціальні та матеріальні "тупики", які породжують моральні конфлікти і трагедії. "Приниженим і ображеним" немає виходу з них. Безвихідь - лейтмотив роману. "Чи розумієте ви, шановний пане, що значить, коли вже нікуди більше йти ..." - Говорить Мармеладов. "Нікуди йти" не тільки Мармеладову, але і його дружині Катерині Іванівні, яку згубило нестерпне для її честолюбної натури протиріччя між минулою, безтурботної і багатою, життям і жалюгідним, жебрацьким справжнім існуванням.\nСоня Мармеладова змушена торгувати собою, щоб прогодувати хвору мачуху і її малолітніх дітей. Ідея самопожертви, любові до людей, втілена в образі Соні, піднімає її до символу Страждання Людського. Саме любов до людей допомогла їй зберегти моральну чистоту в того бруду, в яку кинула її життя.\nТим же змістом наповнений образ Дунечки, сестри Раскольникова: вона погоджується на ту саму жертву, що і Соня, в ім'я улюбленого брата. "Сонечка Мармеладова, вічна Сонечка, поки світ стоїть!" - Говорить про неї Раскольников. Серед персонажів, які населяють сторінки роману, ми часто зустрічаємо дітей. Достоєвського невпинно переслідує думка про їхні долі: "невже не бачила ти тут дітей, по кутах, яких матері милостиню посилають просити. Там не можна дітьми залишатися. Там семирічний розпусний і злодій".\nПетербург, намальований Достоєвським, нелюдяний. Реальність і марення, ява і кошмари - все злилося в Петербурзі, який Свидригайлов назвав містом напівбожевільних. У цьому фантастичному образі міста, ворожого людині і природі, втілений протест письменника проти пануючого зла, проти ненормально влаштованого сучасного йому суспільства. Автор показує, що в душі героя живе мрія про місто прекрасне, створеному для щастя людей, що втілив дух здорового, гармонійного суспільства. У найстрашнішу хвилину свого життя, йдучи на злочин. Раскольников думає "про пристрій високих фонтанів і про те, як\nб вони добре освіжали повітря на всіх площах. Мало-помалу він перейшов до переконання, що якщо б поширити Літній сад на всі Марсове поле і навіть з'єднати з палацовим Михайлівським садом, то була б корисна для міста річ ". Це мрія про місто іншому, не задушливому, про доброго, не випадково з'являється у Раскольникова в той час, коли він іде на злочин, породжене атмосферою "злого" міста, де панують "бруд, сморід і всяка гадость". Мука "принижених і ображених", задумане як "психологічний звіт одного злочину в романі", стало романом про нелюдське суспільстві, прирікає мільйони людей на убогість і розпач, про злочинність і злочинах цього світу.\nОбраз Петербурга займає значне місце у творчості Достоєвського. З цим юрод пов'язані багато спогади і відчуття письменника. Відомо, що в 18 38 р. брати Достоєвські за бажанням батька вступили в Головне інженерне училище. Після Москви Петербург здався Достоєвському підкреслено похмурим і холодним. Він постав своєрідною середовищем, глибоко впливає на людину. Тільки тут - в обстановці нудьги, вульгарності, переважаючих над щирістю правил пристойності і діловитості - могли з'явитися пушкінські Германи, гоголівські Піскарьов, Чортків, Башмачкін. З цього середовища виведені Достоєвським герої "Бідних людей", "Білих ночей", "Злочини і покарання".