Про перейменування об’єктів топоніміки міста Харкова — Реєстр актів харківської міської ради\nПро перейменування об’єктів топоніміки міста Харкова\n1 сессия 7 созыва\n2 сесія 7 скликанння від 24.02.2016 р. № 156/16\nВід 20.11.2015 р. № 12/15\nНа підставі Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи рекомендації Міської комісії з питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища, керуючись ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Харківська міська рада\n1. Перейменувати об’єкти топоніміки міста Харкова з урахуванням рекомендацій Міської комісії з питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища, викладених у додатку 1:\n1.1. Елементи вулично-дорожньої мережі (додаток 2).\n1.2. Парки та сквери (додаток 3).\n1.3. Станцію Харківського метрополітену (додаток 4).\n2. Впорядкувати найменування елементів вулично-дорожньої мережі міста Харкова (додаток 5).\n3. Внести до Реєстру назв урбанонімів м. Харкова, затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 4 скликання від 25.12.2002 р. «Про затвердження Реєстру назв урбанонімів в м. Харкові» (із змінами та доповненнями), такі зміни:\n3.1. Виключити рядки згідно з додатком 6.\n3.2. Включити рядки згідно з додатком 7.\n4. Вважати, що правовстановлюючі документи, технічна документація на земельні ділянки та нерухоме майно, тендерна документація, договори, паспорти та інші документи, які містять назви перейменованих цим рішенням об’єктів топоніміки міста Харкова, є чинними з урахуванням вимог законодавства.\n5. Доручити Департаменту бюджету і фінансів Харківської міської ради спільно з іншими виконавчими органами Харківської міської ради при підготовці проекту бюджету міста Харкова на 2016 рік вжити заходи щодо врахування витрат, пов’язаних з реалізацією цього рішення.\n6. Доручити Департаменту у справах інформації та зв'язків з громадськістю Харківської міської ради спільно з КП «Міський інформаційний центр» забезпечити:\n6.1. Оприлюднення цього рішення в установленому порядку.\n6.2. Поширення інформації щодо продовження дії документів, визначених у п. 4 цього рішення.\nдо рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання\n«Про перейменування об’єктів топоніміки міста Харкова»\nвід 20.11.2015 № 12/15\nз питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища\n61002, м. Харків, вул. Сумська, 64, к. 225, тел. 725-22-45; topcom@citynet.kharkov.ua\nзаседания Городской комиссии по вопросам топонимики\nи охраны историко-культурной среды\nО переименовании объектов топонимики г. Харькова, подлежащих изменению согласно требованиям Закона Украины «Об осуждении коммунистического и национал-социалистического (нацистского) тоталитарных режимов в Украине и запрета пропаганды их символики».\nХорошковатый А.В. – заместитель председателя - ответственный секретарь комиссии\n1. Информацию о результатах проведенных общегородских общественных слушаний о переименовании объектов топонимики г. Харькова принять к сведению.\n2. Поддержать перечень переименований объектов топонимики г. Харькова в соответствии с приложеним.\n3. Рекомендовать внести данные предложения на рассмотрение сессии Харьковского городского совета.\nЗаместитель председателя - ответственный секретарь комиссии\nПриложение к протоколу № 23\nПеречень переименований объектов топонимики г. Харькова\nАртем (Сергєєв Федір Андрійович) - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1901. Делегат 6-го з'їзду РСДРП (б) (1917), на якому був обраний членом ЦК. Один з організаторів збройного повстання в Харкові і в Донбасі в жовтні 1917. У 1917 – голова Харківської ради, голова губернського ВРК. З лютого 1918 голова СНК і комісар народного господарства Радянської Донецько-криворізької республіки; член ЦК КП(б)У.\nВиникла в середині ХІХ століття як Старокладовищенська вулиця. Перейменовано у 1892 році у Єпархіальну в зв’язку з розташуванням Жіночого єпархіального училища (ніині – територія студмістечка «Гігагнт»). У 1922 році перейменовано у Артема.\nСім’я Алчевських – родина з представників інтелігенції, просвітників, діячів культури та меценатів кінця ХІХ початку ХХ століття: Алчевський Олексій Кирилович (1835, Суми-1901, Петербург) - російський підприємець, промисловець, меценат, комерції радник, творець першого в Росії акціонерного іпотечного банку і фінансово-промислової групи. Його дружина, Алчевська (Журавльова) Христина Данилівна (1841-1920) - педагог-просвітитель, основоположник методики вчення грамоті дорослих. Їх діти: Дмитро (1866-1920), підприємець, розстріляний більшовиками в Криму; Григорій (1866-1920) - діяч музичної культури, педагог, вокаліст, камерний співець і композитор; Ганна (1868-1931) - дружина академіка архітектури О.М. Бекетова; Микола (1872-1942) - театральний критик, автор першого радянського українського букваря для дорослих; Іван (1876-1917) - оперний співак (лірико-драматичний тенор), «король тенорів», соліст Маріїнського оперного театру; Христина (1882-1931) - українська поетеса, прозаїк, драматург, літературний критик, публіцист, перекладач і педагог.\nВиник на початку ХХ століття як Єпархіальний провулок, перейменований у провулок Артема у 1922 році. В 1953 році до провулку було приєднано провулок Першого Пролетарського Полку.\nПо провулку розташований гуртожиток Академії дизайну та мистецтв\nБабушкін Іван Васильович - професійний революціонер, більшовик. У грудні 1897 один з організаторів Екатерінославського «Союзу боротьби за звільнення робочого класу». У жовтні 1898 створив Екатерінославський комітет РСДРП\nВулиця виникла у 1920-х роках як Новопрокладена вулиця, з 1936 року – сучасна назва.\nПестріков Михайло Родіонович (1864, Калуга – 1930, Харків) — художник й педагог. Працював педагогом в багатьох художніх закладах Харкова, з 1896 року — у художньому училищі, по тому у художньому та технологічному інституті.\nБадаєв Олексій Єгорович - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1904. Був членом ЦВК СРСР. У 1938-43 був головою Президії Верховної Ради РРФСР і заступником голови Президії Верховної Ради СРСР. На 11-13-м з'їздах партії обирався кандидатом в члени ЦК РКП (б), а на 14-18-м з'їздах - членом ЦК.\nВиникла у 1950-х роках як провулок Бадаєва, згодом було перетворено у вулицю.\nВарна – місто-побратим. Договір про дружбу і співробітництво між містами Харковом і Варною підписано 25 серпня 1995 р. Оновлену Угоду про продовження дружніх зв'язків і співпрацю в торгово-економічній, науково-технічній і гуманітарно-культурній сферах підписано 16 серпня 2002 р.\nБакинські комісари, 26 революційних діячів Закавказзі, розстріляних 20 вересня 1918 на 207-ій версті Закаспійської ж. д. есерами і англійськими інтервентами\nНайменування вулиці до 1936 року.\nНазва походить від хутора Пантелеймонова, який був відомий з середини 18 ст.\nБільшовизм, що виник на початку 20 ст в Росії, революційний, послідовний марксистський перебіг політичної думки в міжнародному робочому русі, що отримав своє втілення в пролетарській партії нового типу, в партії більшовиків\nВиникла на початку ХХ століття в приміському хуторі Немишля, первісна назва – Новопроїжджа вулиця. З 1936 року – сучасна назва.\nШалімов Олександр Олексійович (1918-2006) –український хірург, один із засновників української хірургічної школи, доктор медичних наук, професор, академік АН Української РСР, Герой Соціалістичної Праці, Герой України, Почесний громадянин міста Харкова.\nБлагоєв Дімітр - перший пропагандист марксизму в Болгарії, засновник і керівник Болгарської робочої соціал-демократичної партії (тісних соціалістів). Захоплено зустрів Велику Жовтневу соціалістичну революцію і пропагував ідеї більшовиків. Під керівництвом Благоєва партія тісних соціалістів в 1919 році була перейменована в Комуністичну партію.\nВулиця виникла на початку ХХ століття як Панасівський 3-й в’їзд. У 1920-х роках перейменовувалась у Новопрокладений провулок, Новопролетарську вулицю. З 1936 року – провулок Котлова, з кінця 1930-х – вулиця Благоєва.\nДрінов Марін Стоянов (Марін Степанович Дрінов) – болгарський історик і філолог, громадський діяч болгарського національного відродження, працював велику частину життя в Харкові. Один з основоположників болгарської історіографії, перший президент Болгарського літературного товариства (нині Болгарська академія наук). Також — один з засновників відродженої Болгарської держави.\nБлюхер Василь Костянтинович – радянський військовий і партійний діяч, Маршал Радянського Союзу. Член КПРС з 1916. На 17-м з'їзді партії обраний кандидатом в члени ЦК ВКП (б). Член ВЦИК в 1921-24 і член ЦВК СРСР в 1930-38, депутат Верховної Ради СРСР 1-го скликання.\nВиникла на початку 1970-х років при забудові Салтівського житлового масиву, первісна назва – Газова вулиця. З 1972 року – сучасна назва\nЗа розташуванням церкви Св. Валенитина, єпископа Інтерамського (сучасне розташування – вул. Блюхера, 4-б)\nБуздалін Сергій Феоктистович - український радянський державний і політичний діяч, народний комісар юстиції УСРР і голова Верховного революційного трибуналу, Голова Верховного Суду УСРР.\nВулиця виникла на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час мала назву вулиця Фрунзе. Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю Фрунзе перейменовано у вулицю Буздаліна.\nОсиповський Тимофій Федорович —математик і філософ. У 1803 році він прийняв пропозицію засновника Харківського університету В.Н. Каразіна зайняти місце професора математики в Харківському університеті, що відкривався; 7 лютого 1803 року він був затверджений на цій посаді, і в числі перших з призначених до Харкова професорів, взяв активну участь в підготовчих роботах до відкриття університету.\nВысочиненко Семен Дмитрович – генеральний секретар ЦК ЛКСМ України, член ЦК КП(б) України, 1-й секретар Пермського міського комітету ВКП(б)\nВулиця виникла в 1937 році і найменована яке вулиця Громова, в квітні 1958 її перейменовано в Авангардну, в серпні 1958 – у Поперечну. Сучасна назва – з 1979 року.\nМихайлик Олексій Федосійовіч – науковець та громадський діяч, колишній голова Харківського міськвиконкому. Захистив кандидатську дисертацію по архітектурі «До історії планерування і забудови міста Харкова», доцент. У 1934-1941 займав пости директора АПУ Харкова, директора інституту підвищення кваліфікації господарників, начальником архітектурно-проектних майстерень. В 1943 р. прибув до Харкова. Був призначений директором інституту інженерів комунального господарства і одночасно завідував кафедрою містобудування і планерування населених місць інституту. З листопада 1953 р. по лютий 1960 р. О.Ф. Михайлик працював головою виконкому Харківської міської ради депутатів трудящих. Автор науково-популярних робіт по історії Харкова і його архітектури.