Leo Express запустить потяг Медика-Прага у березні - Закупи в Польщі\nLeo Express запустить потяг Медика-Прага у березні\nМаршрут Прага-Медика обслуговуватимуть потяги Flirt з п’яти вагонів. www.flickr.com\nЧеська транспортна компанія Leo Express планує відкрити залізничний маршрут Прага-Медика у березні 2020 року.\nНещодавно Leo Express отримав дозвіл на перевезення пасажирів за маршрутом Прага-Медика територією Польщі. Незважаючи на це, туристи не зможуть ним скористатися щонайменше до середини березня наступного року.\nПричиною затримки став графік руху поїздів у Польщі, у якому не знайшлося місця для нового маршруту.\nВідтак початок руху прямих потягів з чеської столиці до прикордонної Медики можливий не раніше, ніж відбудеться наступна корекція розкладу руху. Такі зміни польська залізниця робитиме на початку березня 2020 року.\nПредставник чеського перевізника повідомив, що обслуговувати маршрут з Медики до Праги будуть потяги Flirt у складі п’яти комфортабельних вагонів.\nНагадаємо, про наміри Leo Express відкрити пряме залізничне сполучення Прага-Мостиська стало відомо на початку року. Планувалося, що потяг курсуватиме через Катовіце, Краків, Тарнув, Ряшів, Перемишль і Медику. Наразі в компанії нічого не повідомляють про перспективу продовження маршруту до Мостиська.\nПроте пряме залізничне сполучення з Чехії в українське містечко таки може бути реалізоване. Це станеться, якщо ніщо не стане на заваді планам іншої чеської приватної компанії RegioJet. Цей залізничний перевізник планує відкрити маршрут з Праги в Мостиська у червні 2020 року.\nЗазначимо, що у грудні буде запущено прямий потяг Перемишль-Грац, який курсуватиме через Жешув (Ряшів), Краків, Катовіце, Остраву та Відень.\nКрім того, перед різдвяно-новорічними святами появиться можливість для щоденних подорожей потягом за маршрутом Львів-Берлін.


StyleZhinki.ru » Дім і сім'я » Вікторія (ягода) - історія, рекомендації, догляд\nЯгода Вікторія була названа на честь Її Величності Королеви. Вона вважається першою полуницею, яка влаштувалася в садах і городах. Плоди у неї незвичайно ароматні і смачні. Полуниця Вікторія - ягода, що містить в собі масу поживних речовин.\nДеякі фахівці стверджують, що ця ягода зміцнює імунітет і стінки судин. Наділяють її протимікробні і протизапальні властивості, здатністю придушити і не дати розвинутися грипу. Присутній у ній йод тільки підвищує її цінність. Полуниця Вікторія - ягода, яка здатна знижувати цукор, і тому є її можна всім. Але якщо з'їсти за один раз дуже багато, може виникнути алергічна реакція. Через це дітям її дають в невеликих кількостях. Від природи вона наділена сечогінну властивість. Заспокоює печінку, а вміст у ній саліцилової кислоти благотворно впливає на суглоби. Її рекомендують при недокрів'ї для заповнення дефіциту заліза. Тому лікарі радять їсти ці ягоди і запасатися вітамінами на зиму.\nДілянка під посадку готується з осені або в середині червня. Місце підбирається сонячне, рівне. Ділянка повинна продуватися вітром, але не сильно. Інакше взимку сніг не закриє кущі, і вони вимерзнуть. Грядки повинні бути розташовані з півночі на південь або з півдня на північ, кому як зручніше. Полуниця Вікторія - ягода невимоглива, але при її посадці потрібно дотримуватися деяких технології. Підготовка землі включає в себе перекопування і формування гряди з внесенням добрив. В якості добрив виступають: аміачна селітра - 20 г, калій хлористий - 20 г, суперфосфат - 25 г, перегній - 6 кг. Все це рівномірно розміщуємо на одному метрі землі. Якщо наявність ґрунтових вод близько до поверхні, гряда повинна бути висока, інакше коріння рослини можуть загнити. При відсутності грунтових вод - невисока. Посадка Вікторії заняття копітке й потребує акуратності. Кущі повинні розташовуватися строго в ряд з відстанню між ними в півметра. Таку відстань вигідно тим, що в разі поразки одного куща хворобою, інші не заразиться, зберігається продувність вітром. Висаджують кущі два рази на рік: навесні і в кінці літа.\nМатеріал для розсади\nРозсадним матеріалом можна обзавестися в розпліднику. У ньому дадуть повну інформацію про обраний сорті і його особливості. Але якщо на ділянці вже ростуть ягода, розсадити можна самим. Полуниця Вікторія дає велику кількість відростків. Ці відростки називаються вуса. Для розсади беруть перші вуса від маточного куща. Відросток являє собою розетку з розвиненою і вкоріненою кореневою системою. Краще брати вуса від кущів, яким вже два роки. Такі рослини чудово поєднують розвиток подальших коренів і плодоношення, що важко одноліткам. Викопують молодий кущ обережно, щоб не пошкодити коріння. Краще викопати весь ком землі навколо коренів. Садять відразу, в підготовлену і змочену лунку. По закінченні роботи грядки поливають.\nПолуниця Вікторія - ягода невибаглива. При мінімальному догляді платить великою вдячністю. Два рази на рік її вкривають мульчею, до цвітіння та після збирання врожаю. Стільки ж разів підгодовують, можливе суміщення цих робіт. При оголенні коренів або дуже сухій погоді грунт навколо кущів рихлять. При великій посухи необхідний регулярний полив.\nСтатті за темою "Вікторія (ягода) - історія, рекомендації, догляд"


Своєчасна заміна сальника коленвала є одним з основних умов надійної і безперебійної роботи будь-якого двигуна автомобіля. Цю процедуру може провести будь-який автомобіліст, дотримуючись інструкцій і маючи необхідні інструменти. Заміна сальника — нескладна процедура, однак вимагає істотних тимчасових витрат.\nДвигун — головне пристрій транспортного засобу, коректна робота якого передбачає забезпечення спеціальних умов. В процесі його експлуатації всі деталі повинні досить добре змазуватися моторним маслом. Така необхідність пов’язана з тим, що використання масел відповідної якості зменшує тертя під час роботи рухомих деталей, продовжуючи термін служби механізму.\nДля коректної роботи двигуна необхідно забезпечити мастило його деталей, що рухаються, які виходять за корпус двигуна. Однією з таких деталей є колінчастий вал, частина якого з’єднується з маховиком. При виведенні подібних елементів назовні, мастило може протікати через отвір. З метою запобігання таких проблем використовують спеціальні пристосування у вигляді сальников. Їх призначенням є запобігання протікання мастила з представлених механізмів. Тому своєчасна заміна сальника коленвала так необхідна для будь-якого автомобіля, щоб уникнути виходу з ладу його двигуна.\nВиди і розташування сальников на колінчастому валі\nСальники використовують в різних елементах автомобіля, в тому числі і в колінчастому валі. Вони забезпечують такий стан, щоб мастильна рідина не покидала двигун. Елемент виготовлений у формі кільця з еластичною внутрішньою кромкою, а також має жорстку зовнішню обойму. Для посилення внутрішньої кромки використовується пружина. Вона перешкоджає виходу олії назовні. Встановлені в будь-якому авто пристосування можуть бути двох типів:\nЗадній сальник. Відрізняється великою зносостійкістю, що відбивається на термінах експлуатації, рівнозначних періоду використання транспортного засобу. Має громіздкі габарити.\nПередній сальник. Пристосування за розмірами трохи менше, а також більш схильне до зношування. Модуль знаходиться в кришці масляного насоса. Для отримання доступу до нього необхідно від’єднати елемент ременя ГРМ. Сам сальник розташований під нижнім шківом колінчастого вала.\nЯк показує практика, вихід з ладу переднього сальника відбувається набагато частіше. У процесі тривалої експлуатації він може втратити бажану еластичність, що приводить до появи тріщин і протікання масла. Все це створює для водія додаткові проблеми. В силу цього, передні сальники відносять до елементів, які необхідно періодично перевіряти з подальшою заміною.\nДивіться також: Кривошипно-шатунний механізм: будову, призначення і принцип роботи\nОгляд з метою виявлення місця витоку масла\nЯкщо є підозра некоректної роботи представленого пристосування, водієві в першу чергу буде потрібно встановити, який саме сальник дав текти. Якщо вада спостерігається в задній частині двигуна, потрібно провести візуальний огляд піддону і блоку коробки перемикання передач. Для того, щоб визначити, чи є витік робочої рідини, необхідно капнути на піддон трохи води і поспостерігати: якщо тече трансформаторне масло — воно буде розпливатися по поверхні, моторне — триматися цілісної краплею.