\nУ романі "Бідні люди" головний герой, Макар Девушкин, постійно відчуває почуття страху перед громадою паруючий і руйнівного Петербурга. Образ мрійника в повісті "Білі ночі" освітлений м'яким і сумним напівсвітла річного нічного Петербурга. Читачеві нічна столиця здається набагато спокійніше і "завжди готовий", ніж яскравий денний місто, яке, однак, не може "зігріти" його гранітні "нутрощі". У "Злочин і кару" той Петербург, що втілює велич влади і сили, залишається поза роману. У Петербурзі Родіона Раскольникова життя застигла в нерухомих, чужих людині формах. У них немає того історичного сенсу і живої краси, які бачив у граді Петровому Пушкін. Цьому місту не можна сказати: "люблю тебе ...". З ним взагалі неможливо говорити, як, наприклад, мрійник "Білих ночей" розмовляв із знайомими будинками.\nУ тому Петербурзі, де розгортається сюжет "Злочину і покарання", життя знаходиться в стані соціального і морального розкладання. Перші ж сторінки роману переносять читача в один з провулків Петербурга поблизу Сінної площі. "На вулиці спека стояла страшна, до того ж задуха, штовханина, усюди вапно, ліси, цегла, пил і та особлива річна сморід, така відома кожному петербуржцю, який не має можливості найняти дачу, все це разом неприємно вражала і без того вже розстроєні нерви юнаки ".\nДухота петербурзьких нетрів - частка загальної атмосфери роману - задушливій і безвихідною. Є певний зв'язок між думками Раскольникова і "черепашачою шкаралупою" його комірчини, "крихітної кімнатки кроків шість довжиною", з жовтими, запорошеними, відсталими від стіни шпалерами і низьким дерев'яним стелею. Ця комірчина - зменшена копія більш грандіозної, настільки ж задушливій "комірчини" великого міста. Недарма Катерина Іванівна каже, що на вулицях Петербурга - немов у кімнатах без кватирок.\nКартину тісноти, задушливій скупченості людей, які знаходяться "на обмеженому просторі", посилює почуття духовної самотності. Люди ставляться тут один до одного з недовірою і підозрою, їх об'єднують тільки зловтіха і цікавість до нещасть ближнього. Під п'яний регіт і уїдливі глузування відвідувачів буфеті розповідає Мармеладов приголомшливу своїм трагізмом історію власного життя; збігаються на скандал мешканці будинку, в якому живе Катерина Іванівна.\nУ романі виникає образ Петербурга мертвотного, холодного, байдужого до долі людини: "нез'ясовним холодом" віє на Раскольникова "від цієї чудової панорами", духом німим та глухим повна "була для нього ця картина".\nСірий, похмурий місто, в якому на кожному розі розташовані Розпивочна, зазивають бідняків залити горе, а на вулицях - п'яні натовпу і повії, представляється своєрідним "царством" убогості, безправ'я, хвороб. Ми відчуваємо, що тут можна задихнутися, з'являється бажання скоріше втекти подалі, набрати в легені свіжого повітря, позбувшись від "випарів" злості, ненависті і підлості.\nМіський пейзаж несе велику художню навантаження. У Достоєвського пейзаж - це не тільки пейзаж враження, але і пейзаж вираження. Він внутрішньо пов'язаний з зображуваним людським світом і підкреслює відчуття безвиході, яке відчувається героями творів Достоєвського.