\nВойков Петр Лазаревич - активный участник революционного движения в России, советский дипломат. В 1919 заместитель председателя правления Центросоюза; с 1920 одновременно член коллегии Наркомвнешторга; с 1921 заместитель председателя государственного треста «Северолес». С октября 1924 был полпредом СССР в Польше. Убит русским белогвардейцем.\nВулицю найменовано у 1936 році при забудові селища Нова Колонія ХПЗ (сел. Артема).\nМухачев Пётр Матвеевич - российский инженер-технолог. Один из основоположников российского паровозостроения, директор Харьковского технологического института (1905-1906 и 1910-1917). В течение 40 лет, до самой смерти, возглавлял кафедру паровозостроения ХТИ.\nВолодарський В. – революційний діяч. Член Комуністичної партії з 1917. Делегат 6-го з'їзду РСДРП (б) (1917). У вересні 1917 був вибраний в Президію ради Петрограду. Активний учасник Жовтневого озброєного повстання. Після Жовтневої революції — комісар у справах друку, пропаганди і агітації, редактор «Червоної газети».\nВиникла у першій половині ХІХ століття як Катеринославська, згодом Ново-Катеринославська вулиця. У другій половині ХІХ століття вулиця називалась Холодногорською. В 1894 році офіційно було закріплено назву – Семінарська.\nНайменування вулиці до 1922 року. В 1845 році за проектом архітектора А.А. Тона було збудовано комплекс будівель духовної семінарії, який зберігся й донині.\nВоровський Вацлав Вацлавовіч - радянський партійний і державний діяч, публіцист, літературний критик. Член Комуністичної партії з 1894. Після Лютневої революції 1917 очолював Закордонне представництво ЦК РСДРП (б), що знаходилося в Стокгольмі.\nВиникла на початку ХХ століття в селищі Євгенівка як Володимирська вулиця. З 1936 року – сучасна назва.\nНазва походить від назви місцевості – Євгенівка\nГамарник Ян Борисович – радянський партійний і військовий діяч, армійський комісар 1-го рангу. Член Комуністичної партії з 1916. До жовтня 1917 член і деякий час секретар Київського комітету РСДРП (б). Брав участь в підготовці Жовтневого повстання в Києві; 27 жовтня (9 листопада) вибраний до складу ревкома. У 1920—23 голова Одеського і Київського губкомов КП (б) В. У 1928 секретар ЦК КП Білорусії. Був делегатом 10-17-го з'їздів партії, на 14-м обирався кандидатом в члени ЦК, а на 15-17-м - членом ЦК партії.\nСформувалась із забудови Подолу наприкінці XVIII століття, у 1804 році її було найменовано як Подільска вулиця, з середини ХІХ століття – Подільський провулок. У 1936-45 роках називався провулком Марата, а з 1968 року – вулиця Гамарника.\nНайменування провулку до 1936 та у 1945-68 роках.\nВиникла наприкінці ХІХ століття, первісно складалась з Арештантського провулку та Анненської вулиці, які об’єднали в 1894 році в Анненську вулицю. Перейменовано у Губкомівську в 1936 році.\nЛевченко Петро Олексійович – український живописець-пейзажист, графік, майстер інтер’єрних композицій. Левченко жив переважно у Харкові, викладав у Харківській міській школі малювання і живопису. Був одним з засновників та постійним членом Харківського товариства любителів мистецтва, експонентом Товариства пересувних художніх виставок (від 1886 до 1904 він був учасником майже всіх художніх пересувних виставок), Товариства південноросійських художників, Товариства київських художників, багатьох виставок у Харкові.\nДемченко Микола Нестерович – партійний і державний діяч. У 1930-32 нарком землеробства УРСР. Активний учасник колективізації, один з головних винуватців грандіозного голоду на Україні. З липня 1932 1-й секретар Київського, з червня 1934 Харківський обкомів КП(б) України. Член Політбюро ЦК КП(б)У.\nВиникла у середині ХІХ століття. Найменування ймовірно походить від гуртожитку єпархіального жіночого училища, що був тут розташований первісно.\nНайменування вулиці до 1977 року.\nДибенко Павло Юхимович – радянський військовий діяч, командарм 2-го рангу. Член Комуністичної партії з 1912. Активно брав участь в підготовці Жовтневого озброєного повстання в Петрограді, член Петрограду ВРК; керував формуванням і відправкою в столицю загонів революційних матросів і бойових кораблейС літа 1918 на підпільній роботі на Україні. Був членом РВР СРСР, членом ЦВК СРСР.\nВиникли в середині 1930-х років, найменовані в 1936 році як вулиця та провулок Шолохова, перейменовані у 1958 році у Павла Дибенка.\nБиков Леонід Федорович -актор, режисер, сценарист. Заслужений артист РРФСР. Народний артист УРСР. Закінчив акторський факультет Харківського театрального інституту. У 1951-60 роках був актором Харківського державного академічного українського театру імені Т.Г. Шевченка. У театрі починається його акторська кар'єра, Биков грає в комедії «Вулиця трьох солов'їв, 17» стилягу - радянського модника.\nДоброхотов Михайло Петрович – один з керівників харківських більшовиків, член Харківського комітету партії.\nНайменування вулиці до 1936 року. Виникла на початку ХХ століття під власною назвою, яка походить від церкви Свв. Кирила та Мефодія, що була розташована неподалік.\nДовгалевський Валеріан Савелійович - радянський державний діяч, дипломат. З травня 1921 року нарком пошт та телеграфів РРФСР, в 1923 заступник наркому пошт та телеграфів СРСР. В 1924-26 повноважний представник СРСР в Швеції, в 1927 в Японії, 1928-34 у Франції.\nВиникла в 1930-х роках при розбудові селища Північний Пост поруч із колишньою центральною частиною слободи Мала Данилівка. В 1936 році вулицю, що з’єднувала Північний Пост із Харковом найменували Західною вулицею. В 1962 році Західну і Довгалівську вулицю об’єднали в Довгалівську вулицю.\nБеркос Михайло Андрійович – російський і український художник грецького походження. Працював переважно в жанрі пейзажу, випробувавши помітний вплив європейського імпресіонізму. У своїх роботах часто звертався до теми української природи. У другій половині 1890-х років переїхав до Харкова. Жив в передмісті Мала Данилівка з вдовою генерала Марією Рейніке. З 1904 року викладав в харківській школі малювання. За ініціативою Беркоса в 1912 році було відкрито Харківське художнє училище, де до 1917 року він був одним з провідних викладачів. Багато зусиль Беркос доклав до збагачення колекції першого на Україні художньо-промислового музею.\nДругий п'ятирічний план (1933-37) затверджений Сімнадцятим з'їздом ВКП(б). В результаті виконання плану було в основному побудовано соціалістичне суспільство, матеріально-технічну базу соціалізму, склалася нова класова структура радянського суспільства, зміцнилася братська співпраця народів СРСР.\nВиникла на початку 1930-х років при забудові житлового масиву «Новий Харків». Найменовано в 1936 році як вулиця Другої П’ятирічки.\nБіблик Валентин Васильович (1926-2009) – директор Харківського тракторного заводу протягом 27 років, Герой Соціалістичної Праці, Почесний громадянин міста Харкова.\nДубовий Іван Наумович - командарм 2-го рангу. Член КПРС з 1917. Активний учасник Великої Жовтневої соціалістичної революції, організатор червоногвардійських загонів в Донбасі в 1917. З червня 1919 начдив 44-ої стрілецької дивізії, брав участь в боях проти петлюрівців, денікінців і військ буржуазної Польщі. З 1929 заступник командувача військами Українського військового округу, з 1935 командувач військами Харківського військового округу\nСформовано наприкінці XVIII століття, найменування отримав у 1804 році як Троїцька вулиця, згодом – Троїцький провулок. Протягом 1936-53 років називався провулком Політемігрантів та Горійським.\nНайменування провулку до 1936 та у 1953-66 роках.\nЕнгельс Фрідріх - один з основоположників марксизму, вождь і вчитель міжнародного пролетаріату, друг і соратник До. Маркса.\nНайменування вулиці до 1922 року. Сформована наприкінці XVIII століття, найменування отримала у 1804 році як Різдвяна поперечна вулиця, згодом – Мала Різдвяна вулиця, Різдвяний провулок, Різдвяна вулиця..\nЕлізаров Марк Тимофійович - активний учасник російського революційного руху, радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1893. Брав участь в роботі більшовицьких організацій.\nСкладається з колишніх Крашеничеського, Михайлівського, Київського провулків та Дачної вулиці, що виникли на початку ХХ століття в передмісті Холодна Гора. В 1930-х роках було забудовано нову ділянку, що в 1936 році отримала назву вулиця Єлізарова. Остаточно вулицю Єлізарова було сформовано в 1982 році.\nДо 1936 року провулок мав назву Іскринський\nОдна з центральних вулиць колишньої слободи Жихор. Включена в межі міста у1963 році як вулиця Жовтнева.\nКутаїсі – місто-побратим у Грузії. Угоду між містом Харків (Україна) і містом Кутаїсі (Грузія) про співпрацю в торговельно-економічній, науково-технічній і гуманітарно-культурній сферах підписано 23 серпня 2005 р.\nЖовтнева революція (повна офіційна назва в СРСР — Велика Жовтнева соціалістична революція, інші назви: «жовтневий переворот», «Жовтневе повстання», «більшовицький переворот», «Велика російська революція») - одна з найбільших політичних подій XX століття, подія в Росії в жовтні 1917 року і що вплинуло на подальший хід всесвітньої історії.\nНайменування вулиці до 1936 року. Виникла у середині ХІХ століття на колишніх землях Квіток та Карпових, які недорого розпродувались під забудову відставним солдатам («москалям»). Нетривалий час також називалась Великою Москалівською. У 1936 році Москалівську вулицю перейменували у вулицю Жовтневої Революції, згодом до неї приєднали Шевченківську вулицю (від Основ’янського мосту до Новожанова).\nЗагорський Володимир Михайлович - революціонер, партійний діяч, секретар Московського комітету РКП\nВиник в 1950-х роках як Саратовський провулок, перейменований у Загорський в 1953 році.\nСуміжний з Кедровим провулком\nЗеленський Тимофій Петрович – член РСДРП 1903, казаняр ХПЗ, потім депо Основа, комісар Ізюмських парвовозоремонтних майстерень, секретар Петінського РК КП(б) В, 29.11.1927 - 27.5.1937 член ЦК КП(б) України, секретар Червонозаводського РК КП(б) В м. Харкова, 1930 відповідальний секретар Харківського окружного комітету КП(б) України, 15.6.1930 - 11.6.1933 кандидат в члени Організаційного бюро ЦК КП(б) України.\nВулиця виникла на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час мала назву вулиця Піонера. Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю Піонера перейменовано у вулицю Зеленського.\nЗеленін Михайло Герасимович – ортопед-травматолог. Закінчив Харківський університет, де й працював від 1902 завідуючим ортопедичного кабінету. Згодом удосконалював знання у першій в Україні ортопедичній лікарні для дітей під керівництвом Ю. Фінка. Від 1920 очолював відділення секції відновлення та утилізації неповної праці Земського ортопедичного інституту, медичну комісію на протезному заводі, лікарняно-технічний відділ протезно-ортопедичної майстерні в Харкові. Того ж року створив дитячу ортопедичну амбулаторію, працював у ній головним лікарем. Засновник школи консервативного лікування ортопедичних деформацій дитячого віку.\nІванов Андрій Васильович - радянський партійний і державний діяч. Член Комуністичної партії з 1906. 