\nРадимо також прочитати статтю нашого фахівця, в якій докладно розповідається про те, чому машина смикається при розгоні.\nНайпоширенішими причинами протікання сальников є наступні фактори.\nДосягнення пробігу 100 тисяч кілометрів. У таких ситуаціях під впливом вібраційного впливу коленвала зношується внутрішня частину сальника. Внаслідок цього, він перестає щільно прилягати до коробки і буде сприяти протікання робочої рідини.\nПересихання сальника, що пов’язано з використанням неякісного масла. Найчастіше таке виникає, якщо довго тримати робочу рідину в умовах знижених температур.\nПогана якість деталі або її неправильне встановлення, які теж не варто виключати як причину поломки.\nНесправності в самому двигуні. Найбільш поширеною поломкою в такому випадку є підвищення тиску картерних газів, що призводить до зміщення сальника.\nПротікання масляного фільтра, в результаті чого проблему навряд чи вдасться вирішити тільки заміною сальника.\nЗверніть увагу. Задні і передні сальники має певні відмінності, що пов’язано з конструкцією двигуна. Тому, їх заміна не рівнозначна за складністю. Процес обслуговування не складе особливих труднощів для досвідченого водія. Проте новачкам, які не розуміються на особливостях роботи двигуна, процедура не завжди буде під силу.\nЗаміна переднього сальника коленвала\nЗаміна будь-якої деталі або вузла транспортного засобу завжди проходить у два етапи: зняття старого зношеного модуля і установка нового. Сальники коленвала не будуть винятком. Подібний ремонт не обійдеться без молотка з викруткою, однак перед тим, як приступити до роботи, потрібно запастися необхідним інструментом для здійснення наступних процедур: зняття приводу газорозподільного механізму, витяг кришки головки блоку циліндрів. Сам процес заміни для переднього сальника складається з трьох кроків.\nДивіться також: Вібрація при гальмуванні: 4 причини і 2 способи розвязання проблеми\nКРОК 1. Першочергово знімається ремінь газорозподільного механізму з усіх шківів. Після цього за допомогою двох плоских викруток піднімається шків зубчастий типу, який потрібно зняти з носка колінчастого.\nЗаймається ремонтом автолюбителю не варто забувати про шпонку, яку треба витягти з допомогою викрутки для того, щоб вона не загубилася.\nКРОК 2. Використовуючи викрутку витягується зносився елемент з кришки, після чого вона змащується моторним маслом. Для нового сальника необхідна така ж обробка робочою рідиною.\nКРОК 3. Займається ремонтом автолюбитель повинен запресувати новий сальник в потрібне місце з допомогою труби певного діаметра або оправки. Поле цього повторюється у зворотному порядку все, що вказано в першому кроці.\nЗаміна заднього сальника коленвала проводиться на оглядовій ямі або із застосуванням підйомника. Робота передбачає зняття коробки перемикання передач. Під час такої процедури слід додатково оглянути всі прилеглі вузли. Це пов’язано з тим, що витяг коробки передач варто віднести до досить складним і трудомістким процесам. В силу високої зносостійкості заднього сальника вдаватися до таких дій доводиться вкрай рідко.\nЗаміна сальника для задньопривідних транспортних засобів\nКРОК 1. В першу чергу здійснюється зняття карданної передачі, з подальшим відокремленням стартера і робочого циліндра зчеплення (витягується разом зі шлангом).\nКРОК 2. Від’єднується трос спідометра, провід жабки заднього ходу. Після цього потрібно звільнити кулісу коробки передач в салоні транспортного засобу.\nКРОК 3. Знімаються болти для з’єднання КПП і двигуна. Після цього витягується поперечка (заднє кріплення) коробки передач.\nУ деяких випадках виникає необхідність зняття труби глушника. Це дозволить спростити завдання по зняттю потрібних деталей. У разі самостійного здійснення ремонту, автолюбителю необхідно попередньо підготувати підставу, на яке буде опускатись КПП (можна використовувати звичайну дошку, розташовану поперек оглядової ями).\nДивіться також: Як поміняти масляний фільтр: 3 технології заміни елемента\nПісля зняття кошика і диска зчеплення, маховика і щита буде забезпечений безперешкодний доступ до сальнику. Заміна сальника коленвала здійснюється з допомогою саморіза, який виставляється на край з поступовим вворачиванием в нього. Попередньо по інструменту необхідно трохи вдарити, для того, щоб він легше пішов в метал. Найбільш вдалим буде використання пристосування, що застосовується під час ремонту квартир з метою кріплення профілю.\nПісля декількох витків закручування зносився сальник витягують з використанням плоскогубців. У деяких випадках для досягнення більшого ефекту можна використовувати кілька саморізів.\nЗаміна сальника для передньопривідних автомобілів\nСпочатку знімається ліве переднє колесо. Перед цим треба послабити гайку півосі, яка в кінцевому підсумку буде повністю відкручені. Це дозволить зрушити з півосі стійку. Іноді доводиться знімати палець рульової у скріпленні.\nПроводить ремонт водій як варіант також може розглянути зняття заднього корпусу, після чого його разом з сальником можна буде встановити на місце. Подібні маніпуляції є більш трудомісткими і можуть закінчитися пошкодженням прокладки корпусу сальника, що призведе до протилежного результату.\nПопутно з заміною сальника необхідно оглянути підшипник в коленвале, в який входить первинний вал коробки передач: коли він заїдає і шумить при провертанні — потрібно ставити новий.\nПісля завершення заміни сальника всі процедури потрібно здійснити з точністю до навпаки.\nВикористання сальников у транспортному засобі пов’язане з необхідністю забезпечення циркуляції змащувальних рідин. Стан такого елемента безпосередньо впливає на умови роботи двигуна, у зв’язку з чим систематичний огляд буде не зайвим. У тому випадку, коли сальник втратив свою функціональність, доведеться займатися його заміною. Ремонт хоч і не складний, але вимагає істотних тимчасових витрат.\nЯк підтягнути ручник на Ладі Калині? 3 причини несправності


Інформаційна кампанія до Дня незалежності розпочата Українським інститутом національної пам'яті | Новобузька громада Миколаївська область, Баштанський район\nПодякуймо нашим батькам за життя, любов та виховання, бабусям і дідусям – за тепло та турботу! Родина, зв’язок поколінь, відповідальність та підтримка одне одного допомагають нам зберігати віру у власні сили та принципи – основу власної незалежності.\nХудожник Andriy Yermolenko\nПродовжуємо інформаційну кампанію до Дня Незалежності.\nупродовж тижня публікує постери з інформаційної кампанії “Незалежність – це ми!” у соціальних мережах. Закликаємо поширювати їх на своїх сторінках, додавати тематичні обкладинки та рамки до світлин свого профілю.\n#ЗДнемНезалежності #НезалежністьЦеМи #ДякуюРідним\n17 Серпня, 2020 о 15:19 246


Олія шипшини - Агросільпром\nГоловна сторінка » Продукція » Натуральні дієтичні рослинні олії » Олія шипшини\nРекомендується використовувати для приготування будь-яких холодних страв, салатів, вінегретів, капусти, соусів, для заправки каш та гарнірів, надаючи традиційним блюдам неповторний смак та аромат. Олія шипшини не тільки надає традиційним блюдам неповторний смак та аромат, а й збільшує їх харчову цінність.\nПЕРЕМОЖЕЦЬ всеукраїнського конкурсу якості продукції “100 кращих товарів України” 2015 року\nВи завжди можете купити олію шипшини в роздрібному продажі – в супермаркетах, магазинах здорового харчування, аптеках та інших торгових точках Вашого міста. Детальніше про те, де саме продається цей безсумнівно корисний і смачний продукт, Ви легко дізнаєтеся ТУТ.\nКупити олію шипшини оптом з нашого складу Вам допоможуть наші фахівці, які нададуть всю необхідну інформацію і будуть відповідально та професійно супроводжувати кожне Ваше замовлення. Контактна інформація – ТУТ.\nЦей унікальний цілющий олійний екстракт виготовлений за новітньою вітаміно-зберігаючою технологією з плодів шипшини, зібраних у Карпатах.