Про ситуацію в Україні на 26-ту добу війни | Новини Одеси\nВійна в Україні, день 26-й: противник став рідше використовувати літаки і частіше – безпілотники\nСьогодні, у понеділок, 21 березня 2022 року, розпочалася 26-та доба героїчного протистояння України російському військовому вторгненню. І вже за традицією Генштаб Збройних сил України (ЗСУ) інформує про ситуацію станом на 06:00 ранку.\nЗа офіційними даними ЗСУ, становище та характер дій сил оборони істотних змін в останню добу не зазнали. Збройні Сили України та інші підрозділи Сил оборони продовжують завдавати ударів по угрупованням військ ворога, який намагається утримати захоплені рубежі.\nУ той самий час фіксується зниження інтенсивності застосування противником пілотованої авіації. А для оцінки ефективності результатів завданих ракетно-бомбових ударів супротивник використав оперативно-тактичні безпілотні літальні апарати.\nМинулої доби підрозділи Повітряних сил ЗСУ вразили 7 повітряних цілей ворога (1 літак, 4 БПЛА і 2 крилаті ракети). Крім того, бомбардувальна та штурмова авіація завдавала нищівних ударів по скупченням техніки та живій силі супротивника.\nВодночас російські окупанти продовжують терор місцевого населення та мародерство на тимчасово захоплених територіях. Загарбники вивозять у РФ побутову та автомобільну техніку, а також продукти харчування.\nЄ рідкісні випадки розміщення російськими окупантами особового складу, озброєння та техніки на об’єктах цивільної інфраструктури.\nКрім цього, окупанти продовжують вжити заходів примусової мобілізації на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей.\nЗбройні Сили України у взаємодії з іншими складовими сил оборони дають гідну відсіч загарбникові з усіх напрямків. Також продовжується знищення колон забезпечення супротивника.\nЧитайте також: Війна в Одесі: 20 березня обійшлося без обстрілів, натомість ворог втратив безпілотники


Астрал (фільм) — Вікіпедія\nДевід М. Брюер\nКанада — 14 вересня 2010 (прем'єра)\nУкраїна — 21 квітня 2011\n1,5 млн $)\n97,009,150 доларів США (за іншими даними 99,870,886 $)\n«Астрал» (англ. Insidious) — американсько-канадський фільм жахів режисера Джеймса Вана, що вийшов 2010 року. У головних ролях Патрік Вілсон, Роуз Бірн, Тай Сімпкінс. Стрічка є попередником фільму «Астрал. Частина 2».\nСценаристом був Лі Ваннелл, продюсерами — Джейсон Блум, Орен Пелі і Стівен Шнайдер. Вперше фільм продемонстрували 14 вересня 2010 року у Канаді на Міжнародному кінофестивалі у Торонто.\nВ Україні у кінопрокаті прем'єра фільму відбулась 21 квітня 2011.\nІсторія фільму починається з чорно-білої зйомки кімнати сплячого хлопчика. Далі камера показує кухню, де за вікном видно силует голови. Потім камера переходить на дзеркало, і видно обличчя злої жінки з запаленою свічкою.\nВчитель Джош, його дружина Рене і троє їхніх дітей (Далтон, Фостер і Келлі) переїжджають в новий будинок. Ще навіть не встигнувши розпакувати речі, Рене починає помічати дивні речі. Книги, які вона ставила на полицю, раптом виявляються на підлозі, коробка з нотними зошитами, які вона довго не могла знайти, виявляються на горищі, чути дивні звуки. Одного вечора Далтон забирається на горище і, намагаючись включити там світло, падає зі сходів, а на наступний ранок він не прокидається. Лікарі вважають, що це кома, але не можуть визначити її причину, кажуть, що такого вони ще ніколи не зустрічали.\nМинуло три місяці. Рене продовжує стикатися з паранормальними явищами, не витримує цього і вмовляє Джоша змінити будинок, вважаючи, що переїхавши, вони позбудуться привидів. Але примари продовжують переслідувати родину і в новому будинку.\nЗневірившись, Рене запрошує двох фахівців з паранормальних явищ — Стівена і Такера. Досліджуючи будинок, Такер виявляє аномалію, і вони кличуть на допомогу Еліс Рейнер.