22.11.1920 - 10.6.1927 член ЦК КП(б) України, 1921 голова Виконавського комітету Харківської губернської Ради, 1921 - 1922 секретар Президії Всеукраїнської ЦВК, 15.12.1921 - 23.5.1922 член Політичного бюро ЦК КП(б) України, 23.5 - 17.10.1922 кандидат в члени Політичного бюро ЦК КП(б) України, 17.10.1922 - 4.4.1923 член Політичного бюро ЦК КП(б) України\nВиникла наприкінці ХІХ століття шляхом об’днання Ветеринарного та Сомівського провулків у Ветеринарну вулицю.\nІванов Віктор Євгенійович - фізик-експериментатор, фахівець в області вакуумної металофізики і вакуумної металургії. Член-кореспондент АН СРСР (1964), академік АН УРСР (1967), лауреат Державної премії СССРС 1947 Працював в Харківському фізико-технічному інституті (з 1965 — директор), з 1962 Професор Харківського університету.\nСкладається з вулиць Лермонтовської та Григоровича колишніх дачних селищ, які в 1936 році об’єднано у вулицю Лассаля. В 1951 році вулиці Лассаля та Промислову було об’єднано у проспект Ілліча.\nНімецький підприємець, уродженець землі Баварія, Франц Гершгеймер в 1872 році поблизу сіла Грігоровка заснував медопивоварний завод, який назвав «Нова Баварія» Рух по лінії Харків-Люботин-Полтава було відкрито 15 червня 1871 року, розташована в цьому районі станція залізниці, побудована в 1876 році, стала називатися «Нова Баварія». На початку ХХ століття навколишні землі отримали популярність серед харків'ян для будівництва дач. Особлива привабливість цього району була обумовлена зручністю сполучення з містом – залізницею. Низка дачних селищ, розташованих поблизу станції, отримали загальну назву «Нова Баварія».\nКалінін Михайло Іванович – діяч Комуністичної партії і Радянської держави, Герою Соціалістичного Труда (1944). Член Комуністичної партії з 1898. У грудні 1922, після утворення СРСР, До. був вибраний головою ЦВК СРСР. Після 14-го з'їзду ВКП (б) (1925) увійшов до складу Політбюро ЦК ВКП (б). З січня 1938 по березень 1946 До. був головою Президії Верховної Ради СРСР, а потім членом Президії Верховної Ради СРСР.\nВулиця виникла на початку ХХ століття в приміському селищі Нова Баварія. Первісна назва – вулиця Короленка. У 1936 році перейменовано у вулицю Калініна.\nКалінін Костянтин Олексійович (1887, Варшава —1938, Вороніж) —авіаконструктор і пілот. На початку 1926 року Калінін разом з сім'єю переїхав до Харкова, що був тоді столицею УРСР, і почав працювати на авіаційному заводі як авіаконструктор. У 1928-29 роках розробив конструкції пасажирських літаків К-4 і K-5, які витіснили машини іноземних марок з повітряних ліній СРСР. З 1930 до 1934 року було випущено 296 літаків К-5 в різних модифікаціях. К-5 були основними літаками Аерофлоту на внутрішніх лініях до 1940 р. і продовжували використовуватися як транспортний літак під час Великої Вітчизняної війни.\nКарл Лібкнехт – діяч німецького і міжнародного робочого руху, один із засновників Комуністичної партії Німеччини. Разом з Люксембург взяв діяльну участь в створенні групи «Спартак».\nВулиця виникла на початку ХХ століття в слободі Жихор. З повоєнного часу носить назву Карла Лібкнехта.\nЕрліх Семен Лазаревич - патоморфолог, фахівець в області лабораторної діагностики. Засновник першого в Росії Інституту лабораторної діагностики в Харкові, один з основоположників лабораторної діагностики в Росії.. У 1894 році закінчив медичний факультет Харківського Імператорського університету і до 1900 року працював лаборантом на кафедрі патологічної анатомії там же. У 1900-30 роках очолював створені їм же Інститут лабораторної діагностики і клініко-діагностичні лабораторії в Харкові.\nКарл Маркс – основоположник наукового комунізму, вчитель і вождь міжнародного пролетаріату.\nКіров Сергій Міроновіч– діяч Комуністичної партії і Радянської держави. Член Комуністичної партії з 1904. На початку липня 1921 вибраний секретарем ЦК КП Азербайджану. На 12-м з'їзді РКП (б) (квітень 1923) вибраний членом ЦКРКП (б). У лютому 1926 вибраний першим секретарем Ленінградського губкома ВКП (б) і Північно-західного Бюро ЦК ВКП (б), кандидатом в члени Політбюро ЦК ВКП (б). З 1930 До. — член Політбюро ЦК ВКП (б), з 1934 — секретар і член Оргбюро ЦК ВКП (б); член Президії ЦВК СРСР.\nВиникла у середині ХІХ століття, назва походить від прізвища родин селян Молошних, що оселились гуртом на цій вулиці.\nКорк Август Іванович - радянський військовий діяч, командарм 2-го рангу. Член Комуністичної партії з 1927. У 1921-35 помічник командувача озброєними силами України і Криму, командувач військами фронту Туркестану, Кавказькій Червонопрапорній армії, Білоруського, Ленінградського і Московського військових округів. 1934 - 12.5.1937 член Військової Ради при Народному комісаріаті оборони СРСР, командарм ІІ-го рангу\nВ 1963 році у складі Великої Данилівки як вулиця Шосейна була включена у межі Харкова. В 1968 році вулицю Шосейну було перейменовано у вулицю Командарма Корка.\nСердюк Олександр (Лесь) Іванович — український актор театру (героїчного й характерного плану) та кіно, Народний артист СРСР\nКомсомол (скорочення від Комуністичний союз молоді), повне найменування — Всесоюзний ленінський комуністичний союз молоді (ВЛКСМ) — політична молодіжна організація в СРСР.\nВулиця виникла в 1930-х роках при забудові території між селищами Качанівка та Верещаківка.\nРедін Єгор Кузьміч - історик і археолог, професор Харківського університету. Автор робіт по староруському і візантійському мистецтву і археології, багато їх них присвячені мініатюрі і прикладному мистецтву. Після підготовки до професорського звання в Санкт-Петербурзі і за кордоном, з 1893 служив в Харківському університеті приват-доцентом по кафедрі теорії і історії мистецтв. У 1896 р. захистив дисертацію на ступінь магістра. У 1902 був одним з організаторів і керівників XII Археологічного з'їзду в Харкові. Творець етнографічного музею при історико-філологічному товаристві Харківського університету.\nКолишня дорога до села Григорівка. Забудову розпочато на початку ХХ століття.\nНайменування шосе до 1936 року.\nКосиор Станіслав Вікентьевіч— радянський партійний і державний діяч. Генеральний секретар Комуністичної партії України, заступник голови уряду СРСР, член Політбюро ЦК ВКП(б). Вважається одним з головних організаторів українського голодомору 1932-1933 років.\nОстаточно оформився на початку ХХ століття як Дудукалівський 3-й в’їзд в місці розташування селища Дудукалівка (за прізвищем власників – родини Дудукалових, один з представників якої – Олексій Іванович – професор Харківського університету, кафедра оперативної хірургії). В 1936 році в’їзд було перейменовано у Косарєва 4-й провулок. В 1951 році перейменований у провулок Дідро, у 1953 – в Дудукалівський провулок, у 1961 – в Інструментальний провулок, у 1962 – в провулок Косіора, у 1964 – в Абхазький провулок, з 1972 року – знов провулок Косіора.\nКрупська Надія Костянтинівна - учасниця революційного руху, радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1898. Делегат 7-17-го партійних з'їздів. З 1924 член ЦКК, з 1927 член ЦК ВКП (б). Член ВЦИК і ЦВК СРСР всіх скликань, депутат і член Президії Верховної Ради СРСР 1-го скликання.\nНайменування вулиці до 1936 року. Виникла на початку ХХ століття в районах приміської забудови як Самсонівський провулок, який в 1936 році було перейменовано у вулицю Крупської. В 1953 році до її складу включили провулок КІМа.\nЗа найменуванням місцевості – Сабурова Дача. Набережна Крупської виникла у 1920-х роках як Набережний провулок, який у 1936 перейменовано у Академічний провулок, з 1951 – Набережна вулиця, З 1953 – набережна Крупської.\nВулицю Шкільну в 1936 році було перейменовано у вулицю Серп і Молот, а вулицю Ново-Шкільну у провулок Серп і Молот відповідно.\nКуйбишев Валеріан Володимирович - радянський державний і партійний діяч. У жовтні 1917 один з керівників боротьби за встановлення Радянської влади в Самаре, голова Самари ревкома і губкома партії. У роки Громадянської війни 1918—20 один з організаторів і політичний керівників в Червоній Армії. Член Політбюро ЦК ВКП (б).\nВиникли в середині ХІХ століття. Назва пов’язана з розташованим тут чавуноливарним заводом купців Рижових.\nНайменування вулиці та провулку до 1936 року.\nКуусінен Отто Вільгельмович – діяч Комуністичної партії і Радянської держави, міжнародного комуністичного і робочого руху. У серпні 1918 брав участь в створенні Комуністичної партії Фінляндії. У 1940—58 голова Президії Верховної Ради Карело-фінської РСР і заступник голови Президії Верховної Ради СРСР.. З 1941 член ЦК КПРС. У 1952—53 і з 1957 член Президії ЦК КПРС і секретар ЦК КПРС.\nМісцевість заселена на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час оформлена як вулиця та мала назву «Карла Маркса». Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю Карла Маркса перейменовано у вулицю Куусінську.\nАверін Всеволод Григорович – український художник-графік. Один із найкращих українських анімалістів першої половини XX століття. Закінчив Харківське художнє училище в 1914 р., де навчався в Олександра Любимова, Митрофана Федорова, Михайла Пестрикова. Автор ілюстрацій до дитячих книжок, станкових творів, переважно анімалістичного жанру.\nЛазо Сергій Георгійович, герой Громадянської війни 1918-20. Член Комуністичної партії з 1918. З початку 1918 член Центросибірі, з лютого 1918 командувач військами Забайкальського фронту. Під його керівництвом були розгромлені білогвардійські банди Р. М. Семенова. З осені 1918 член підпільного далекосхідного обласного комітету РКП(б) у Владивостоку. В кінці травня Лазо і його соратники були вивезені японськими інтервентами з Владивостока і після тортур спалені в паровозній топці.\nВиникла на початку ХХ століття в районах приміських дач. Первісна назва пов’язана з родиною караїмів Мангубі - Мангубінська. Найменування вулиці з 1936 року – Лазо.\nЛафарг Поль - діяч французького і міжнародного робочого руху. Л. був пов'язаний з російським революційним рухом, публікував статті в російській прогресивній пресі. Велике значення надавав російській Революції 1905-07, вважаючи, що її перемога сколихне західно-європейський робочий рух.\nВиникли на початку 1950-х років під власним ім’ям.\nКаунас – місто-побратим у Литві. Угоду про співробітництво між виконкомом Харківської міської ради та Самоврядуванням міста Каунаса підписано 23 квітня 2001\nЛенін (Ульянов) Володимир Ілліч - пролетарський революціонер і мислитель, продовжувач справи К. Маркса і Ф. Енгельса, організатор Комуністичної партії Радянського Союзу, засновник Радянської соціалістичної держави.\nВиникла наприкінці ХІХ століття. Назва походить від прізвища Василя Сергійовича Досекіна (1829-1900), який вважається першим харківським фотографом. На цій вулиці був розташований цегельний завод, що належав Досекіну. По смерті В.