\nПри виробництві олії шипшини методом холодного віджиму не застосовується обробка олії лугом та метод екстракції, не використовується гексанова фракція, не використовуються ніякі хімічні добавки та барвники. Молекули олії збережені “живими” і природними. Виготовлені таким чином олії є найбільш цінними за поживними і лікувальними властивостями, в них зберігаються всі необхідні та корисні елементи і вітаміни, які дуже добре сприймаються живими клітинами.\nОлія шипшини легко засвоюється організмом і має м’який специфічний смак. Рекомендується використовувати для приготування будь-яких холодних страв, салатів, вінегретів, капусти, соусів, для заправки каш та гарнірів, надаючи традиційним блюдам неповторний смак та аромат. Вона не тільки надає традиційним блюдам неповторний смак і аромат, а й збільшує їх харчову цінність.\nОлія шипшини є справжньою скарбницею корисних для організму речовин. Корисні властивості цієї унікальної олії надзвичайно різноманітні.\nСклад та корисні властивості олії шипшини\nОлія шипшини – цінний дієтичний продукт. Її рекомендується використовувати у повсякденному раціоні харчування для нормальної життєдіяльності організму, особливо людям, зайнятим важкою фізичною працею, спортсменам, а також людям похилого віку.\nОлія шипшини використовується з лікувальною метою вже протягом не одного тисячоліття. Вона є справжньою скарбницею корисних для здоров’я речовин.\nОлія шипшини в народі має титул “королеви натуральних олій”. Корисні властивості цієї олії надзвичайно різноманітні. Вона має високий вміст ненасичених і насичених жирних кислот (у т.ч. лінолева – 60-65%, олеїнова – 20-25%, ліноленова, пальмітинова – 5,3%, миристиновая, стеаринова), токоферолів (вітамін Е), каротиноїдів (провітамін А), вітаміну С, фосфоліпідів, флавонідів (кварцетин і кемпферол), галактоліпідів, фитостеринов, солей заліза, кальцію, марганцю, фосфору, магнію, міді та молібдену.\nЯк відомо, вітаміни C і E є найсильнішими антиоксидантами, які ефективно борються з вільними радикалами і значно уповільнюють процеси старіння організму. Крім того, вітамін C допомагає стимулювати синтез колагену, вкрай необхідного для підтримки еластичності, пружності і тонусу шкіри. Вітамін E, в свою чергу, сприяє хорошому зволоженню шкіри, насиченню її киснем і збереженню її свіжості, краси і молодості.\nПроретінол A захищає шкіру від агресивного впливу навколишнього середовища і забезпечує підтримку її здоров’я. Крім цього він має освітлюючій вплив на шкіру. При його нестачі порушуються захисні функції шкіряних покривів, шкіра починає ставати грубою та лущитися.\nЗа рахунок такого розмаїття компонентів олія шипшини має широкий спектр дії на шкіру обличчя. Її застосування дозволяє нормалізувати обмінні процеси шкіри і перешкодити накопиченню продуктів розпаду в її клітинах, які призводять до передчасного старіння шкіряних покривів.\nЗавдяки своїм унікальним регенеруючим властивостями олія шипшини прискорює процес загоєння різних пошкоджень шкіри, допомагає усунути косметичні дефекти шкіри, як, наприклад, рубці, шрами і плями після прищів.\nЗастосування олії шипшини прекрасно допомагає в боротьбі зі старінням шкіри, запобігає появі зморшок на обличчі, розгладжує вже наявні зморшки і підвищує пружність і еластичність шкіри.\nОлія шипшини дуже добре прибирає дрібні зморшки навколо очей. Також вона добре допомагає прибрати мішки під очима, якщо щовечора змащувати нижню повіку олією шипшини. Ця олія здатна запобігати виникненню нових зморшок, а також розгладжувати вже наявні зморшки. Для такого ефекту слід нанести кілька крапель олії на очищену шкіру перед тим, як лягати спати.\nВона допомагає відновити натуральний блиск і м’якість волосся. Якщо волосся пофарбоване і пошкоджене впливом хімічних речовин, олія шипшини значно поліпшить його стан. Корисно застосовувати цю олію і для зміцнення нігтів. Олію шипшини використовують як полівітамінний, загальнозміцнюючий, тонізуючий, регенеруючий і підвищуючий опір організму засіб при авітамінозах, різних інфекційних захворюваннях, кровотечах, обмороженнях, опіках. Вона усуває подразнення, підвищує еластичність шкіри, нормалізує роботу сальних і потових залоз, сприяє регенерації і омолодження шкіри, надає шкірі рівний і красивий колір.\nЦя олія – м’який, але потужний антидепресант. Прекрасно тонізує кровоносні судини, має антимікробну дію, прибирає зі шкіри сліди втоми та стресів.\nОлія шипшини не має токсичних властивостей.\nВона підвищує захисні властивості слизової оболонки порожнини рота, покращує її живлення, має бактеріостатичні, спазмолітичні, жовчогінні та антигістамінні властивості. Жовчогінний ефект олії шипшини сприяє видаленню з організму холестерину і його попередників. Вона особливо корисна при холециститах і гепатитах. Встановлено позитивну дію масла шипшини на секрецію шлункового соку.\nНаявність в олії шипшини магнію пояснює зниження напруги судинних стінок і поліпшення функції печінки. Іони магнію перешкоджають утворенню каменів в сечовий системі.\nУ людей, які постійно вживають олію шипшини, спостерігається нормальний вміст холестерину в крові, що само по собі здатне зупинити розвиток серцево-судинних захворювань, а також допомагає в боротьбі із зайвою вагою. Ця олія дуже корисна людям, що страждають на атеросклероз. Олія шипшини зміцнює стінки судин, не даючи можливості атеросклеротичним відкладенням їх закупорювати.\nОлія шипшини рекомендується людям, які перенесли інсульт.\nВикористання олії шипшини у косметології


12 лютого 2020 - 22:05\nТОВ «Еко-ферма «Диво», що на Чернігівщині виготовляють сири, масло, ряжанку, молоко, йогурти, сметану, кефір, десерти тощо. В найближчих планах підприємства— почати випуск ще й овечого масла.\nПро це повідомляє ua-story.com.ua.\n«Терміни зберігання нашої продукції обмежені. Так, наприклад, молоко залишається придатним для споживання не більше 5 днів, сметана, йогурти, кефіри — до одного тижня. До речі, для виробництва своїх йогуртів ми вирощуємо полуницю, решту ягід закуповуємо поруч. Перевагу віддаємо закупівлі у невеликих господарств — там гарантовано вирощують ягоди без хімії», — розповідає Олег Чорний, директор ТОВ «Еко ферма „Диво“» .\n«Овече молоко набагато корисніше, ніж коров’яче. Так, якщо в коров’ячому молоці є бета-каротин (це провітамін А), то в овечому молоці він іде самим вітаміном А. Тому молоко вівці є набагато кориснішим і краще засвоюється. Там вищий відсоток жиру та білка. Ми виготовляли свого часу масло з овечого молока. Його жирність складає 86−88%. Оскільки там є вітамін, А в чистому вигляді, то масло — білого кольору», — пояснює Зінаїда Симчина.\nНагадаємо, експерти прогнозують підвищення цін на вершкове масло.\nТегимасло Чернігвщина овече молоко еко-ферми Еко-ферма «Диво» Олег Чорний Зінаїда Симчина


Сара Джесіка Паркер святкує 51-річчя – INTERMARIUM\nYou are here: Home / Без рубрики / Сара Джесіка Паркер святкує 51-річчя\nСара Джесіка Паркер святкує 51-річчя\nСара Джесіка Паркер – чи не єдина зірка Голлівуду, яка з іронією ставиться до своєї зовнішності і легко зізнається: вона аж ніяк не еталон краси. Найцікавіше про знаменитість у 51-й день її народження розповів Сніданок з 1+1.\nСара Джесіка Паркер – успішна акторка , кохана дружина і мама трьох дітей. На відміну від своєї героїні із серіалу ” у великому місті”, вона стримана у висловлюваннях, не має шкідливих звичок і прив’язана до одного чоловіка – Метью Бродеріка. Свою дебютну роль акторка отримала у вісім років у телепроекті “Дівчинка із сірниками”.\nДо речі, перша увага до Джесіки Паркер з боку преси з’явилась не за професійні здобутки, а за скандальний роман з Робертом Дауні-молодшим. Тоді її називали хіба що – “подругою Роберта Дауні-молодшого”. Акторка ж не впадала у відчай, а чекала професійного злету, і він настав, коли їй випала можливість зіграла одну з головних ролей у серіалі ” у великому місті”.\nЧитайте також: Пишногруда дівчина надумала очолити політичну партію\nЦікаво, що саме за роль Кері Бредшоу Паркер отримала 5 авторитетних нагород, за що вдячна всім, хто колись придумав цей култьовий проект.\nСтрунку, стильну та вишукану Сару ДжесікуПаркер називають однією з найпривабливіших жінок, одвічною музою дизайнерів та еталоном стилю. Сама ж Сара з властивим їй почуттям гумору досі не розуміє, чому її, жінку далеку від ідеалу, називають гарною і тим паче.