\nЕліс розповідає батькам, що їхній син зовсім не в комі і що проблема не в падінні зі сходів. Що фізично його тіло тут, але його душа літає. Також виявилося, що Далтон з раннього віку вмів виходити в астрал. Але в один з «польотів» він зайшов занадто далеко і не зміг повернутися, а привиди, яких бачила Рене, намагаються заволодіти тілом Далтона. І що крім привидів є демон, який теж хоче отримати хлопчика, і ближче всіх знаходиться до нього. Джош не вірить Еліс і виганяє її, однак, виявивши в кімнаті Далтона малюнки, що явно вказують на правдивість слів Еліс, розуміє, що та була права, і погоджується на її допомогу.\nПізніше з'ясовується, що Далтон успадкував здатність виходити в астрал від батька, і тепер Джош повинен вийти зі свого тіла і допомогти синові повернутися, поки тіло Далтона не зайняв хтось інший.\nВийшовши в астрал, Джош бачить страшні дивацтва. Трохи поблукавши по потойбічному тунелю, він знаходить Далтона, і їм, ніби як, вдається покинути астрал. Але Еліс починає підозрювати недобре. Вона фотографує Джоша і той, закотивши істерику, душить її. Рене біжить на крики, де застає труп Еліс. Вона починає шукати і кликати Джоша, але не знаходить його. Потім вона виявляє фотоапарат і на знімку бачить замість Джоша жінку-примари, яка переслідувала його ще в дитинстві. У цей момент Джош опускає на плече Рене руку, вона з жахом обертається. На цьому фільм закінчується, залишивши відкритий фінал.\nПатрік Вілсон Джош Ламберт\nангл. Josh Lambert син Лорейн\nРоуз Бірн Рене Ламберт\nангл. Renai Lambert дружина Джоша\nЛін Шей Еліс Рейнер\nангл. Elise Ranier медіум, подруга Лорейн\nТай Сімпкінс Далтон Ламберт\nангл. Dalton Lambert син Джоша і Рене\nЛі Воннелл Спекс\nАнгус Семпсон Такер\nангл. Tucker фахівець з паранормальних явищ\nБарбара Герші Лоррейн Ламберт\nангл. Lorraine Lambert мати Джоша\nНа початку, коли Далтон падає, після спроби включити світло Джош підбігає, щоб подивитися, чи все з ним гаразд. Поки Джош сидить на дивані, граючи з новонародженим, його сорочка надіта поверх штанів, розстебнута і без краватки. Коли Джош підбігає до Далтона, щоб підняти його, його сорочка застебнута, заправлена, і з'являється краватка.\nУ сцені, де Джош сидить у шкільному кабінеті, на дошці намальована лялька Біллі (під нею цифра «8») з фільмів серії «Пила», творцями якої є Джеймс Ван і Лі Воннелл. Пізніше було заявлено, що цифру підмалював хтось зі знімальної групи і Ван і Воннелл не мають до цього жодного відношення.\nУ сцені, коли вперше включилася сигналізація і вся родина, крім Джоша, увійшла в кімнату Далтона, можна помітити, що Фостеру дуже не подобається звук сигналізації, а Келлі взагалі не реагує на такий звук, хоча повинна реагувати сильніше за всіх.\nКоли Джош йде до кімнати Далтона, щоб розбудити його, він повертається спиною до камери і під піджаком видно шнур від бездротового мікрофона.\nКоли Еліс вкладає Джоша спати з метрономом, по фільму метроном відраховує 60 ударів на хвилину, хоча насправді чути, що його темп ближче до 85 ударів на хвилину.\nЖінка вбиває сім'ю з карабіна М1 (напівавтоматична гвинтівка), а звук при цьому такий, як від заряджаючої вручну зброї. Більше того, звук схожий до однозарядної або помпової рушниці.\nКоли Еліс вперше бачить демона, вона описує Спексу, що у нього очі «як дві чорні діри», і він малює портрет демона. Судячи з опису Далтона, у демона червоне обличчя і дві абсолютно темні плями замість очей. Однак, коли демон з'являється, його очі білі з крихітними зіницями.\nКоли Джош йде перевірити вхідні двері, він вмикає світло на ґанку і ліхтар тут же вибухає. Трохи пізніше на кадрах з дому видно, що на ґанку горить світло. Незрозуміло, коли його встигли полагодити.\nКоли спрацьовує сигналізація, Джош біжить вниз, вхідні двері широко відкриті і не видно москітної сітки, яка була показана раніше у фільмі. Після того як він перевірив весь будинок, сигналізація спрацьовує знову, і він закриває двері. Потім показують кадри всередині будинку, на яких знову видно москітну сітку.