С. Досекіна земельна ділянка із заводом відійшла до доньки – Марії Василівни – та її чоловіка, відомого лікаря Петра Івановича Шатилова. На початку ХХ століття навкруги цегельного заводу виникло приміське дачне селище – Шатилівка.\nЛенінград – назва м. Санкт-Петербург в 1924-92 рр.\nНайменування вулиці до 1936 року. Виникла в середині ХІХ століття. Найменування походить від прізвища одного з перших поселенців вулиці – селянина Павла Сидоровича Курилова.\nВулицю сформовано на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час мала назву вулиця Леніна. Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю Леніна перейменовано у вулицю Ленінську.\nЛазаревич Іван Павлович - український акушер-гінеколог, професор Харківського університету, творець акушерських інструментів. В 1862–1887 роках - професор кафедри акушерства, гінекології і дитячих хвороб Харківського університету. Організував 1869 року при кафедрі Повивальний інститут - для підготовки середнього медичного персоналу.\nЛуначарський Анатолій Васильович - радянський державний діяч, один з творців соціалістичної культури, письменник, критик, мистецтвознавець, академік АН СРСР (1930). Член Комуністичної партії з 1895. У жовтневі дні 1917 виконував відповідальні доручення Петрограду ВРК. Після Жовтневої соціалістичної революції, в 1917—29 нарком освіти. У роки Громадянської війни 1918—20 уповноважений РВС Республіки на фронтах і в прифронтових районах.\nВулиця виникла на початку ХХ століття у приміському дачному селищі Ясна Поляна. Первісно складалась з двох вулиць – Пушкінської та Кропивницького. В 1936 році Пушкінську було перейменовано у вулицю Луначарського, Кропивницького – у провулок Луначарського. В 1951 році провулок Луначарського було включено до складу вулиці.\nВрубель Михайло Олександрович (1856, Омськ — 1910, Санкт-Петербург) — російський художник на межі XIX—XX століть, що працював практично у всіх видах і жанрах образотворчого мистецтва: живопису, графіці, декоративній скульптурі і театральному мистецтві. Неодноразово жив і працював в Харкові.\nМарсель Кашен - діяч французького і міжнародного робочого руху. Зіграв провідну роль в створенні Французької компартії (ФКП), увійшов до складу Керівного комітету, що діяв протягом перших 3 років існування ФКП, а потім був вибраний в перший склад ЦК і Політбюро ФКП, членом яких був до останніх днів життя.\nВулиця виникла на початку ХХ століття у приміському дачному селищі Тюріна Дача, первісна назва – вулиця Гоголя. У 1920-х роках нетривалий час називалась Ходинкківською, з 1936 – сучасна назва.\nКаринська Варвара Андріївна (Каринська Барбара) (1886, Харків - 1983, Нью-Йорк) - дизайнер одягу, автор сценічних костюмів для кіно і балету, зокрема, співавтор сучасної балетної пачки, загальноприйнятої в світі. Володарка премії «Оскар» (1948) за дизайн костюмів для фільму «Жанна д’Арк». Народилася в сім'ї харківського купця-мільйонера Андрія Яковича Жмудського.\nМежлаук Валерій Іванович - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з липня 1917. У 1917 член Харківських комітету РСДРП(б), Ради і ВРК. У 1918-20 губернський воєнком в Казані, наркомфін Донецько-криворізької республіки, член обкому КП(б) В Донбасу і Донецького військового штабу, член РВС 5, 10, 14, 2-й армій, член РВС Південного фронту, наркомвоєн України, член РВС Тульського укріпрайону. На 15, 16-м з'їздах обирався кандидатом в члени ЦК, на 17-м членом ЦК ВКП(б).\nВиникла у 1960-х роках при забудові житлового масиву Селекційної Станції, первісна назва – Друга Проектна вулиця. З 1968 – сучасна назва.\nМельников Василь Олександрович - Герой України, молодший сержант; радист-парашутист пошуково-рятувального взводу 95 окремої аеромобільної бригади (Житомир). Освіта: Харківський інститут фізкультури. Проходив строкову службу в Збройних силах України, в аеромобільних військах, м. Болград. З 2000 — служба за контрактом радистом-парашутистом пошуково-рятувального взводу 95 окремої аеромобільної бригади (Житомир). Здійснив 889 стрибків з парашутом. Трагічно загинув 19 листопада 2002 в навчально-тренувальному центрі в смт Бородянка при виконанні службових обов'язків, рятуючи життя студента-парашутиста. Герой України (з удостоєнням ордену «Золота Зірка», 20 лютого 2003, посмертно).\nМельников Ювеналій Дмитрович - один з перших українських революціонерів-марксистів\nНайменування вулиці до 1922 року. Виникла в XVIII столітті, в 1804 за вулицею закріплено назву – Слюсарська. З середини ХІХ століття називалась Куликівська – назва пов’язана з родиною Куликовських, садибне місце Матвія Прокоповича Куликовського, останнього полковника Харківського полку, було розташоване по цій вулиці.\nМенжинський В'ячеслав Рудольфович - російський революціонер, радянський партійний діяч, чекіст, наступник Ф. Е. Дзержінського на чолі ОГПУ (1926—1934), один з організаторів сталінських репресій.\nГордон Володимир Михайлович – доктор цивільного права, академік Академії наук УРСР, професор Ярославського Демідовського юридичного ліцею (1901- 1906). У 1906 р. перейшов в Харківський університет, де після захисту докторської дисертації в 1907 р. став ординарним професором по кафедрі торгівельного права. До 1917 р. працював на Україні. У радянський період продовжував наукову і педагогічну діяльність. Працював в Таврійському національному університеті в Сімферополі. У 1924 р. закінчив правовий факультет Харківського інституту народного господарства. У 1925 р. був обраний академіком Академії наук УРСР.\nМорозов Павлік - піонер, учасник боротьби з куркульством в період колективізації сільського господарства в СРСР. Був організатором і головою першого піонерського загону в с. Герасимівка, піонери якого допомагали комуністам в агітації за створення колгоспу, викривали ворожі дії кулаків. Звіряче вбитий кулаками.\nВулиця виникла в 1960-х роках при забудові селища П’ятихатки, первісна назва – Піонерська вулиця, з 1968 року – сучасна назва.\nВолков Дмитро Васильович (1925, Ленінград —1996, Харків) — український учений, фізик-теоретик (спеціалізація — фізика елементарних часток і квантова теорія поля), доктор фізико-математичних наук (1968), академік (1988; член-кореспондент з 1976) Академії наук УРСР; Заслужений діяч науки і техніки України (1982).\nМуранов Матвій Костянтинович - російський революціонер, радянський партійний і державний діяч. Після Лютневої революції 1917 років разом з Л.Б. Каменевим і І.В. Сталіном. 12 березня, він був включений в Російське Бюро ЦК РСДРП(б), 16 березня був затверджений видавцем газети Правда, а потім ввів до складу редакції Каменева і Сталіна, обирався членом ЦК РКП(б)\nВиникла у другій половині ХІХ століття, складалась з Прикордонної та Кладовищенської вулиць, які в 1895 році об’єднали в Кладовищенську вулицю, перейменовану у Муранова в 1936 році.\nЗа найменуванням церкви ікони Озерянської Божої Матері\nНаріманов Наріман Кербалай Наджаф огли - радянський державний і партійний діяч, письменник, публіцист. Член Комуністичної партії з 1905. Член Кавказького бюро ЦК РКП (б), Закавказького краєвого комітету партії, обирався кандидатом в члени ЦК.\nВиникла у 1930-х роках. Первісно складалась з вулиці та майдану Наріманова, які в 1985 році об’єднали у вулицю.\nДудинська Наталія Михайлівна (1912 -2003) — видатна балерина, педагог. Народна артистка СРСР. Лауреат чотирьох Сталінських премій другого ступеня. Наталія Дудинська народилася в Харкові. Почала займатися балетом зі своєю матір’ю Наталією Олександрівною Дудинською, що виступала під сценічним псевдонімом Тальорі.\nНехаєнко Г.П. – один з організаторів дружини Червоної Гвардії паровозобудівного заводу (влітку 1917 років), комісар ХПЗ, активний діяч Харківської більшовицької організації, очолював перший завком ХПЗ. Головний організатор і перший командир Першого пролетарського полку, сформованого в березні 1918 року з робітників ХПЗ у складі двох тисяч бійців.\nВулиця виникла у 1930-х роках при забудові селища Стара Колонія ХПЗ як Південно-Східний проїзд, згодом перейменована у Південно-Східну вулицю. З 1968 року – сучасна назва.\nЗа розташуванням залізничної станції «Харків-Балашовський»\nНогин Віктор Павлович - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1898. Після лютневої революції 1917 - один з організаторів Московської ради, заступник, а з вересня голова Моссовета.\nВиник у 1870-х роках, назва походить від прізвища однієї з перших поселенок – Прасков’ї Лаврентьєвої.\nНайменування провулку до 1972 року.\nВиникли наприкінці ХІХ століття при активній забудові села Основа, назва походить від того що село було центром Основ’янської волості, було розташоване волосне правління.\nОкороков Костянтин Іванович. 1917 - член РСДРП(б). Голова Всеукраїнського Союзу металістів; член ЦК КП(б) України; секретар Донецького обласного комітету КП(б) України по металургії; член ЦК КП(б) України\nВиникла на початку ХХ століття при розбудові селища при залізничній станції Основа. Первісна назва – Польова вулиця, в 1936 році перейменовано у Парківську, в 1953 – в Гурзуфську, в 1968 – в Садову, з 1972 року – сучасна назва.\nНазва вулиці у 1960-х роках.\nОльмінський Михайло Степанович - діяч революційного руху в Росії, публіцист, історик, літературний критик і історик літератури. Член Комуністичної партії з 1898. Активний учасник боротьби за Радянську владу в Москві, член Замоськворецкого ВРК. У 1918–20 член редколегії «Правди», з 1918 професор Соціалістичної, потім Комуністичної академії; член бригади лекторів в агітпоїздах ВЦИК і агітпоїзді «Жовтнева революція».\nВиникла в другій половині ХІХ століття. Найменування походить від імені Максимілліана Гельферіха, бельгійського підприємця та мецената, який оселився на цій вулиці\nНайменування вулиці до 1923 року.\nОрджонікідзе Григорій Костянтинович (Серго) - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1903. З квітня 1920 голова Кавказького бюро ЦК РКП (6), активний учасник встановлення Радянської влади в Азербайджані, Вірменії, Грузії, член Політбюро ЦК ВКП (б). Член ЦВК СРСР.\nВиник при забудові соцміста «Новий Харків», проектна назва – вулиця «Д». У 1936 році отримала назву «вулиця Косіора», яку в 1937 було перейменовано в проспект Орджонікідзе.\nАльошин Павло Федотович (1881-1961, Київ) –український архітектор і педагог, дійсний член Академії архітектури УРСР, почесний член Академії будівництва і архітектури УРСР, доктор архітектури. Проект соцміста «Новий Харків» на 113 тис. жителів був виконаний проектно-конструкторським бюро при НКВС під керівництвом Павла Федотовича Альошина. Замовлення на роботу поступило 27 грудня 1929 р. 28 березня 1930 р. був представлений ескізний проект селища ХТЗ, а в квітні того ж року роботи по проектуванню були передані в Харківську філію Державного інституту проектування міст України. Закладка селища пройшла в травні 1930 року. У квітні 1930 р. на з'їзді Міськрад України було прийнято постанову ВУЦВК, в якій схвалювалися основні установки будівництва Нового Харкова.