Змагання з кросфіту на Кам’янській Січі відбулись за підтримки херсонського підприємця | Український Південь Змагання з кросфіту на Кам’янській Січі відбулись за підтримки херсонського підприємця – Український Південь\nУчасть у змаганні з багатоборства “Кросфіт” взяли військовослужбовці з усієї України. Були представлені команди зі Львова, Дніпра, Чернігова, Одеси, Харкова, Десни, Яворіва, Києва, Хмельницька, Кременчука, Полтави, Дрогобича, Вінниці, Херсонської та Київської областей.\nЗмагання відбулись за підтримки генерального директора НВП «5 element» Володимира Білого. Полковник, який пройшов Афганістан, вважає своїм обов’язком підтримувати історико-патріотичні заходи рідної Херсонщини.\n«Я херсонець, патріот, козацького роду. Пройшов війну і закінчив службу у званні полковника. Як можна не підтримати Херсонщину? Ось такі заходи, як змагання військовослужбовців, і треба підтримувати. Думаю, що проводитимемо їх щороку», – прокоментував “Українському півдню” Володимир Білий.\nВійськові змагались у різних вправах: важка атлетика, пауерліфтинг гімнастика, гірьовий спорт, зарядка, стронгмен та інші вправи з використанням знарядь з різних дисциплін, в тому числі штанги, гантелі, гімнастичні кільця, перекладини, скакалки, гирі, лікарські м’ячі, пліо-бокси, гребні тренажери та різноманітні мати.\n5 ELEMENT, Володимир Білий, кросфіт, новини, Херсон


Vertu випустила новий телефон - Ascent Aluminum - Новини гаджетів та автомобілів\nДодому Телефони Vertu випустила новий телефон – Ascent Aluminum\nКомпанія Vertu поповнила колекцію телефонів серії Ascent новою моделлю – Ascent Aluminum. Цей апарат виготовлений з матеріалів, які використовуються у виробництві космічних апаратів, підтримує технології 3G і GSM. В арсеналі Vertu Ascent Aluminum – 8 Гб вбудованої пам’яті, GPS, 5-мегапіксельна камера з лінзами з сапфірового скла, LED-спалах, а також акселерометр. Вартість телефону складе 5,4 тис. доларів.\nVertu Ascent Aluminum\nПопередня статтяBone Rabbit Driver: флешка у вигляді кролика\nНаступна статтяAcer анонсувала сімейство мультимедійних пристроїв Revo Family


Айті 22 жовтня 2020\t Перегляди: 18\nСоціальні мережі з розважального ресурсу перетворилися на важливий комунікативний механізм. Але реєстраційні дані часто забуваються через те, що в цілях безпеки кожен ресурс радить вводити унікальні логіни і паролі, які не використовувалися раніше. В результаті, логіни часто забуваються. Відновити доступ і згадати логін можна за допомогою наших рад.\n— пароль від аккаунта "ВКонтакте"\n— доступ до електронної пошти — доступ до номера телефону, прив'язаного до аккаунта\n1. Скористайтеся процедурою відновлення доступу. Відповідна функція буде доступна після першого некоректного введення реєстраційних даних. Процедура відновлення логіна доступна у тому випадку, якщо користувач зберіг доступ до електронної пошти або номера телефону, вказаного при реєстрації. Якщо цього зробити не вдалося, перейдіть до наступного кроку.\n2. Згадайте усі логіни, які ви використали для реєстрації на інших ресурсах. Як правило, користувачі усупереч попередженням, використовують 2-3 логіни і паролі для усіх соціальних мереж і поштових скриньок. Найчастіше вони схожі один на одного: мають один корінь, є синонімами або видозмінені за допомогою числових комбінацій. За даними статистики, найчастіше логіни придумуються миттєво на основі прізвища або імені власника аккаунта, значимого предмета або події важливої у момент реєстрації. Так, чисто теоретично забутим логіном може виявитися усі терміни, об'єкти і події, що відобразилися в певний проміжок часу. Спробуйте згадати, чим ви були захоплені у момент реєстрації, які фільми дивилися, про що говорили і чим цікавилися.\n3. Підніміть записи в телефонній книжці, ежедневнике і в електронних органайзерах, які використовувалися в період реєстрації аккаунта. Якщо у вас є звичка робити недатовані і хаотичні записи на будь-якій сторінці ежедневника, то нелишним буде вивчити усі записи, у тому числі і позначки на полях. Надалі, від такої звички краще позбавитися.\n4. Введіть в поле "Логін" номер свого телефону, у тому разі якщо ви реєстрували аккаунт в другій половині 2010 року на запрошення одного з учасників"" ВКонтакте". В цьому випадку, користувач не має права вибирати логін, роль якого грає номер телефону. Важливо пам'ятати, що при наборі використовується кодовий набір — це означає, що цифрі "8" відповідає повне написання коду країни "+7".\nЧим корисно пити сирі яйця?\n7 основних помилок, із-за яких ваші м'язи не ростуть\nСольові лампи - користь і шкода


Комсомольськ сьогодні проводжав в останню путь свого вірного сина. Новини Полтави та області.\nКомсомольськ сьогодні проводжав в останню путь свого вірного сина\nЩе один із воїнів відійшов у вічність, залишивши по собі спомин про трагічність війни, про жорстокість подій, які точаться на сході України.\nТяжке горе, непоправна втрата – такі почуття огорнули земляків. Загинув від поранень 41-річний Олександр Білоконь, який боронив країну в складі 30 Новоград-Волинської бригади Збройних Сил України. У мирні часи Олександр Вікторович працював у СПУ ВАТ «Полтавський ГЗК». Небайдужий громадянин, люблячий чоловік і батько, відповідальний працівник.\nНародне прощання із загиблим героєм відбулося у Свято-Миколаївському соборі. Провести в останню путь мужнього і сміливого захисника прийшли жителі міста, серед них представники міської влади: перший заступник міського голови Дмитро Биков, заступники міського голови Юрій Муха, Надія Угнічева, секретар Комсомольської міської ради Світлана Калашнік, працівники комбінату на чолі з головою правління ВАТ «Полтавський ГЗК» Віктором Лотоусом, колеги та друзі.\nПоховали героя з почестями на міському кладовищі. Муніципальний духовий оркестр виконав Гімн України, військовослужбовці вшанували пам’ять побратима прощальним військовим салютом. Люди у великій жалобі не приховували сліз.\nПам’ять про мужність, честь, звитягу, людські якості Олександра Вікторовича назавжди залишиться в серцях рідних та близьких, бойових побратимів – усіх земляків, хто знав, поважав та любив Олександра – справжнього патріота та Героя рідної країни! Він поповнив список Небесного війська України. Царства Небесного тобі, Герою! Нехай земля буде пухом. Схиляємо голови в знак вічної пам’яті про загиблого воїна і приносимо глибокі співчуття родині, усім тим, хто пліч-о-пліч з ним відстоював і боронив рідну країну.\nВічна і світла пам’ять усім героям неоголошеної війни!


Переможний травень Василя ХОПЕРСЬКОГО\nТисячі фронтових і мирних доріг вплелися стрічкою в долю цієї людини. Сьогодні Василь Сергійович ХОПЕРСЬКИЙ — учасник бойових дій, знана і шанована людина. А скільки довелося пережити. У воєнне лихоліття доводилося йому відстоювати волю рідної землі, а в післявоєнний час брати активну участь у відбудові рідного краю.\nУ переддень Перемоги до нього знову повернулися спогади про те, як проходила юність, як в серце врізалося страшне слово «війна», як до останнього стояв на полі бою за Вітчизну... Народилися діти, онуки та правнуки... І вже цвіте на його подвір'ї 98-ма весна...\nТак і хочеться сьогодні віддати шану кожній бойовій нагороді, яка виблискує на грудях Василя Сергійовича. Яскраве свідчення тому — дві медалі «За боевые заслуги», орден «Красной Звезды», «Отечественной войны» II ступеня, «Богдана Хмельницкого» III ступеня, медаль «За безупречную службу в Вооруженных Силах СССР» I ступеня, «За победу над Германией в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.» та багато інших. Нелегко було йому в ті вогненні літа, нелегко живеться і сьогодні. Даються взнаки опалена війною молодість, сирі окопи і бліндажі, голод і холод, хвороби і рани.\nАле сьогодні ветеран Хоперський усміхнений та щасливий, бо свято 9 Травня – це щирий йому дарунок. Під час нашої зустрічі Василь Сергійович захотів поговорити не лише про війну, а й про родину, про воєнного побратима. Так, для ветерана війни ці спогади найвагоміші в житті.\nНародився Василь Хоперський 6 травня 1919 р. в Росії, в станиці Кам’янській, хутір Хоботок, Ростовської області. Для хлопчика з малих літ у думках і вчинках найбільшим авторитетом був батько Сергій Логвинович – великий трудівник, прихильник козацьких традицій свободи, честі та справедливості. Всі ці якості ввібрав в себе змалку і Василь. Згодом в таких же традиціях виховував і власних дітей. Родина була дружньою. Він старанно вчився основам життя, справно виконував домашні обов’язки: по догляду за гусьми на хуторі, пас корову, любив трудитися в полі з братами, словом, не гребував ніякою роботою. Та найбільше задоволення, і не лише для дітлахів, дарувала річка Донець. До речі, у тих краях на Донці проводились зйомки відомого всім фільму «Тихий Дон». Полюбляв риболовлю, хоч займався цим дуже рідко. Та пригадав такий випадок.\n— Я на скельному березі Донця за хутором під час риболовлі на бубирів намагався вивільнити застряглий в очереті гачок вудки і ледь не втопився під камінням, яке на мене посипалося.\nДоля оберігала Василя Сергійовича. За життя різних трагічних випадків траплялося немало. У голодних 1921—1922 рр. маленький Василь переніс черевний тиф. Дитяча пам'ять міцно зберегла обриси ліжка в кімнаті, у кутку якої батьки разом із сестрою сиділи з палаючими свічками.\n— Я лежав, час від часу втрачаючи свідомість, — каже Василь Сергійович. — Через певний час пізно ввечері вся родина за столом і я на руках у мами. На столі — чугунок з картоплею в мундирах, квашена капуста та помідори. Раптом, прийшовши до тями, я потягнувся за великим червоним помідором, що тримала мама. І після слів татуся «пусть ест, все равно умрет» жадібно висмоктав сік двох томатів і за столом заснув. Проспав півтори доби. Але вижив. Дивуюся, що дожив до цього дня і все життя неймовірно любив квашені червоні помідори.\nТа найважчим і найтрагічнішим для родини Василь Хоперський вважає голодний 1933 р. Суп він з’їдав у школі, а хліб приносив додому. Серед убогого харчування головним було варево з картопляного лушпиння та напівгнила капуста.\nЗа час нашого спілкування Василь Сергійович Хоперський не раз висловлював глибоку вдячність долі за те, що вона подарувала йому зустріч з Миколою Павловичем Зінов’євим під час Другої світової, яка згодом переросла в братерську дружбу та підтримувала їхні душевні сили і у мирні роки життя. На жаль, його вже немає на цьому світі, але пам'ять і теплі почуття залишилися назавжди.\nЗа мирну працю Василь Хоперський нагороджений Укрзалізницею знаком «Почесному залізничнику» на 86-му році життя до 60-річчя Перемоги. Має загальний трудовий стаж майже 63 роки, з яких понад половину трудився на Південно-Західній залізниці: у дорожньому будівельно-монтажному тресті, службі колії, займаючи різні керівні посади. Після звільнення за віком він не припинив трудову діяльність і ще понад чотири роки працював за трудовою угодою в Бахмацькій колійній машинній станції № 285 та Київському рейкозварювальному поїзді. Можливо, хтось його не зрозуміє, але я переконана, що сьогодні знайдеться небагато людей, що так віддано служили улюбленій справі, як Василь Сергійович, — до 85 років.\nМене дуже вразив його погляд: мудрий, сповнений життєствердної перемоги, віри та надії. І ще — щира, добра душа, відкрите серце, незгасний оптимізм. Вам долею велено жити, шановний Василю Сергійовичу! Живіть і радуйте своїм поглядом і мудрим словом дітей, онуків, правнуків і все молоде покоління. Бо у вашому серці — неоціненне багатство цілих поколінь, ім'я якому — пам'ять і переможний травень!