\nКоли Джош підходить до комода в кімнаті Далтона, щоб взяти одяг для Далтона, він нахиляється за одягом і в кадрі добре видно дроти від його мікрофону.\nКоли Джош йде до червоної двері на горищі в світі мрій (духів), в погано освітленій нижній лівій частині екрану можна помітити людину, яка займається установкою, яка розсіює туман.\nКоли Рене заходить в кімнату Далтона, на мить за її тінню з'являється тінь оператора.\nКоли Еліза і Спекс представляють нам свої астральні проекції і спілкування з демоном, видно людину, яка безсумнівно належить до знімальної команди, з камерою, яка ходить ззаду за акторами.\nФільм отримав здебільшого позитивні відгуки: Rotten Tomatoes дав оцінку 66 % на основі 165 відгуків від критиків (середня оцінка 6/10) і 61 % від глядачів із середньою оцінкою 3,5/5 (124,834 голоси). Загалом на сайті фільми має змішаний рейтинг, фільму зарахований «стиглий помідор» від кінокритиків і «попкорн» від глядачів, Internet Movie Database — 6,8/10 (118 616 голосів), Metacritic — 52/100 (30 відгуків критиків) і 7,0/10 від глядачів (275 голосів). Загалом на цьому ресурсі від критиків фільм отримав змішані відгуки, а від глядачів — позитивні.\nПід час показу у США, що розпочався 1 квітня 2011 року, протягом першого тижня фільм був показаний у 2,408 кінотеатрах і зібрав 13,271,464 $, що на той час дозволило йому зайняти 3 місце серед усіх прем'єр. Показ фільму протривав 161 день (23 тижні) і завершився 8 вересня 2011 року і за цей час фільм зібрав у прокаті у США 54,009,150 доларів США, а у решті країн 43,000,000 $ (за іншими даними 45,861,736 $), тобто загалом 97,009,150 $ (за іншими даними 99,870,886 $) при бюджеті 1,5 млн $.\n2011 Neuchâtel International Fantasy Film Festival Titra Film Award стрічка Перемога\nНайкращий художній фільм Джеймс Ван Номінація\n2012 Премія «Сатурн» Найкраща жіноча роль другого плану Лін Шей Номінація\nEmpire Awards Найкращий фільм жахів стрічка Номінація\nFangoria Chainsaw Awards Найкраща актриса другого плану Лін Шей Перемога\nНайкращий фільм у широкому прокаті стрічка Перемога\nНайкраща актриса Роуз Бірн Перемога\nНайкраща музика Джозеф Бішара Перемога\nYoung Artist Awards Найкраща гра у художньому фільмі — молодий актор десяти і молодше років Ендрю Астор Номінація\n↑ а б Insidious: Release Info ((англ.)). Internet Movie Database. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ а б Астрал. Kino-teatr.ua. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ а б в г Insidious ((англ.)). The Numbers. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ а б в г Insidious ((англ.)). Box Office Mojo. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ а б Insidious ((англ.)). Internet Movie Database. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ Insidious ((англ.)). Allmovie. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ Insidious: Full Cast & Crew ((англ.)). Internet Movie Database. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ Insidious ((англ.)). Rotten Tomatoes. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ Insidious ((англ.)). Metacritic. Процитовано 24 січня 2014.\n↑ Insidious: Awards ((англ.)). Internet Movie Database. Процитовано 24 січня 2014.\nInsidious на сайті IMDb (англ.)\nInsidious на сайті Rotten Tomatoes (англ.)\nInsidious на сайті Metacritic (англ.)\nInsidious на сайті Box Office Mojo (англ.)\nАстрал на сайті Kino-teatr.ua\nBNE: XX5162587 · EIDR: 10.5240/BA07-0878-F969-C8BF-5E3A-8 · ISAN: 0000-0002-C596-0000-I-0000-0000-K · LCCN: n2016016612 · VIAF: 222764619\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Астрал_(фільм)&oldid=32903021\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 15:08, 5 липня 2021.