\nПархоменко Олександр Якович - герой Громадянської війни 1918-20. Член Комуністичної партії з 1904. Брав участь у встановленні Радянської влади в Донбасі, в боротьбі проти каледінщини і Центральної ради. Влітку 1918 був командиром загону, бронепоїзди і особливоуповноваженим штабу 5-ої Української армії в боях з німецькими окупантами і при обороні Царіцина. З жовтня 1918 особливоуповноважений РВС 10-ій армії. З січня 1919 Харківський губвоєнком.\nВиникли в 1950-х роках при розбудові селища Ново-Західний під власними назвами.\nПідгорний Анатолій Миколайович - академік НАН України, відомий учений в таких галузях, як енергетичне машинобудування і воднева енергетика. Підгорний А.М. автор більше 300 наукових робіт, у тому числі 10 монографій. Серед його учнів 26 кандидатів і 5 докторів наук. З 1972 по 1996 Підгорний А.М. на посту директора очолював колектив Інституту проблем машинобудування НАН України. Він також є творцем в 1991 р. Інженерній академії України і був першим її президентом.\nДолорес Ібаррурі Гомес, відома також як Пасіонарія, - діяч іспанського і міжнародного робочого руху, лідер іспанських комуністів, активний учасник республіканського руху в роки Громадянської війни 1936-39. У 1944-60 генеральний секретар, а з 1960 до кінця життя голова Комуністичної партії Іспанії. З 1930 член ЦК, з 1932 член Політбюро (з 1960 — Виконкому) КПІ, в 1932-42 секретар ЦК КПІ.\nВиник на початку ХХ століття як Клочківький в’їзд. На початку 1930-х перейменований в узвіз Войткевича, з 1936 – сучасна назва.\nПершої Кінної Армії\nКінні армії, вищі оперативні об'єднання радянської кавалерії, створені під час Громадянської війни 1918-20. Було утворено дві - 1-я і 2-я, були потужною ударною рухливою силою Червоної Армії, що була основним маневреним засобом в руках фронтового і Головного командування для вирішення оперативно-стратегічних завдань.\nВиникла в середині ХІХ століття при забудові земель колишнього хутора Станьковського, первісна назва походить в перших поселенців – селян із прізвищем Заїка – Заїківська. В 1968 році її було перейменовано у вулицю Першої Кінної Армії. Одною з домінант вулиці є церква Трьох Святителів, яка більш відома як Гольдбергівська – за прізвищем купця і благодійника Григорія Осиповича Гольдберга.\nПетровський Григорій Іванович - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1897. У 1919 голова Всеукраїнського ревкома. У 1919-38 голова ВУЦИК, в 1922—37 один з голів ЦВК СРСР, в 1937-38 заступник голови Президії Верховної Ради СРСР, член ЦК ВКП(б).\nВиникла наприкінці ХІХ століття. Первісна назва – Басейний провулок, який згодом перетворено у Басейну вулицю. Сучасна назва – з 1959 року.\nЯрослав Мудрий (Ярослав Володимирович;(ок. 978-1054) - великий князь Київський з 1019, син Володимира I Святого. Йому приписують складання Російської Правди. При нім були споруджені Софійський собор в Києві, Золоті ворота, виник Печерський монастир. Київським митрополитом був вибраний російський за національністю Іларіон. Збиралися книги і відкривалися школи. З 1995 року Національний юридичний університет носить ім'я Ярослава Мудрого.\nУвійшов до меж міста Харкова в складі смт Жихор в 1963 під назвою – в’їзд Петровського\nСуміжний із Тернопільською вулицею\nПіонер, член Всесоюзної піонерської організації ім. В. І. Леніна і ряду дитячих демократичних організацій в зарубіжних країнах.\nВиникла на початку ХХ століття в приміському хуторі Немишля, первісна назва – Миколаївська вулиця. З 1936 року – сучасна назва.\nМіллер Дмитро Петрович - український історик. Учень Д.І. Багалія. Д.П.Міллер був членом Харківського історико-філологічного товариства. Досліджував історію Слобідської і Лівобережної України, українського права. Дмитро Петрович написав брошури про О.Розумовського і Г.Потьомкіна, Х.Алчевську, Д.Багалія, історичні розділи до 8-го тому “Народной энциклопедии” (1912), огляд архівів Харківської губернії, чимало науково-популярних статей. Найвизначніша праця Дмитра Петровича – “Історія міста Харкова за 250 років його існування”, яку він написав у співавторстві з Д.Багалієм. В останні роки свого життя Міллер працював над історією ремісничих цехів в Україні-гетьманщині.\nПостишев Павло Петрович - радянський партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1904. У 1918 голова Ревтрібунала, член Центросибірі і її представник в Далекосхідному СНК в Хабаровську. З 1923 на партійній роботі на Україні. У 1924-25 секретар Київського губкома, потім окружкому КП (б) В, в 1926-30 секретар Харківського окружкому і міськкому КП (б) В; у 1925 член ЦК і кандидат в члени Політбюро ЦК КП (Б) В, секретар ЦК ВКП (б)\nВиник на початку ХХ століття як вулиця Ново-Проектована, яку згодом перейменували у вулицю Пирогова. У 1972 році вулиці Пирогова, Постишева, Шерстемийну та Вільгельма Піка об’єднали у проспект Постишева.\nМала Любов Трохимівна (1919-2003) –український терапевт, доктор медичних наук, професор, академік Академії медичних наук СРСР, академік Національної академії наук Україні, заслужений діяч науки Української РСР. Почесний громадянин міста Харкова.\nПримаков Віталій Маркович - радянський воєначальник, комкор (1935). Член Комуністичної партії з 1914. Член ВЦИК 2-го скликання. У січні 1918 за рішенням Українського радянського уряду сформував полк Червоного козацтва. Під час Громадянської війни 1918-20 командував кавалерійським полком, бригадою, 8-ою кавалерійською дивізією, 1-м-код кінним корпусом Червоного козацтва.\nВиникла у другій половині ХІХ століття. В 1928 році її було перейменовано у Червоногвардійську, в 1936 – у Чубаря, згодом – у Васильківського, у 1938 – у Шекспіра. В 1963 році отримала сучасну назву.\nНайменування вулиці до 1963 року.\nКомінтернівський, Московський, Фрунзенський\nВ 1936 році було найменовано вулиці Автострадну та Туполєва, яка згодом стала Комунальною. На початку 1960-х років до Комунальної вулиці було приєднано вулиці Кільцеву, Тунгуську та Аеропортну. В 1972 році, з побудовою шляхопроводу на перетині з Московським проспектом, вулиці Автострадну та Комунальну було об’єднано і найменовано як проспект П’ятдесятиріччя СРСР.\nЛандау Лев Давидович (1908, Баку - 1968, Москва), видатний фізик, академік АН СРСР, Герой Соціалістичної Праці, лауреат Нобелівської премії. У 1932-37 очолював теоретичний відділ Українського фізико-технічного інституту в Харкові\nВиникла на початку ХХ століття. Первісну назву Раднянська (Роднянська) згодом, у 1936 році, було трансформовано у Радянську.\nНайменування вулиці до 1930-х років.\nВиник після 1820-х років, коли було остаточно демонтовано рештки укріплень Харківської фортеці. Первісна назва – Шаповалівський (за найменуванням вежі фортеці) згодом трансформувалась у Шляпний. Сучасна назва з середини 1970-х років.\nЗа розташуванням впритул до Успенського собору\nВиникла на початку ХХ століття при розбудові передмістя Новоселівка. Первісна назва – Нова вулиця. В кінці 1920-х років перейменовано у Райкомівську, в 1930-х – у Райкомівську 2-у. З 1951 – знов Райкомівська.\nЮдін Тихон Іванович - один з найбільший вітчизняних психіатрів, основоположник вітчизняної генетики психічних захворювань, доктор медичних наук, професор, заслужений діяч науки УРСР. Протягом ряду років він був завідуючим кафедрою психіатрії II Харківського медичного інституту, директором Клінічного інституту (Інституту клінічної психоневрології) і віце-президентом Всеукраїнської психоневрологічної академії, а з 1937 року - директором, потім - заступником директора по науці Українського психоневрологічного інституту і заступником директора по науці II Харківського медичного інституту.\nРаковський Християн Георгійович - партійний діяч, дипломат. У 1917 вступив в РСДРП(б), вів партроботу в Одесі і Петрограді. Учасник Громадянської війни, учасник мирних переговорів з Німеччиною. З 1919 член ЦК РКП(б). У 1918 один з керівників ЧК на Україні, перед. Верховній колегії по боротьбі з контрреволюцією. Один з організаторів радянської влади на Україні, що супроводилося масовими репресіями проти її інтелігенції, "буржуазних націоналістів"\nСтворено у 2012 році шляхом об’єднання вулиці Покко (що була розташована на старій межі міста) та вулиць Приміської (сел. Кулиничі), Нагірної (сел. Перемога), після включення цих селищ до межі міста Харкова.\nДрагоманов Михайло Петрович (1841, Гадяч, - 1895, Софія) - український учений і критик, публіцист, історик, фольклорист, громадський діяч, засновник українського соціалізму. Брат Ольги Косач і дядько Лесі Українки, що вплинув на її формування як письменника. Тривалий час мешкав в Харкові, де в нього гостювала Леся Українка.\nРеволюційні комітети (ревкоми) — тимчасові владні органи, що створюються більшовиками і наділені надзвичайними повноваженнями, діючі під час Громадянської війни в Росії. Зосереджували всю повноту цивільної і військової влади.\nВиникла на початку ХХ століття у передмісті Нова Павлівка як Лизаветинська вулиця, сучасна назва – з 1936 року.\nКузнець Саймон Сміт (до еміграції — Семен Абрамович Кузнець) — американський економіст, статистик, демограф і історик економіки. Лауреат Нобелівської премії по економіці 1971 року «за емпірично обґрунтоване тлумачення економічного зростання, яке привело до нового, глибшого розуміння економічної і соціальної структури і процесу розвитку в цілому». У 1918-21 роках С. А Кузнець вчився в Харківському комерційному інституті. У 1921 році влаштувався на роботу статистиком відділу праці Південбюро ВЦСПС, де опублікував свою першу роботу «Грошова заробітна плата робітників і службовців фабрично-заводської промисловості м. Харкова в 1920 р.». У ній він досліджував динаміку різних форм оплати праці по галузях промисловості в Харкові і диференціацію доходів залежно від систем оплати праці.\nРуднев Микола Олександрович - герой Громадянської війни 1918-20 в СРСР. Член Комуністичної партії з 1917. Після переведення 30-го полку до Харкова був вибраний членом виконкому Харківської ради. 26 жовтня 1917 30-й полк під керівництвом Р. спільно із загонами Червоної Гвардії роззброїв війська Центральної Ради, зайняв найважливіші об'єкти Харкова, що забезпечило перехід влади до ВРК. У грудні вибраний членом ВРК. З лютого 1918 заступник наркома по військових справах Донецько-криворізької республіки.\nВиник наприкінці XVII століття. Протягом свого існування мав назви – Сінний, Захарківський, Харківський, Михайлівський, Михайло-Вознесенський, Плацпарадний. З середини ХІХ століття закріпилась назва – Михайлівський – за найменуванням храму Архістратига Михайла, розташованого на майдані. У 1882 році майдан було перейменовано у Скобелівський – за прізвищем героя Балканської війни генерала Скобелєва. З 1922 року – м-н Руднєва.\nЄвген Котляр та Владислав Зубенко – Харків’яни, що загинули під чакс подій на Євромайдані.