Система охорони здоров’я Туреччини\nВ Османській імперії закони про медичне забезпечення стосувалися виключно невідкладної допомоги під час війни. Ці обов’язки покладалися на Управління охорони здоров’я у складі Міністерства внутрішніх справ. Міністерство охорони здоров’я було створено в травні 1920 р., а законодавчі акти з організації медичного обслуговування прийнято в перші роки існування Республіки. Першим міністром охорони здоров’я Республіки став доктор Рефік Сейду, який багато зробив для створення самої системи. У цей період її головними завданнями були профілактика і викоренення поширених інфекційних захворювань. Рефік Сейду створив передумови для навчання медичних працівників, ввівши безкоштовне проживання та стипендії. В результаті кількість лікарів збільшилася з 554 в 1923 р. до 1182 в 1930 р. і 2387 в 1940 р. (чисельність населення країни тоді становила близько 13 мільйонів осіб). У той час більшість середніх медпрацівників і лікарів становили чоловіки; в перші роки існування Республіки традиційна мораль не схвалювала навчання дівчат. Головна увага приділялася профілактичній роботі, і фахівці в цій ділянці мали пільги, яких не було в тих, хто працював у стаціонарах. Приватна практика була заборонена, і всі лікарі працювали на Міністерство охорони здоров’я, причому їх заробітна платня була досить висока. Рефік Сейду вважав, що за лікувальну роботу повинні відповідати муніципалітети, а управління охороною здоров’я слід було покласти на уряд країни. У цей же період були побудовані перші широкопрофільні лікарні, створені установи, метою яких була боротьба з такими поширеними захворюваннями, як малярія, туберкульоз і сифіліс. Міністерство охорони здоров’я мало вертикальну структуру і приділяло основну увагу лікуванню конкретних і чітко визначених хвороб.\nДруга світова війна торкнулася всіх сфер життя країни. Хоча Туреччина не брала в ній участь, стан здоров’я населення помітно погіршився, виникли епідемії малярії, тифу і віспи. У 1945 р. був прийнятий Надзвичайний закон про профілактику малярії, а в 1949 р. було вирішено, що Асоціація профілактики туберкульозу поведе боротьбу із захворюванням у містах, тоді як Міністерство охорони здоров’я займеться цим на селі. Міністерство охорони здоров’я не впоралося із завданням, і в 1960 р. було створено Управління з профілактики туберкульозу. Сьогодні боротьбу з туберкульозом ведуть п’ять регіональних протитуберкульозних комісій. Крім того, в кожній провінції діють протитуберкульозні групи, які координують роботу 260 спеціалізованих диспансерів. У 1945 р. була створена Організація медичного страхування (SSK), до завдань якої спочатку входило соціальне страхування робітників. У 1952 р. були засновані центри охорони матері і дитини. Після Другої світової війни отримала визнання ідея нерозривності профілактичної та лікувальної роботи. Цей комплексний підхід до медичного обслуговування завоював визнання і змінив уявлення про надання медичної допомоги. Була створена мережа медичних центрів, які повинні були займатися одночасно профілактикою і лікуванням. Кожен центр обслуговував приблизно 20 тис. осіб, до його штату входили 2 лікарі й 11 інших медичних працівників. У той період у відання Міністерства охорони здоров’я перейшло все медичне обслуговування, включаючи муніципальні лікарні, куди були переведені й фахівці з профілактики. Саме тоді склалися передумови нинішньої ситуації, коли профілактиці взагалі перестали приділяти увагу. Така концентрація зусиль на лікувальній роботі не тільки не дозволила вирішити проблем охорони здоров’я, а й посилила брак фахівців з первинної медичної допомоги. Через брак середнього медичного персоналу лікувальні установи працювали погано.\nУ період 1988–1993 рр. Міністерство охорони здоров’я активно проводило загальнодержавну політику планового реформування галузі (Перший проект з охорони здоров’я). Як саме Міністерство, так і Державна планова організація провели велике дослідження з визначення поточних потреб, ставлячи обґрунтовані й досяжні цілі. Одночасно Міністерство охорони здоров’я намагалося проводити нову політику в галузі, однак програма реформ була перервана через зміну уряду в 1993 р., а новий раунд політичної боротьби виключив реформи охорони здоров’я із числа першочергових завдань. Між 1993 і 1997 рр. в Туреччині змінилося шість міністрів охорони здоров’я. Реформу охорони здоров’я всебічно обговорено на Першому національному конгресі з охорони здоров’я в 1992 р. У наступні роки була активізована діяльність, спрямована на впровадження в життя рішень конгресу. У 1994 р. укладено угоду зі Світовим банком про кредитування Другого проекту з охорони здоров’я. На початку 1995 р. проекти законів про фінансування охорони здоров’я, систему індивідуального медико-соціального страхування, об’єднання базових служб охорони здоров’я з лікувальними, первинну медичну допомогу та сімейну медицину були передані в Велике народне зібрання. Після затвердження закон про первинне медичне обслуговування та сімейну медицину став поступово, після пробних впроваджень в окремих районах, поширюватися на всю країну.\nПідготовлена в 1996 р. Міністерством охорони здоров’я програма реформ була включена в сьомий п’ятирічний план на 1996–2000 рр. Дослідження, проведені в рамках програми, дозволили сформулювати такі основні завдання:\nякнайшвидше розпочати запровадження загального медичного страхування, щоб, відповідно до принципу соціальної справедливості, забезпечити загальнодоступність медичної допомоги;\nвідокремити медичне обслуговування від фінансування, матеріально підтримувати тих, хто потребує медичної допомоги, а не тих, хто її надає;\nнадати лікарням більшої самостійності, щоб вони могли налагодити якісне та економічно ефективне медичне обслуговування, звільнити їх від диктату з центру, тим самим сприяючи розвитку конкуренції між різними державними медичними установами;\nперейти на систему сімейної медицини при наданні первинної медичної допомоги, розвивати профілактичний і лікувальний напрями;\nзмінити Міністерство охорони здоров’я таким чином, щоб воно могло визначати загальнонаціональну політику охорони здоров’я, встановлювати високі стандарти медичного обслуговування і стежити за їх дотриманням, приділяти достатню увагу профілактиці.\nПлан залучення в систему охорони здоров’я приватних коштів дав добрі результати, особливо в другій половині 1980-х рр., в основному завдяки щедрим державним субсидіям. Політика заохочення вкладень у приватні лікувальні заклади (особливо субсидії на покупку імпортного обладнання) привела в останні 15 років до появи безлічі приватних установ. І все ж таки реформи охорони здоров’я так і не змогли вирішити таких застарілих проблем, як недовіра до державної медицини, відсутність у значної частини населення будь-якої страховки, зосередження третини лікарняних ліжок і майже половини лікарів у трьох найбільших містах і нерівномірний розподіл решти медичних кадрів. Нерідко формулювання завдань охорони здоров’я просто переходили з одного п’ятирічного плану в інший, супроводжуючись одними і тими ж критичними зауваженнями на адресу існуючої системи. Багато з цих планів навряд чи були чимось більшим, ніж заяви про добрі наміри.\n2. СТРУКТУРА І УПРАВЛІННЯ\n2.1. Структура охорони здоров’я\nСистема охорони здоров’я Туреччини має складну структуру, яка поєднує елементи централізації і фрагментації. Вона сформувалася в результаті стихійного розвитку, без єдиного продуманого плану. Керуючі та виконавчі органи дуже різноманітні за формою, організацією, завданнями та дієвістю своєї роботи. Медичні послуги надають державні, напівдержавні та благодійні організації, відносини між якими погано впорядковані і слабо регулюються. Охорона здоров’я отримує кошти від уряду (через Міністерство фінансів), установ соціального страхування (Організація медико-соціального страхування), Агентства медико-соціального страхування торговців, ремісників і осіб, які працюють не за наймом, Пенсійного фонду державних службовців, а також із платежів населення.\n2.2. Планування, регулювання і управління\nПолітику охорони здоров’я в Туреччині визначає низка установ з різноманітними функціями. Відповідальність за планування, координацію, фінансування і розвиток закладів охорони здоров’я з метою забезпечення рівного доступу до якісної та дієвої медичної допомоги розподілена між Міністерством охорони здоров’я, військовими, парламентськими комісіями та іншими органами. Велике народне зібрання, вищий законодавчий орган країни, регулює державний сектор охорони здоров’я та інші аспекти політики уряду. Воно затверджує плани п’ятирічного розвитку, які розробляє Державна планова організація, що підпорядковується безпосередньо канцелярії прем’єр-міністра.