У четвер, 13 січня 2022 року, о 17:30 за київським часом, за допомогою ракети Falcon 9 компанії SpaceX , на орбіту Землі запущено український оптичний супутник “Січ-2-30”. Запуск відбувся з бази Космічних сил США на мисі Канаверал у Флориді.\nПередбачається, що відділення супутника від ракети і вихід на орбіту має відбутися о 18:50 за Києвом. Супутник має вийти на зв’язок о 20:15 за київським часом.\nСупутник Січ-2-30 призначений для отримання цифрових фото поверхні Землі у видимому та ближньому інфрачервоному діапазоні: 0,51-0,59 мкм (зелений), 0,61-0,68 (червоний), 0,80-0,89 (ближній ІЧ) та 0,51-0,90 (панхром). При цьому, роздільна здатність – приблизно 6,1 м при ширині смуги знімання приблизно 36,5 км. Накопичувач для даних – 10 Гб.\nСеред завдань супутника йдеться про моніторинг використання земель, рослинності, лісових і водних ресурсів, допомогу в ліквідації наслідків стихійних лих та цифровізації економіки, інформує BBC News Україна. Крім цього, супутник збираються використовувати для моніторингу іоносфери.\nУ Держкосмосі повідомили, що супутник “Січ-2-30” є модифікацією супутника “Січ-2”, запущеного в 2011 році. Загальна маса “Січ-2-30” сягає 210 кг, із яких – 40 кг припадає на корисне навантаження. Розробку розпочали 2017 року на “Конструкторському Бюро “Південне” ім. М. К. Янгеля”.\nХоча “Січ-2-30” є прямим наступником “Січ-2”, між ними є відмінності. В “Січ-2-30” закладено триваліший термін експлуатації – три роки. Він буде запущений іншою ракетою SpaceX на висоту 525 км., що додасть якості зображенню.\nОстанній свій супутник – “Січ-2” – Україна відправила на орбіту в серпні 2011 року за допомогою ракети-носія “Дніпро-1”, який тоді виготовляли на “Південмаш” із залученням російських компаній.\nПрезидент Володимир Зеленський дав доручення запустити “Січ-2-30” у рік святкування 30-річчя незалежності України. Але вийшло, як вийшло.


Заповзятливий хакер з Нікополя роздавав вірус Petya.A і допомагав установам ухилятися від штрафів - Укрaїнa - TCH.ua\nЗаповзятливий хакер з Нікополя роздавав вірус Petya.A і допомагав установам ухилятися від штрафів (3 фото)\n7 серпня 2017, 12:36\nВірус заразив кілька сотень комп'ютерів.\nМешканець Нікополя розміщував в Інтернеті безкоштовні відеоролики і поширював серед користувачів вірус "Petya.A".\nБуло встановлено, що хакер причетний до інфікування близько 400 комп'ютерів. Кіберполіція виявила компанії, які використовували послуги чоловіка для псевдоінфікування вірусом, приховування злочинної діяльності та ухилення від сплати штрафних санкцій державі.\nЗокрема, 51-річний мешканець Дніпропетровщини виклав у Мережі відео з детальним описом того, яким чином можна запустити вірус "Petya.A" на комп'ютерах. У коментарях до відео чоловік розмістив посилання на свою сторінку в соцмережі, на яку він завантажив сам вірус та розповсюдив його користувачам.\nПід час обшуків у хакера виявили файли із шкідливим програмним забезпеченням подібним до вірусу "Petya.A". Поліцейським чоловік пояснив, що після кібератаки у червні він завантажив вірус до свого аккаунту на файлообмінному сервері.\nЗаходи щодо притягнення керівництва недобросовісних компаній до відповідальності уже ведуться, а стосовно чоловіка вирішується питання щодо оголошення підозри.\nЧитайте також: НБУ створить Центр кіберзахисту після потужної атаки вірусу Petya.