\nМісцевість заселена на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час оформлена як вулиця та мала назву «Руднєва».\nПлужник Евгений Павлович — украинский поэт, драматург, переводчик, лексикограф. В декабре 1934 года был арестован НКВД по обвинению в принадлежности к националистической террористической организации. В марте 1935 года выездной Военной коллегией Верховного Суда СССР вместе с Григорием Эпиком, Николаем Кулишом, Валерьяном Пидмогильным, Александром Ковинькой и другими украинскими писателями приговорён к расстрелу, позднее заменённому длительным лагерным заключением на Соловках, где умер от туберкулёза.\nСаммер Іван Адамович - учасник революційного руху в Росії. Член Комуністичної партії з 1897. З серпня 1905 секретар Російського бюро ЦК РСДРП. Учасник Революції 1905—07 в Казані, Петербурзі, Москві. З грудня 1905 член Об'єднаного ЦК РСДРП. Після Лютневої революції 1917 секретар Вологодської ради, член Ревкома. Зі встановленням Радянської влади у Вологді (грудень 1917) голова Совнархоза. У 1919 член колегії Наркомфіна, правління Центросоюза (Москва).\nВиник на початку ХІХ століття. Первісна назва – Костюрінський провулок – за прізвищем купців Костюріних, які мали будівлі по цьому провулку. В середині ХІХ століття був перейменований на Харінський. На початку 1920-х років провулок був перейменований у Саммеровський.\nГурченко Людмила Марківна (1935, Харків - 2011, Москва) - актриса театру і кіно, естрадна співачка. Народна артистка СРСР, Почесний громадянин міста Харкова..\nСвердлов Яків Михайлович - діяч Комуністичної партії і Радянської держави. Член Комуністичної партії з 1901. С. був головою на засіданнях ЦК РСДРП(б) 10(23) і 16(29) жовтня 1917, що прийняли рішення про озброєне повстання; вибраний членом Військово-революційного центру по керівництву повстанням.\nВиник у середині ХІХ століття. Первісна назва – Рубанівський – пов’язана з найменуванням передмістя – Рубанівка.\nНайменування провулку до 1936 року.\nСелявкін М.І. - старий більшовик, чекіст.\nВиник на початку ХХ століття у передмісті Холодна Гора. З 1923 року – межах міста. Первісна назва – Нехаївський провулок, з середини 1930-х років – Пушкарівський провулок. Сучасна назва – з до 1981 року.\nСербиченко Олександр Калістратович - радянський партійний і державний діяч, член ЦК КП(б) У\nМісцевість заселена на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час оформлена як вулиця та мала назву «Свердлова». Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю Свердлова перейменовано у вулицю Сербиченка.\nСемко Михайло Федорович – ректор Харківського політехнічного інституту (нині Національний технічний університет «ХПІ»), Герой Соціалістичної Праці. У 1950 році після відтворення Харківського політехнічного інституту був призначений його ректором і пропрацював на цій посаді до 1978 року.\nСіверс Рудольф Фердинандович - радянський військовий діяч. Член Комуністичної партії з 1917. Командував загоном червоногвардійців і матросів під Пулковом проти військ Керенського - Краснова. У листопаді 1917 посланий із загоном на Україну, брав участь в боях за звільнення Донбасу і ліквідації каледінщини.\nМісцевість заселена на початку ХХ століття в слободі Жихор. У повоєнний час оформлена як вулиця та мала назву «Островського». Після включення в межі міста у1963 році смт Жихор, в квітні 1966 року вулицю та в’їзд Островського перейменовано у вулицю та в’їзд Сіверса.\nСрезневський Ізмаїл Іванович - філолог-славіст, етнограф, палеограф. Срезневський поступив в Харківський університет на факультет етіко-політічніх наук і через три роки отримав міру кандидата, представивши дисертацію «О образі». У вільний час він займався викладанням (у пансіоні де-Роберті і приватних будинках) і літературними дослідами, видавши в 1831 році (разом з Росковшенко), за участю місцевих письменників, «Українській Альманах»\nСімнадцятий з'їзд ВКП (б), відбувся 26 січня - 10 лютого 1934 в Москві; було присутньо 1225 делегатів з вирішальним голосом і 736 з дорадчим голосом, що представляли 1872488 член партії і 935298 кандидатів в член партії.\nВиникла при забудові соцміста «Новий Харків», проектна назва – вулиця «Н». У 1936 році отримала назву вулиця Сімнадцятого З’їзду ВКП(б), яку в 1953 було перейменовано у вулицю Сімнадцятого Партз’їзду\nПотоцький Северин Осипович, граф, російський чиновник (дійсний таємний радник, сенатор) з польського роду Потоцьких. Перший опікун Харківського учбового округу. Головна справа цього округу, що відноситься на початок його управління, заснування Харківського університету.\nСоколов Іван Захарович - партійний діяч УРСР. Перший секретар Харківського обкому партії, другий секретар ЦК Компартії України, член ЦК КПРС, член Політбюро ЦК Компартії України.\nВиникла при забудові соцміста «Новий Харків», у 1936 році отримала назву вулиця Карельська, яку в 1982 було перейменовано у вулицю Соколова.\nКосарев Борис Васильович (1897-1994) — радянський художник-кубофутуріст, графік, один з найбільших сценографів УРСР 20-х — 40-х років ХХ століття.\nСоюз Спартака - марксистська організація в Німеччині початку XX століття. Листопадову революцію 1918 року спартакісти зустріли поза всякими партіями і, висунувши гасло «Вся влада Радам!», домагалися встановлення у Німеччині радянської республіки. 1 січня 1919 року Союз Спартака увійшов у нову Комуністичну партію Німеччини.\nВиник у 1820-х роках при ліквідації фортифікаційних споруд Харківської фортеці. Первісна назва – Ярмарковий, з середини ХІХ століття назвався Монастирським – за розташуванням Покровського монастиря.\nСпартак - вождь і лідер рабів під час Третьої Рабської війни, великого повстання рабів проти Римської республіки. Спартак був досвідченим воєначальником: його армія складалася лише з утікачів-гладіаторів і рабів, і розбила в ряді битв кілька досвідчених римських легіонів.\nСоюз Спартака - марксистська організація в Німеччині початку XX століття. Листопадову революцію 1918 року спартакісти зустріли поза всякими партіями і, висунувши гасло «Вся влада Радам!», домагалися встановлення у Німеччині радянської республіки. 1 січня 1919 року Союз Спартака увійшов у нову Комуністичну партію Німеччини\nВиникла наприкіціХІХ століття як Монастирська вулиця.\nСтасова Олена Дмитрівна - стара діяч російського і міжнародного комуністичного руху, професійна революціонерка. Член РСДРП/РКП(б) /ВКП(б) /КПСС з 1898 року. З лютого 1917 року до березня 1920 року - секретар ЦК РСДРП(б) /РКП(б). Активно брала участь в підготовці і проведенні Жовтневого озброєного повстання (25 жовтня [7 листопада] 1917 року)\nВулиця виникла на початку ХХ століття у приміському дачному селищі Тюріна Дача, первісна назва – вулиця Нікітіна. У 1920-х роках нетривалий час називалась Незаможницькою, з 1936 – вулиця Крупської, в 1951 перейменовано у вулицю Стасової.\nРаєвська-Іванова Марія Дмитрівна - живописець і педагог, перша жінка в Російській імперії, якою Петербурзька Академія мистецтв присвоїла звання художника. На початку 1869 відкрила в Харкові першу в Російській імперії приватну школу малювання і живопису (із загальнодоступною платою, для незаможних — безкоштовно). Організована нею школа функціонувала майже 30 років.Її закінчили близько 100 учнів. У 1896 передала школу місту. На базі школи в тому ж році була створена міська школа малювання і живопису, а в 1912 — художнє училище. Училище в роки радянської влади стало технікумом, а пізніше – Художнім інститутом, зараз це — Харківська державна академія дизайну і мистецтв.\nТарханов Оскар Сергійович – діяч юнацького комуністичного руху, публіцист. Член Комуністичної партії з 1917. У роки Громадянської війни 1918-20 - один з керівників комсомольського підпілля в Одесі, потім в Криму. У 1921-24 секретар ЦК РКСМ, член Виконкому і секретар Комуністичного інтернаціоналу молоді (КИМ). У 1926—27 член групи радянських політичних радників в Китаї.\nУвійшов у межі міста разом із селищем Лідне в 1924 році. У 1936 році Причепилівський провулок був перейменований у Лубенський, з 1953 року - сучасна назва.\nТельман Эрнст - деятель германского и международного рабочего движения. В конце 1925 был избран председателем ЦК КПГ.\nВулиця виникла на початку ХХ столітя у селі Григорівка, називалась Проїжджої, Переїзною. З 1936 року – сучасна назва.\nБаркалов Олексій Степанович —ватерполіст, двократний олімпійський чемпіон, заслуженого на майстра спорту СРСР. Заслуженого на тренера України. Один з найяскравіших представників радянського ватерполо, був занесений в книгу рекордів Гіннеса в 1993 році за 412 матчів, зіграних за збірну СРСР. Олімпійський чемпіон 1972 роки в Мюнхені і 1980 років в Москві. Після закінчення спортивної кар'єри перейшов на тренерську роботу. У 1980-х роках — головний тренер молодіжної збірної України. З 1997 по 1999 рік — президент федерації ватерполо України.\n3-й Інтернаціонал (1919-43), міжнародна організація, створена відповідно до потреб і завдань революційного робочого руху на першому етапі загальної кризи капіталізму\nМомот Ігор Федорович - український прикордонник. Генерал-майор (посмертно). Начальник Навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України м. Черкаси, селище Оршанець. Начальник мотоманевреної групи Державної прикордонної служби України. Заступник начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Загинув при проведенні антитерористичної операції.\nТухачевський Михайло Миколайович – радянський військовий діяч, Маршал Радянського Союза (1935). Член Комуністичної партії з 1918. З 1931 заступник голови Реввоєнради СРСР, начальник озброєнь РККА, з 1934 заступник наркома оборони, з 1936 1-й заступник наркома оборони і начальник управління бойової підготовки. З 1934 кандидат в член ЦК ВКП (б).\nВиникла при забудові соцміста «Новий Харків», у 1936 році отримала назву провулок Луї Пастера, у повоєнний час називалась Проектною вулицею, яку в 1964 було перейменовано у вулицю Тухачевського.\nДушкін Олексій Миколайович - видатний архітектор і містобудівник. Член-кореспондент Академії архітектури СРСР. У 1925 р. перевівся на інженерно-будівельний факультет Харківського художнього інституту. Добився зарахування в клас академіка архітектури Олексія Миколайовича Бекетова, одного з величних архітекторів півдня Росії і України. У 1930 р. завершив навчання і направлений на роботу в Діпромісто в Харкові. Впродовж життя Олексій Миколайович працював у всіх областях архітектури, фахівець в області транспортного будівництва. Брав участь в проектуванні «соцміст» Донбасу (1930—1932; Нова Горлівка, Новий Краматорськ), Автодорожнього інституту в Харкові (1932-34, спільно з Е. Л. Гамзе). Брав участь в багатьох архітектурних конкурсах. Проект станції метро «Маяковська» в 1939 році отримав Гран-прі на Всесвітній виставці в Нью-Йорку. Серед інших творінь – залізничні вокзали в Дніпропетровську, Сімферополі, Сочі, Брянську і Євпаторії.