\nДержавна планова організація виконує дві основні функції: займається стратегічним плануванням, тобто розробляє плани п’ятирічного розвитку, а також відповідає за планування та розміщення капітальних вкладень, у тому числі в галузі охорони здоров’я. На жаль, ці дві функції погано узгоджуються між собою. Частково це зумовлено недоліками самого стратегічного планування: його завдання формулюються недостатньо докладно і повно і тому не можуть служити основою для планування капіталовкладень. Процедура планування капіталовкладень регламентована ліпше, тому вплив Державної планової організації в цій сфері сильніший: організація має право вето на капітальні вкладення для державних установ охорони здоров’я, тоді як функції з реалізації стратегічних планів зведені лише до спостереження. У таких обставинах існує небезпека, що планування інвестицій відбуватиметься без урахування змін політичних цілей. Хоча Міністерство охорони здоров’я має деякий вплив на політику охорони здоров’я та планування медичного обслуговування, його головне завдання — керувати медичним обслуговуванням у підвідомчих установах (лікарнях та інших медичних установах).\nПісля того як бюджет затверджений, Міністерство охорони здоров’я виділяє кошти на поточні витрати і капітальні вкладення. Розподілом бюджетних коштів керує один з підрозділів міністерства — Відділ досліджень, планування та координації. Він стежить за реалізацією головними управліннями та відділами Міністерства заходів, накреслених у щорічних програмах п’ятирічних планів.\nХоч університетські клініки перебувають у віданні Ради з вищої освіти, остання не визначає політику охорони здоров’я при її плануванні Державною плановою організацією та Міністерством охорони здоров’я. Кожна університетська клініка є самостійною установою і не підпадає під юрисдикцію якогось центрального плануючого органу. У стратегічному плануванні, постановці та коригуванні стратегічних і найближчих завдань окремі клініки участі не беруть.\n2.3. Держава і охорона здоров’я\nМіністерство охорони здоров’я забезпечує більшу частину первинної та спеціалізованої медичної допомоги та всю профілактичну роботу, відповідаючи за політику в галузі охорони здоров’я на центральному рівні. У провінціях медичним обслуговуванням у рамках державної системи керують управління охорони здоров’я, підпорядковані губернаторам.\n2.3.1. Міністерство охорони здоров’я\nМіністерство охорони здоров’я керує роботою системи охорони здоров’я в цілому, включаючи первинну і спеціалізовану медичну допомогу. Воно відповідає за:\nзагальне планування і розробку програм медичного обслуговування;\nзатвердження капітальних вкладень (хоча ця функція законодавчо закріплена за Міністерством охорони здоров’я, загальне планування здійснює Державна планова організація);\nрозробку програм боротьби з інфекційними та неінфекційними захворюваннями;\nреалізацію деяких програм охорони довкілля;\nпідтримку програм з охорони здоров’я матері і дитини, планування сім’ї;\nрегулювання виробництва і розподілу лікарських препаратів;\nвиробництво і ввезення вакцин, сироваток і препаратів крові;\nсанітарний контроль осіб, що в’їжджають у країну;\nбудівництво та експлуатацію медичних установ.\nНа чолі всієї системи стоїть міністр охорони здоров’я. Безпосередньо йому підпорядковуються рада інспекторів і група радників. Рада інспекторів забезпечує законодавчі процедури, стежить за діяльністю персоналу міністерства і забезпечує відповідність лікарень вимогам, передбаченим законодавством та Міністерством.\nВища рада охорони здоров’я збирається за ініціативою міністра приблизно двічі на рік, щоб обговорити стан здоров’я населення та найважливіші проблеми охорони здоров’я країни. Вона складається з призначених (після схвалення президентом) фахівців з Міністерства охорони здоров’я і Міністерства праці і соціального забезпечення. Рада також приймає остаточне рішення у справах, пов’язаних з професійною некомпетентністю лікарів.\nМіністр має у підпорядкуванні помічника і п’ять його заступників. Заступники помічника не мають окремих обов’язків. Помічнику міністра підпорядковані відділ досліджень, планування та координації, Юридична консультація та Консультація зі зв’язків з громадськістю. Йому ж підкоряються Головне медичне управління морських і сухопутних кордонів, а також Центр гігієни. Хоча ці установи належать до Міністерства охорони здоров’я, бюджет у них окремий. Центр гігієни служить головною установою для санітарно-епідеміологічних станцій у провінціях.\nНаступний рівень в організаційній структурі Міністерства охорони здоров’я — головні управління та відділи, що відповідають за медичне обслуговування. Головне управління первинної медичної допомоги здійснює функції стратегічного й оперативного управління медичними центрами, медичними пунктами і меншою мірою — деякими службами охорони навколишнього середовища. Воно також відповідає за боротьбу з інфекційними захворюваннями (наприклад, здійснює імунізацію). Головне управління з лікувальної роботи завідує лікарнями, що належать до Міністерства охорони здоров’я, розробляє програми боротьби з неінфекційними захворюваннями. Головне управління охорони материнства і дитинства та планування сім’ї реалізує через медичні центри програми, пов’язані зі здоров’ям матері й дитини, з плануванням сім’ї і деякими дитячими хворобами. Головне управління санітарної освіти керує училищами для медсестер, акушерок, санітарних лікарів та іншого персоналу. Однак після передачі професійних училищ у підпорядкування Ради з вищої освіти на початку 1990-х рр. завдання цього управління не зовсім ясні. Головне аптечно-фармацевтичне управління відповідає за обіг лікарських засобів, включаючи ліцензування, реєстрацію та встановлення цін. Існують, крім того, три відділи, відповідальні за боротьбу з туберкульозом, малярією та із злоякісними новотворами. Нарешті, допоміжні функції всередині Міністерства покладені на відділ кадрів, адміністративно-фінансовий відділ та секретаря з цивільної оборони.\nПровінційні управління охорони здоров’я керують медичними установами Міністерства охорони здоров’я на периферійному рівні. У кожній з вісімдесяти провінцій є управління охорони здоров’я на чолі з начальником, який підпорядковується губернатору провінції. Губернатори підпорядковані центральному уряду, їх призначають спільно президент, прем’єр-міністр, міністр закордонних справ і формально міністр охорони здоров’я. Міністерство охорони здоров’я за згодою губернатора призначає працівників провінційних управлінь охорони здоров’я. В обов’язки управлінь входить в основному керівництво персоналом і медичною нерухомістю. Крім того, управління приймають технічні рішення, що стосуються медичного обслуговування, зокрема обсягу та охоплення медичної допомоги. На рівні провінцій медичним обслуговуванням та суміжними завданнями займаються такі підрозділи:\nмедичні пункти, в основному на селі;\nцентри планування сім’ї та охорони здоров’я матері й дитини;\nсанітарно-гігієнічні станції (в деяких провінціях).\nВ організації Міністерства охорони здоров’я є ряд недоліків як на центральному, так і на провінційному рівні. Розподіл обов’язків з медичного обслуговування на рівні головних управлінь у рамках Міністерства цілком виправданий. Разом з тим обов’язки різних головних управлінь часто дублюються, що ускладнює координацію роботи Міністерства та є суттєвим недоліком системи в цілому.\nМіністерство охорони здоров’я покликане забезпечувати дієву медичну допомогу в усій країні, з рівномірним розподілом по територіях і сферах медичних послуг. Існуючий рівень координації діяльності між управліннями явно недостатній для належного розподілу ресурсів за напрямами медичного обслуговування.\nВідсутність чіткого розподілу обов’язків і відповідальності між управліннями не дозволяє оцінити роботу кожного з них. Взаємодія між Міністерством охорони здоров’я і провінційними управліннями охорони здоров’я налагоджена незадовільно, тому розпорядження часто виконуються неточно і з запізненням. Це значною мірою зумовлено недоліками організації на центральному рівні, які призводять до того, що розпорядження в провінції надходять відразу від кількох управлінь та відділів.\nВзаємодія з провінційними управліннями повинна здійснюватися через канцелярію губернатора, що також призводить до затримок. Тому головні управління часто зв’язуються безпосередньо з керівниками в провінційних управліннях. У таких обставинах можливі непорозуміння, особливо якщо з провінційним управлінням охорони здоров’я намагається зв’язатися відразу кілька головних управлінь.