А\nНагадаємо, вірус Petya запустили для знищення файлів, а не вимагання грошей. Фахівці встановили, що вірус лише походив на здирник, утім його метою було знищення файлів. Коли в нього це не виходило, він переходив на варіант з вірусом-здирником. Зазначається, що підрозділ Cisco Talos спеціалізується на дослідженні і аналізі загроз у сфері інформаційної безпеки.\nВідеоПлатників податків, що не встигли вчасно подати звіти через вірус Petya, не штрафуватимуть\nТСН. Ранок 25 липня 2017, 09:52


Де у Хмельницькому не буде води 12 січня : 11:01:2021 - vsim.ua\nЗавтра, 12 січня, частина Хмельницького залишиться без водопостачання.\nУ вівторок, 12 січня, в місті тимчасово призупинять постачання води. Комунальники будуть виконувати роботи по заміні запірної арматури на перехресті проспекту Миру та вулиці Трудової. Також будуть приєднувати водопровідні мережі на Трудовій. Про це інформують у МКП «Хмельницькводоканал».\nЧерез це з 10:00 до 17:00 призупинять водопостачання житлових будинків №№ 92 — 104 на проспекті Миру, в районі автовокзалу №1 та у мікрорайоні Лезневе. Хмельничан просять вибачити за тимчасові незручності.\nНа львівському немає теж\nбез носків, батарейок... тепер ще й без води!\nДобре що газ е по 14,75 грн\nВера Слободзян reply Вера Слободзян\nГалина Рудницька в Торонто взагалi безкоштовно\nMax Bitler reply Вера Слободзян\nТарас Мартинюк не знаю чи правда. Батько від знайомих дізнався, що ХмильницькГаз виставляє великі борги, якщо йдуть від нього.\nГалина Рудницька reply Вера Слободзян\nВера Слободзян Може це в Торонто такі ціни？\nВера Слободзян Завтра уже буде по 22.75....кожен добавить гривню....задовбали\nRoman Demediuk reply Вера Слободзян\nВера Слободзян Нафтогаз!!! В приват 24 на сайті, у вкладці «послуги» господар квартири може за 3хв змінити...\nМайя Залізнюк reply Вера Слободзян\nВера Слободзян позвоніть і звіртися.\nИрина Стецюк reply Вера Слободзян\nНаберіть в інтернеті постачальники газу Хмельницький\nВера Слободзян НАФТОГАЗ УКРАЇНИ.По 7:22\nМожна через Приват 24,а можна в ПУМБ зайти і там змінити,а з серелини січня можна буде і в ОЩАД теж змінювати.\nМайя Залізнюк за листом за доставку було 114 грн 51 коп а за груд вже 202,45 грн також пришло на вайбер\nВера Слободзян і не вірте,а звоніть і звіряйтеся.\nЯкщо незнаєте номер звірки можу написати.\nМайя Залізнюк я теж не хочу вiрити очам своiм\nВера Слободзян мені прийшло на вайбер за розподіл 139 гр,а по моїх підрахунках не є це правільно,я позвонила в газову службу і вияснилося що мені платити 72 гр. І вам так може будти.\nВера Слободзян такого будти не може що за 100куб 1272 гр. Тому що газ за грудень був 8.8,а за січень вже буде по 9.9. Зверніться в газову службу і виясніть. Це не правільно щось.\nRoman Demediuk дайте назву другого постач\nМайя Залізнюк в Хмельницкому, у мене нагор 100 куб сума на плат 1272 грн 58 коп плюс 203 грн доставка виход 14,75 грн\nRoman Demediuk де гарантiя що других постачальник не пiднiме цiну\nЛилия Матвийчук reply Вера Слободзян\nRoman Demediuk теж цікавить\nТатьяна Ковальська reply Вера Слободзян\nRoman Demediuk а підкажіть, будь ласка,куди звернутись,щоб поміняти постачальника газу?\nВера Слободзян міняти постачальника на 7,20 не пробували????\nВера Слободзян ого,це де такі вже ціни є на газ???