\nУборевіч Ієронім Петрович - радянський воєначальник, командарм 1-го рангу (1935). Член Комуністичної партії з березня 1917. У травні — липні і листопаді — грудні 1920 командувач 14-ою армією в боях проти військ буржуазної Польщі і петлюрівців, в липні — листопаді 1920 — 13-ою армією в боях проти врангельовцев.. Кандидат в члени ЦК ВКП (б) в 1930—37. Член ВЦИК з грудня 1922.\nВиникла на початку 1970-х років при забудові Салтівського житлового масиву. Первісна назва – Бульварна вулиця, в 1972 році перейменована в Уборевіча.\nБучма Амвросій Максиміліанович - український актор і режисер. У 1922-26 та 1930-36 — провідний актор театру «Березіль» (спочатку в Києві, а з 1930 — у Харкові), опора Олеся Курбаса в театральному новаторстві, ідеальний «курбасовець» — філософ та арлекін. Тут талановитий Бучма став тим самим великим, геніальним актором української сцени. Тут він зіграв свої знамениті ролі, що стали класикою національного театру\nУрицький Моісей Соломонович - діяч революційного руху в Росії. Член РСДРП з 1898. У жовтневі дні 1917 член військово-революційного партійного центру по керівництву озброєним повстанням, член Петрограду ВРК. Після перемоги революції комісар міністерства закордонних справ, потім комісар Всеросійські комісії у справах скликання Установчих зборів. З березня 1918 голова Петроградської ЧК\nНайменування вулиці та провулку до 1923 року.\nВиникла у XVII столітті. Оформлено як вулицю та найменовано в 1804 році. Назва – за розташуванням тут Воскресенської церкви. З 1923 року сучасна назва.\nФрунзе Михайло Васильович - радянський партійний, державний і військовий діяч, військовий теоретик. Член Комуністичної партії з 1904.. З грудня 1920 по березень 1924 був уповноваженим РВСР на Україні, командувач військами України і Криму і одночасно член Політбюро ЦК КП(б) В, заступник голови СНК УССР (з лютого 1922) і заступник голова Укр. економічної ради. Член ЦК РКП(б) з 1921, кандидат в члени Політбюро ЦК з 1924.\nВиникла у другій половині ХІХ століття. При забудові земель вздовж Німецької вулиці. Первісна назва – Бисерівська – за прізвищем купця Федора Осиповича Бисерова – старости будівництва Троїцької церкви, власника земельних ділянок по цій вулиці. З 1890-х років – Технологічна вулиця – за розташуванням Технологічного практичного інституту. З 1928 року – сучасна назва.\nБагалій Дмитро Іванович (1857, Київ — 1932, Харків) —історик, громадський і політичний діяч, член Державної ради від Академії Наук і 9 російських університетів (1906), ректор Харківського університету (1906—1910), Харківський міський голова (1914—1917), академік УАН (з 1918)\nФрунзе вул., №№ 21, 22\nЧервонопрапорна вул., №№ 16, 21\nКирпичов Віктор Львович - російський учений-механік, професор, засновник і перший ректор Харківського технологічного інституту і Київського політехнічного інституту. Закінчивши Михайлівську артилерійську академію, він був в 1870 році вибраний викладачем механіки в Санкт-петербурзькому технологічному інституті, а в 1876 році там же - професором прикладної механіки, читав курси опору будівельних матеріалів, вантажопідйомних машин і побудови деталей машин, керував проектами по механіці. У 1889 році Кирпичов був призначений директором знов відкритого технологічного інституту в Харкові, залишався на цій посаді до 1898 року. У тому ж році переїхав до Києва, де став ректором знов відкритого Київського політехнічного інституту (до 1902 року).\nФурманов Дмитро Андрійович В 1917-18 - есер-максималіст, потім - анархіст. Брав участь в революційних подіях в Іваново-Вознесенську. З 1918 член КПРС. У 1919-21 - на фронтах Громадянської війни (комісар Чапаєвськой дивізії, начальник політуправління фронту Туркестану і ін.). Керував ліквідацією антирадянського заколоту в м. Вірном (Алма-Ата), врангелівського десанту на Кубані.\nВиникла на початку ХХ століття в приміському дачному селищі як Шацька вулиця. В 1936 році отримала сучасну назву.\nЦюрупа Олександр Дмитрович – радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1898. У роки Громадянської війни 1918—20 відав постачанням Червоної Армії, керував діяльністю Продармії, один з ініціаторів створення комнезамів. З 1923 член ЦК партії. У 1922—28 член Презідіума ВЦИК і ЦВК СРСР.\nВиникла в 1930-х роках як Цюрупинська вулиця, у повоєнний час – сучасна назва.\nГрушевський Михайло Сергійович (1866, Холм - 1934, Кисловодськ). Закінчив в 1891 історико-філологічний факультет Київського університету. З 1894 викладав в Львівському університеті. У 1899 організував галицько-українську націонал-демократичну партію. Був близький до соціал-демократів, потім український есер, федераліст. У 1917 голова Центральної Ради, прибічник національно-територіальної автономії України у складі Росії. З 1919 знаходився в еміграції. У 1924 повернувся до СРСР. Академік АН СРСР. У 1931 був арештований по т.з. справі «Українського національного центру», піддавався тортурам, але був звільнений.\nЧапаєв Василь Іванович - герой Громадянської війни 1918-20. Член КПРС з вересня 1917\nВиникла наприкінці ХІХ століття, назва походить від прізвища Андрія Євлампійовича Мороховця (1845-1904), що володів ділянками землі в цьому місці.\nНайменування набережної та провулку до 1936 року.\nВиникла в кінці 1930-х років при забудові сел. Ново-Західний як вулиця Чапаєва, у 1953 році перейменовано у вулицю Будьонного, у 1958 – в Кавалерійську, в 1972 – в Чапаєва.\nНайменування вулиці в 1958-72 роках.\nШкола червоних старшин була створена в 1920 році як центральне військове училище Радянської України з перспективою розгортання в мережу національних військових шкіл різних військ. З жовтня 1923 року школа носила назву «5 Об'єднана школа червоних старшин», з кінця 1924 року — «Школа червоних старшин ім. ВУЦВК».\nВиникла наприкінці ХІХ століття, назва походить від прізвища селян Новохатських, що були першими поселенцями цієї вулиці.\nНайменування вулиці до 1968 року.\nВиникла в 1870 році з будівництвом залізничного вокзалу, з 1922 – вулиця Червоноармійця, з 1936 – сучасна назва.\nКонарєв Микола Семенович - міністр шляхів сполучення СРСР (1982-1991), Почесний громадянин міста Харкова, визначний державний діяч, організатор експлуатаційної роботи галуз, почесний залізничник, доктор технічних наук, 1972-76 - начальник Південної залізниці. Очолював Державну комісію з приймання в експлуатацію першої черги Харківського метрополітену\nЗапочатковано у 1927 року, первісно складалась з трьох вулиць – Будкооперативної, Кооперативної 1-ої та Кооперативної 2-ої. В 1951 році об’єднано у Будкооперативну вулицю, яку в 1953 році перейменували у вулицю Червоного Жовтня.\nГулак-Артемовський Петро Петрович - український письменник, учений, перекладач, поет. З 1825 року Гулак-Артемовський - професор Харківського університету. За його ініціативою, в Харківському університеті була заснована кафедра польської мови. По спогадах Ізмаїла Івановича Срезневського, Петро Петрович був його «першим керівником у вивченні слов'янської старизни і говору». У 1829, а також в 1833 і 1837 роках Гулак-Артемовський обирався в декани словесного факультету Харківського університету. З 1831 року був інспектором Інституту шляхетних дівчат, в заснуванні якого брав участь особисто, так само як і в перетворенні Полтавської гімназії за новим статутом 1831 року. Впродовж 1841-1849 років Гулак-Артемовський - ректор Харківського університету.\nВиникла на початку ХХ століття.\nВиникла у 1950-х роках під власною назвою\nПогорєлов Олексій Васильович -математик. Фахівець в області опуклої і диференціальної геометрії, теорії диференціальних рівнянь і теорії оболонок. 10 червня 1960 року обраний членом-кореспондентом АН СРСР у Відділення фізико-математичних наук, 23 грудня 1976 року - академіком АН СРСР у Відділення математики. У 1974 році вирішив четвертую проблему Гільберта. Академік АН УРСР (1960). Працював у Фізико-технічному інституті низьких температур АН УРСР. Почесний громадянин міста Харкова.\nВиникла в 1930-х роках під власною назвою.\nПильчиков Микола Дмитрович - фізик. Працював в Харківському університеті до 1894 р. (з 1889 р. - професор). У 1894-1902 рр. - професор Новоросійського університету, в 1902-1908 рр. - Харківського технологічного інституту. Роботи по оптиці, земному магнетизму, електро- і радіотехніці, радіоактивності, рентгенівським променям, електрохімії, геофізиці, метеорології. У 1883 р. здійснив геофізичні дослідження в районі Курської магнітної аномалії і перший висловив думку про те, що подальші дослідження можуть привести до відкриття багатих покладів залізняку в цьому районі.\nНайменовано як вулицю, в’їзд та провулок Червоних Партизан у 1936 році. З 1953 – сучасні назви.\nКрушельницький Мар'ян Михайлович - український актор, театральний режисер, педагог. Один з основоположників українського театрального мистецтва XX століття. Народний артист УРСР, Народний артист Узбецької РСР, Народний артист СРСР. У грудні 1924 року вступив у Харківський театр «Березіль», яким керував Лесь Курбас. У театрі «Березіль» розкриваються всі грані багатого таланту Крушельницького, спочатку як актора, а потім як режисера. Після арешту Курбаса і розгрому «Березоля» Крушельніцкий в 1933 році погодився стати художнім керівником театру, рятуючи його від остаточної ліквідації. У 1935 році театр був перетворений в Український драматичний театр імені Т.Г. Шевченко. У 1935-52 роках Крушельницький головний режисер і художній керівник театру.\nВиникли наприкінці XIХ століття поряд із Каплунівською церквою. Близько 1923 року вулицю Каплунівську перейменовано у вулицю Репіна, в 1928 – в Червонопроапорну. Провулок Каплунівський перейменовано у Червонопрапорний в 1936 році.\nНайменування вулиці до 1925 року, провулку до 1936 року.\nЧубарь Влас Якович - радянський державний і партійний діяч. Член Комуністичної партії з 1907. У 1919-22 голова Оргбюро по відновленню промисловості України, член Всеукраїнського ревкома, голова Президії ВСНХ України. У 1920—34 член Політбюро ЦК КП (б) В, член Політбюро ЦК ВКП (б).\nВиникла в першій половині ХІХ століття, первісна назва – Садова вулиця. У 1936 році перейменовано у вулицю Постишева, у 1937 році перейменовано у Сокирну, згодом – у Південну. В 1951-61 роках – Садова вулиця. З 1961 – сучасна назва\nЩербаков Олександр Сергійович - радянський державний і партійний діяч, генерал-полковник (1943). Член Комуністичної партії з 1918. У 1932—36 в апараті ЦК ВКП (б), з 1934—1-й секретар СП СРСР. У 1936—38 секретар Ленінградського, Іркутського обкомів ВКП (б), Донецького обкому КП (б) В, в 1938—45 1-й секретар МК і МГК ВКП (б), одночасно з 1941 секретар ЦК ВКП (б), з 1942 начальник Главполітуправлення Радянській Армії, начальник Совінформбюро, заступник наркома оборони.\nВиникла при забудові соцміста «Новий Харків», у 1936 році отримала назву вулиця Тираспольська, яку в 1951 було перейменовано у вулицю Щербакова.