\nВзаємодія окремих медичних пунктів через провінційні управління охорони здоров’я з Міністерством також відбувається із затримкою, що особливо негативно позначається на їх роботі в екстрених випадках, особливо якщо з головним управлінням зв’язуються відразу кілька управлінь охорони здоров’я. Проблема посилюється тим, що начальники провінційних управлінь охорони здоров’я погоджують з вищими інстанціями навіть найпростіші розпорядження. Існує два можливих пояснення цього. З одного боку, керівники провінційних управлінь не завжди мають достатню підготовку та професійні навички для виконання своїх обов’язків і прийняття рішень. З іншого боку, централізована система прийняття рішень не дозволяє начальникам місцевих управлінь охорони здоров’я проявляти ініціативу. Таким чином, їм простіше і безпечніше перекласти відповідальність на вище керівництво, щоб уникнути можливих помилок і не позбутися своєї посади. Недавнє опитування начальників провінційних управлінь охорони здоров’я в 23 містах, охоплених Другим проектом з охорони здоров’я, і в містах, які постраждали від недавніх землетрусів, засвідчило, що вони працюють на цій посаді в середньому близько 2 років.\n2.3.2. Міністерство оборони\nМіністерство оборони має власну систему охорони здоров’я: 42 госпіталі займаються виключно обслуговуванням військових і осіб, які перебувають на їх утриманні. Один з цих госпіталів є навчальною базою для студентів і аспірантів, ще в одному діє аспірантура тільки для військових лікарів.\n2.3.3. Рада з вищої освіти\nРада з вищої освіти керує медичними вузами. Протягом 1980–1990-х рр. кількість медичних учбових закладів зросла, і нині в країні налічується 50 медичних вузів. При кожному вищому навчальному медичному закладі є власна клініка, куди скеровують осіб, що потребують спеціалізованої стаціонарної допомоги, хоча клініка надає також первинну медичну та стаціонарну допомогу. На чолі клініки стоїть головний лікар (тобто лікар обіймає адміністративну посаду), який підпорядковується декану медичного факультету.\n2.3.4. Міністерство праці і соціального забезпечення\nМіністерство праці і соціального забезпечення керує Організацією медико-соціального страхування, яка є другим за значущістю постачальником медичних послуг у Туреччині.\n2.3.5. Інші міністерства та відомства\nОскільки лікувальні установи системи Міністерства охорони здоров’я не завжди справляються зі своїми завданнями, свої лікарні та поліклініки створюють інші державні відомства, зокрема Міністерство освіти, Міністерство внутрішніх справ, поштова і залізнична служба.\n2.3.6. Установи медико-соціального страхування\nУ Туреччині діють три основні організації медико-соціального страхування:\nОрганізація медико-соціального страхування, що страхує найманих працівників приватного сектору і робітників державних підприємств.\nАгентство медико-соціального страхування торговців, ремісників та осіб, які працюють не за наймом.\nПенсійний фонд державних службовців.\nОрганізація медико-соціального страхування була створена в 1945 р. Як пенсійний фонд для працівників приватного сектору вона перебувала у віданні Міністерства праці, а послуги надавалися тільки працівникам, які сплачували страхові внески, та їх утриманцям (Міністерство охорони здоров’я тоді не могло надати ці послуги). Хоча реформи 1960-х рр. дозволили суттєво поліпшити медичне обслуговування в рамках Міністерства охорони здоров’я, все-таки попит помітно перевищував пропозицію. Організації медико-соціального страхування довелося створити власні медичні установи тільки для своїх членів, що забезпечило їй важливу роль у медичному обслуговуванні населення. Сьогодні Організація страхує працівників приватного сектору і робітників, зайнятих у державному секторі.\nАгентство стало займатися медичним страхуванням з кінця 1980-х рр. (до того воно працювало тільки як пенсійний фонд). Страховка покриває витрати на всі діагностичні і лікувальні заходи в амбулаторних умовах і в стаціонарі. На відміну від Організації медико-соціального страхування, Агентство не має власної лікувально-діагностичної бази та укладає договори з іншими державними організаціями, включаючи Організацію медико-соціального страхування.\nПенсійний фонд державних службовців є основним фондом для державних службовців, а також надає інші послуги, в тому числі з медичного страхування.\n2.3.7. Приватні постачальники медичних послуг\nДо кінця 1980-х рр. існувало всього кілька приватних стаціонарів, в основному в Стамбулі, заснованих представниками етнічних меншин (наприклад, греками та вірменами) та іноземцями (американцями, французами, італійцями, болгарами та німцями). Приватні стаціонари були не більшими, ніж на 50 ліжок; серед них переважали пологові будинки та клінічні бази для лікарів, практикуючих приватно.\nУ період лібералізації економіки наприкінці 1980-х рр. уряд створив передумови для капіталовкладень у приватні стаціонари. Кілька лікарень з’явилося на початку 1990-х рр., а до кінця десятиліття на території країни, переважно у великих містах, були відкриті понад 100 нових приватних стаціонарів. На відміну від першого покоління приватних лікарень, заснованих до епохи лібералізації економіки, багато нових клінік пропонують великий комплекс діагностичних і амбулаторних послуг, а також розкішні палати, покликані привернути пацієнтів, готових оплачувати медичні послуги з власної кишені.\nЗа даними Міністерства охорони здоров’я, кількість приватних клінік у Туреччині збільшилася з 83 в 1981 р. до 257 в 2001 р. і продовжує збільшуватися. Приватні медичні заклади швидко реагують на попит, і державні установи укладають з ними договори на надання тих чи інших послуг. Так, Організація медико-соціального страхування має з приватними лікарнями договори на проведення кардіохірургічних втручань і планує укласти договори на інші послуги, зокрема на операції з приводу катаракти.\nБільшість приватних стаціонарів розміщена у великих містах, таких як Стамбул, Ізмір і Анкара. У менш розвинених районах країни такі стаціонари надають низькокваліфіковану дешеву медичну допомогу. Деякі з них не відповідають мінімальним вимогам Міністерства охорони здоров’я, жертвуючи якістю заради зниження цін. Це свідчить про те, що Міністерство не справляється із завданням регулювання діяльності приватних клінік. В останні десять років з’явилися приватні медичні вузи. Частина з них має власну клінічну базу, частина укладає договори на використання як навчальної бази приватних стаціонарів. Якість навчання в цих вузах і сама їх виправданість викликає великі сумніви.\nБільшість лікарів, які працюють у державній охороні здоров’я, у вільний час займаються приватною практикою. Таке становище склалося вже давно: зарплата в державному секторі низька, а хворі вважають, що за плату вони отримають якісніше обслуговування. Пацієнти приватно практикуючих лікарів оплачують їх послуги з власної кишені, незважаючи на членство в тій чи іншій організації медико-соціального страхування. Застрахованим у приватній компанії ці витрати можуть бути частково відшкодовані.\nУ 1990-х рр. одночасно з розвитком мережі приватних стаціонарів з’явилися приватні поліклініки та діагностичні центри. Їх організовували головним чином групи приватно практикуючих лікарів, охочих збільшити доходи за рахунок проведення діагностичних досліджень. Наявність таких поліклінік і діагностичних центрів зручна для пацієнтів, які отримують ряд послуг в одній установі.\nВласні лабораторії та діагностичні центри відкривають також мікробіологи, біохіміки, фахівці з променевої діагностики і морфологи. Лібералізація економіки в 1990-х рр., знявши імпортні обмеження, створила умови для фінансування та придбання обладнання. За відсутності нормування і планування в країну хлинув потік новітньої апаратури.\nУ Туреччині лікарі не видають лікарських засобів, і амбулаторні хворі можуть купити їх тільки в приватних аптеках (у стаціонарах є свої аптеки). Медичні центри також займаються лікарським постачанням за спеціальними програмами і в окремих галузях. Установи медико-соціального страхування оплачують ліки, придбані застрахованими особами в приватних аптеках.\nКрім того, приватною практикою дозволено займатися тільки фахівцям з акупунктури. Є невелика кількість приватно практикуючих стоматологів і хіропрактиків, що не мають медичної освіти, а також фахівців із народної медицини, в основному це вихідці з колишніх республік Радянського Союзу і країн Східної Азії. Точна кількість таких спеціалістів невідома.