Міцелярна вода для чутливої шкіри Sensi Med , 200 мл: продаж, ціна у Київській області. Засоби для вмивання та очищення обличчя від "Интернет- магазин «Grivline»" - 585439373\nМіцелярна вода для чутливої шкіри Sensi Med , 200 мл\nМіцелярна вода для чутливої шкіри Sensi Med , 200 млВ наявності\nЕфективно видаляє макіяж\nЗалишає відчуття комфорту\nЧутлива шкіра, на відміну від нормальної, негативно реагує на звичайні подразники: косметичні засоби, водопровідну воду, перепади температур. Реакція проявляється у вигляді почервоніння, роздратування і лущення. Підвищена чутливість виникає при пошкодженні гідроліпідної мантії – бар'єру, який захищає її від несприятливого впливу зовнішнього середовища, мікротравм і надмірної втрати вологи.\nЧутливій шкірі необхідний особливий делікатний догляд за допомогою м'яких і безпечних засобів.\nМіцелярна вода серії SensiMed делікатно очищає чутливу, схильну до подразнення шкіру обличчя. Дбайливо і ефективно знімає забруднення, підходить для демакіяжу обличчя, очей і губ. Дарує шкірі комфорт. Не містить алергенів, спирту, парабенів, барвників та інших потенційно подразнювальних речовин.\nАктивні компоненти мицеллярной води:\nНадає заспокійливу дію – глюконат цинку\nВідновлює бар'єрну функцію шкіри – глюконат міді\nСпосіб застосування: змочити розчином косметичний тампон і легкими масажними рухами очистити шкіру обличчя, очей і губ. Не потребує змивання водою. Використовувати вранці та/або ввечері.\nСклад (INCI): Aqua, PEG-6 Caprylic/Тригліцеридів Glycerides, Glycerin, Hexylene Glycol, Poloxamer 184, Zinc Gluconate, Copper Gluconate, Lactic Аcid, Benzyl Alcohol,Sodium Benzoate, Potassium Sorbate.\nТип засобу для вмивання міцелярна вода


Вірус A/H1N1 стає стійким до препарату "Таміфлю" | УНІАН\nВірус A/H1N1 стає стійким до препарату "Таміфлю"\n1 хв. 3\nВірус грипу A/H1N1 стає все більш стійким до дії антивірусного препарату озельтамивир (торгова назва "Таміфлю"). Всесвітня організація охорони здоров`я підтвердила вже 39 випадків зараження вірусом, стійким до озельтамивиру. Останній випадок зареєстрований в середу в Нідерландах, повідомляє France Press.\n"Пацієнт з серйозними симптомами грипу опинився заражений вірусом H1N1, який не піддається дії противірусного препарату озельтамивир", - цитує агентство заяву Національного інституту суспільного здоров`я і навколишнього середовища (RIVM). "Це перший випадок в Нідерландах, коли вірус H1N1 не чутливий до озельтамивиру", - також наголошується в документі.\nЯк у свою чергу повідомила агентству представник RIVM Джесіка Гротенбер (Jessica Grootenboer), подібного роду віруси "не розповсюджуються швидко". Вона також підкреслила, що пацієнт в даний час знаходиться в ізольованому боксі під постійним спостереженням лікарів.\n"Немає ніякої причини для паніки", - додала Гротенбер. На щастя, інший препарат від "свинячого грипу" - занамивир (торгова назва "Реленца") поки що залишається ефективним проти нього.