\nВодяний Михайло Григорович - артист оперети, театральний режисер, актор кіно, співець, конферансьє. Народний артист СРСР. Він народився в Харкові 23 грудня 1924 року, був другим дитям в забезпеченій сім'ї начальника по постачанню. У 1938 році сім'я переїхала до Кисловодська. У 1976 році став першим артистом оперети, що отримав звання народного артиста СРСР.\nЩорс Микола Олександрович - герой Громадянської війни 1918-20. Член Комуністичної партії з 1918. З 6 березня по 15 серпня 1919 Щ. командував 1-ою Українською радянською дивізією, яка в ході стрімкого настання звільнила від петлюрівців Житомир, Вінницю, Жмерінку, розбила головні сили петлюрівців в районі Сарни — Рівно — Броди —Проськуров, а потім влітку 1919 стійко оборонялася в районі Сарни — Новоград-волінський — Шепетовка від військ буржуазної Польщі і петлюрівці\nВиникла на початку ХХ століття при забудові передмістя Новоселівка як Ново-Проектна вулиця, яку згодом перейменовано у вулицю Пирогова. У 1936 році перейменовано у вулицю Щорса.\nБернес Марк Наумович (справжнє прізвище - Нейман; 1911, Ніжин - 1969, Москва) - актор кіно і виконавець пісень. Народний артист РРФСР. Один з найбільш улюблених артистів естради, видатний шансоньє. Багато в чому завдяки Бернесу склався золотий фонд вітчизняної пісенної класики. У 1916 році, коли Марку було п'ять років, сім'я переїхала до Харкова. Після закінчення семирічної школи почав відвідувати заняття в театральному технікумі, одночасно поступив статистом в харківський театр «Муссурі». Там же, замінивши хворого артиста, зіграв свою першу роль і удостоївся похвали знаменитого режисера М.М. Синельникова. До цього періоду відноситься поява його сценічного псевдоніма - Бернес. У 1929 році 17-річний Марк приїхав до Москви.\nЯкір Іона Еммануїлович - радянський військовий діяч, командарм 1-го рангу (1935). Член Комуністичної партії з 1917. У 1921—24 командувач військами Кримського і Київського військових районів і Київського військового округу. З листопада 1925 по травень 1937 — командувач військами Українського (пізніше Київського) військового округу. У 1930—34 член РВС СРСР, з 1936 член Військової ради НКО СРСР. Делегат 10—12-го з'їздів РКП (б) і 14—17-го з'їздів ВКП (б). З 1930 кандидат в члени ЦК, з 1934 член ЦК ВКП (б).\nВиникла на початку ХХ століття при розбудові приміських дач (дачних селищ), одне з найбільших – Тюріна Дача. Первісно вулиця офіційно складалась з вулиць Циркунівської (Тюрінки) та Харківської. В 1936 році їх було об’єднано у вулицю Ворошилова, у 1958 році перейменовано у Красноградську, з 1962 року – сучасна назва.\nПерейменування станції Харківського метрополітену\nПерйменування парків та скверів\nСквер ім. Х-річчя КСМУ\nПарк ім. Ілліча\nПарк культури і відпочинку ім. Артема\nСквер ім. Радянської України\nЗаступник голови – відповідальний секретар Міської комісії з питань топоніміки та охорони історико-культурного середовища\n4 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 24.02.2016 р. № 156/16)\nПерелік перейменування назв елементів\nвулично-дорожньої мережі міста Харкова.\nДибенка Павла вул.\nЛеоніда Бикова вул.\nДибенка Павла пров.\nЛеоніда Бикова пров.\nДругої П'ятирічки вул.\nЖовтневий 1-й в-д\nКутаїський 1-й в-д\nЖовтневий 2-й в-д\nКутаїський 2-й в-д\nЖовтневої Революції в-д\nМихайла Зеленіна вул.\nМихайла Зеленіна в-д\nКостянтина Калініна вул.\nКостянтина Калініна в-д\nКалініна 2-й в-д\nКостянтина Калініна пров.\nКомандарма Корка вул.\nСерп і Молот вул.\nСерп і Молот пров.\nМарселя Кашена вул.\nВасиля Мельникова вул.\nМорозова Павліка вул.\nАкадеміка Волкова вул.\nАрхітектора Альошина просп.\nАкадеміка Підгорного вул.\nАкадеміка Підгорного пров.\nПершої Кінної Армії вул.\nДмитра Міллера вул.\nЛюбові Малої просп.\nП'ятдесятиріччя ВЛКСМ просп.\nП'ятдесятиріччя СРСР просп.\nГеоргіївський 1-й пров.\nГеоргіївський 2-й пров.\nСемена Кузнеця вул.\nСемена Кузнеця пров.\nГероїв Небесної Сотні м-н\nЄвгена Плужника вул.\nЄвгена Плужника пров.\nЄвгена Плужника в-д\nЛюдмили Гурченко пров.\nСімнадцятого Партз'їзду вул.\nСеверина Потоцького вул.\nСімнадцятого Партз'їзду пров.\nСеверина Потоцького пров.\nСтасової Олени вул.\nТретього Інтернаціоналу вул.\nГенерала Момота вул.\n(№№ 1-17, 2-20)\nЧервонопрапорна вул. (№№ 16,17-А, 21)\nЧервоних Старшин вул.\nЧервоного Жовтня вул.\nЧервоного Козацтва вул.\nЧервоного Міліціонера вул.\nАкадеміка Погорєлова вул.\n(№№ 1-17, 2-14)\nМихайла Водяного вул.\nМарка Бернеса вул.\nЮного Ленінця вул.\n(пп. 66-68, 126, 140, 141, 162 додатку 2 в редакції рішення\n(додаток 2 доповнено, згідно із рішенням\nПерелік перейменування парків та скверів.\nПерелік елементів вулично-дорожньої мережі міста Харкова,\nнайменування яких впорядковуються\n1. Петровського 1-й в’їзд (Дзержинський район) вважати частиною Кузнецького провулку.\n2. Петровського 2-й в’їзд (Дзержинський район) вважати частиною Дорошенківської вулиці.\n3. Вулицю Садову (Фрунзенський район) перейменуувати в Ново-Садову вулицю.\n4. Вулицю Орджонікідзе (Орджонікідзевський район) вважати частиною Румянцівської вулиці.\n5. В’їзд Новодаргомижський (Жовтневий район) вважати в’їздом Карамзіна, таким що є по факту.\n61121, 61123, 61142, 61146, 61168, 61170\n61039, 61064, 61093\n61040, 61052, 61067\n61007, 61055, 61115\n61015, 61016, 61098\n61004, 61125, 61157\n61019, 61020, 61071\n61107, 61184, 61195\n61020, 61034, 61064\n61007, 61046, 61075, 61089, 61115\n61004, 61010, 61140\n61038, 61054, 61111, 61112, 61118, 61120, 61153\n61007, 61075, 61115\n61007, 61055, 61089, 61115\n61129, 61136, 61144\n61007, 61055, 61075, 61089\n61005, 61068, 61161\n61058, 61072, 61103, 61145, 61166


ПравдаТУТ телеканал ~вадимпристайко\nВадима Пристайка призначено послом у Британії ~ www.pravdatut.ua 21 липня\nЯ в шоці 428 0\nВід урядовця до посла. Володимир Зеленський призначив ексвіцепрем'єр-міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції Вадима Пристайка Надзвичайним і Повноважним Послом України у Британії. Одночасно іншим указом президент звільнив Наталію Галібаренко з посади британського дипломата. Вона перебувала в цьому кріслі з 2015 року. Більше ...\nРазом з тим Зеленський розширив мандат посла у США Володимира Єльченка, призначивши його ще й послом в Антиґуа і Барбуду.


Який маринад краще не використовувати для шашлику - поради дієтологів - Телеграф\nНесе серйозну загрозу здоров’ю: найнебезпечніші маринади для шашлику\n26 квітня, 09:51\nНовина оновлена 26 квітня 2022, 09:54\nНебезпека може бути не тільки в м’ясі, а й у маринаді для шашлику.\nНезабаром на вулиці стане дуже тепло, та й наближаються травневі свята, які йдуть під руку з "шашличним" сезоном. Попри війну в Україні, все одно знайдуться ті, хто ризикне вибратися на пікнік, або посмажать м'ясо десь на дачі. Шашлик на природі — це гарне і "смачне" проведення часу, проте така страва може завдати серйозної шкоди здоров’ю.\nОднією з серйозних небезпек для здоров’я несе неправильний маринад для м’яса. Виявляється, є маринади, які є дуже шкідливими і навіть небезпечними. Про такі маринади і розповідає "Телеграф".\nДієтолог Ірина Морозова в коментарі для Голос.ua повідомила, що серйозної шкоди здоров’ю можуть завдати популярні маринади на основі оцту та майонезу. При дії високих температур майонез починає виділяти канцерогенні речовини, які дуже шкідливі для організму. Якщо ж маринувати м’ясо в оцті, можна зіткнутися з проблемами шлунково-кишкового тракту і нирок.\nПідтримають у стресових умовах: які продукти найкраще втамовують голод\nСитні та поживні продукти підтримають здоров’я навіть у стресових ситуаціях\nТакож дієтолог не рекомендує використовувати при маринадах та кефірі, адже він перешкоджає засвоєнню заліза та білка. Крім цього Ірина Морозова не радить купувати і вже замариноване м’ясо в магазинах, адже невідомо якої якості, та й до терміну придатності є питання.\n"Маринувати м’ясо я б порадила у кмині, цибулі, зелені та травах", — зазначила вона.\nТакої думки і лікар дієтолог, голова наукової ради Асоціації дієтологів України Олександра Кириленко. У коментарі для OBOZREVATEL вона зазначила, що "неправильним" маринадом є кефір та інші кисломолочні продукти. Також дієтолог додала, що залишати м’ясо в маринаді на добу не можна, адже всі корисні мікроелементи втрачають свою структуру та властивості.\n#Дієтолог #Шкода #Користь #Шашлик #Маринад


Розповідаємо про те, які маски не захищають від коронавірусу та на що витрачають українці "президентську тисячу"\nМінздоров’я розповіло, що прозорі пластикові “маски” не є засобом індивідуального захисту. Зокрема їх люблять використовувати працівники кафе, ресторанів чи готелів. Однак такі маски не згадуються в жодному документі, що регулює протиепідемічні правила.\n“Люди, які використовують такі пластикові “маски”, не мають жодного ефективного засобу індивідуального захисту. Це пов’язано з тим, що такі засоби не щільно прилягають до обличчя, а, відповідно, не захищають від інфікування інших та не убезпечують від зараження того, хто носить такі “маски”, – розповідають у Мінздоров’я\nУ міністерстві нагадують, що необхідно використовувати захисні медичні маски чи респіратори, які повністю закривають ніс та рот.\n“Президентську тисячу” зможуть отримати вакциновані неповнолітні\nПрезидент Володимир Зеленський доручив уряду розширити програму “єПідтримка” та виплачувати кошти неповнолітнім українців. Про це повідомляється на сайті Президента України.\nЙдеться про виплату тисячі гривень дітям віком від 12 до 18 років, які зробили два щеплення від коронавірусу.\nТакож прем’єр Денис Шмигаль зазначив, що на сьогодні понад 6,7 млн українців уже подали заявки на отримання коштів за програмою “єПідтримка”.\nУкраїнцям видаватимуть пластикові картки єПідтримка: як отримати\nПластикові картки видаватимуть Monobank та Альфа-Банк\nНа що витрачають українці “президентську тисячу”\nЗ початку програми єПідтримка українцям виплатили майже 6,4 млрд гривень, з них витратили понад 1 млрд гривень. Про це повідомили у Мінекономіки.\nНайбільше за кошти програми купували книжки. Власне, у книжкових магазинах українці залишили 361 млн гривень. На другому місці кінотеатри — 300 млн гривень.\nНа театри, концерти та розважальні послуги витратили 138 млн гривень, залізничні та авіаперевезення – 134 млн гривень. Найменше українці витратили на спорт — 90 млн гривень.


Розклад електричок і «Ластівок» Гатчина-Варшавская – Луга-1 на сьогодні, завтра, усі дні зі змінами та скасуваннями. Найшвидша електричка Гатчина-Варшавская – Луга-1 доїжджає за 56 хвилин. Ціна квитка за повним тарифом – від 91 грн. Яндекс.Розклади відображають графік руху електричок з урахуванням скасувань та інших змін.\nРозклад електричок Гатчина-Варшавская – Луга-1\nРозклад електричок від Гатчина-Варшавская, до Луга-1 на 2020/2021 роки (з урахуванням оперативних змін на 27 липня). Розклад поїздів, що відправляються після півночі, розміщено у верхній частині таблиці.