\n3. ФІНАНСУВАННЯ І ВИТРАТИ\nМеханізми фінансування охорони здоров’я в Туреччині ніколи не були чітко визначені. Спроба в 1961 р. створити цілісну державну охорону здоров’я передбачала фінансування насамперед за рахунок податків (плюс прямі платежі населення). Однак розвиток Організації медико-соціального страхування та Пенсійного фонду державних службовців, створення Агентства медико-соціального страхування торговців, ремісників і осіб, які працюють не за наймом, привело в дію систему соціально-медичного страхування. З 1963 р. взято курс на загальне страхування, це завдання ставиться в кожному п’ятирічному плані розвитку країни. На сьогодні в Туреччині є три основних джерела фінансування охорони здоров’я:\nЗагальний урядовий бюджет, який формується з податкових зборів і витрачається переважно на Міністерство охорони здоров’я, Міністерство оборони, університетські клініки, інші державні служби та оплату медичного обслуговування працюючих державних службовців.\nСтрахові внески від членів Організації медико-соціального страхування, Пенсійного фонду державних службовців та Агентства медико-соціального страхування торговців, ремісників та осіб, які працюють не за наймом.\nПлатежі населення у формі оплати праці приватно практикуючих лікарів та установ, страхових внесків при добровільному медичному страхуванні та часткової оплати медичних послуг. Фінансування охорони здоров’я Туреччини ускладнене через велику кількість установ, зайнятих медичним обслуговуванням і фінансуванням останнього, та досить заплутані відносини між ними.\nКошти до бюджету надходять з податкових відрахувань. Бюджет готується Кабінетом міністрів, Державною плановою організацією, Вищою радою з планування. Потім Велике народне зібрання обговорює і коригує бюджет, а Міністерство фінансів приймає його до виконання. Це основне джерело фінансування медичних послуг, які надають Міністерство охорони здоров’я, Міністерство оборони, університетські клініки та інші державні установи. Медичне забезпечення працюючих державних службовців та членів їх сімей також оплачується із загального урядового бюджету. Міністерство охорони здоров’я, найбільший постачальник медичних послуг у Туреччині, отримує фінансування в основному за рахунок податкових надходжень через загальний державний бюджет. З 1988 р. у Міністерства охорони здоров’я з’явився додаткове джерело коштів — акцизи на пальне, цигарки, алкоголь і нові автомобілі. Третє джерело доходу для Міністерства охорони здоров’я — поновлювані фонди, куди роблять відрахування страхувальники і населення. Це джерело поступово набуває все більшого значення.\nВідрахування із загального урядового бюджету становлять близько 70% доходу Міністерства охорони здоров’я. Частка Міністерства в загальному бюджеті знижується. Хоча після економічного підйому 1996 р. вона підвищилася, але після 1998 р. знову впала до 3%. Відтоді ситуація ще більше погіршилася. Міністерство охорони здоров’я витрачає більшу частину коштів на лікувальну роботу.\nУ 1992 р. була створена система “зелених карт”: уряд виділяє кошти на тих, хто має дохід менше мінімального, встановленого законом. У 1997 р. їх видано майже мільйон. Власники зелених карт безкоштовно отримують амбулаторну та стаціонарну медичну допомогу в закладах Міністерства охорони здоров’я і при скеруванні в університетські клініки. Ця система покриває витрати на придбання лікарських препаратів тільки для стаціонарного лікування. З 1994 р. витрати перевищують державні асигнування, що призводить до щорічного дефіциту бюджету.\nЗа даними офіційної статистики, витрати на охорону здоров’я в цілому перевищили 3% ВВП. Частка ВВП, витрачена на охорону здоров’я, неухильно знижувалася з 1992 (3,76%) до 1995 р. (3,32%). На тлі економічного підйому в 1996 р. ця частка збільшилася до 3,72%, а потім до 4,12% в 1997 р. і 4,82% в 1998 р. Ці дані скоріш за все не враховують прямих платежів населення.\nВелика частина засобів Міністерства охорони здоров’я (64% в 1998 р.) витрачається на стаціонарне лікування. Друга найважливіша стаття витрат — амбулаторна допомога (20%), значну частину якої надають у лікарнях, а третя стаття витрат — навчання і управління (13%). У 1998 р. витрати на лікарські препарати становили 4%. Хоча профілактична медицина існує тільки в рамках Міністерства охорони здоров’я, частка бюджету на цей напрям помітно знизилася з 7% до 3% між 1992 і 1998 роками. Відтоді ситуація радикально не змінилася.\n4.1. Первинне медичне обслуговування\nНа рівні провінцій первинне медичне обслуговування в рамках Міністерства охорони здоров’я здійснюють такі підрозділи:\nцентри планування сім’ї та охорони здоров’я матері і дитини;\nМедичні центри обслуговують від 10 000 до 40 000 населення. У кожному з них працює команда, що складається з лікаря, медсестри, акушерки, лаборанта та адміністратора. Основні функції медичних центрів:\nпрофілактика і лікування інфекційних захворювань;\nнадання основних послуг з лікування, імунізації, охорони здоров’я матері і дитини, планування сім’ї, санітарної освіти та охорони навколишнього середовища;\nзбір статистичних медичних даних.\nМедичні пункти підпорядковані медичним центрам; у кожному з них працює акушерка. Пункти зазвичай розміщені в сільській місцевості та обслуговують у середньому від 2000 до 2500 осіб. Медичні центри і медичні пункти — єдині установи, в обов’язки яких входить профілактика та санітарна освіта. Фахівці інших установ займаються виключно первинною діагностикою та лікуванням. Медичні центри і медичні пункти займаються розподілом життєво необхідних лікарських засобів. До 2003 р. їх поширювали безкоштовно, тепер за них стягується плата.\nЦентри планування сім’ї та охорони здоров’я матері і дитини. У Туреччині налічується приблизно 280 таких центрів. Вони займаються імунізацією, боротьбою з кишковими і респіраторними інфекціями, пропагандою природного вигодовування, здорового і збалансованого харчування, плануванням сім’ї.\nПротитуберкульозні диспансери. У кожній провінції діють групи щодо боротьби з туберкульозом, у розпорядженні яких близько 260 протитуберкульозних диспансерів.\nПервинне медичне обслуговування в Туреччині має міцну законодавчу основу. Закон про націоналізацію медичного обслуговування, прийнятий Великим народним зібранням у 1961 р., ввів поняття комплексного первинного медичного обслуговування, здійснюваного медичними центрами та медичними пунктами. Відповідно до цього закону кожен медичний центр повинен бути укомплектований лікарями загальної практики, медсестрами, акушерками і санітарними лікарями й обслуговувати від 5000 до 10 000 осіб.\nНаціоналізація охорони здоров’я вимагала створення мережі медичних установ на всій території країни. У селах за останні 40 років така мережа була створена. Водночас темпи урбанізації виявилися несподівано високими, тому в містах медичних установ, як і раніше, все ще бракує.\nНаціоналізація охорони здоров’я передбачала створення певної системи фінансування (податки в поєднанні з внесками населення, залежними від доходу). Через економічні і політичні причини ця система так і не була створена. Не вдалося підготувати і необхідні медичні кадри. Навчання лікарів було орієнтоване на вузьку спеціалізацію, а не на загальну практику, дуже бракувало медсестер і акушерок, якість їх підготовки була недостатньою. З усіх цих причин завдання створення мережі медичних центрів і медичних пунктів по всій країні і забезпечення загальнодоступної первинної медичної допомоги так і не було вирішене.\nБрак медичних центрів і медичних пунктів призвів до появи інших установ. Так, у місті первинне медичне обслуговування здійснюється через амбулаторні відділення державних лікарень. Застраховані в Організації медико-соціального страхування використовують в тих же цілях поліклініки при лікарнях та диспансери, що перебувають у її віданні. За останні два десятиліття зросла кількість університетських клінік, де також проводиться первинне медичне обслуговування. Первинним медичним обслуговуванням міського і сільського населення часто займаються приватні лікарі (сільське населення частіше звертається до медичних центрів). Уподобання населення залежать від доходу, освіти та місця проживання. Більш забезпечені люди з університетською освітою, а також жителі західних районів Туреччини схильні звертатися до приватних лікарів. Так, брак у Стамбулі медичних центрів змушує населення звертатися за первинною допомогою в приватні поліклініки. За підрахунками, кількість приватних поліклінік у Стамбулі вдвічі перевищує кількість медичних центрів.\nЗа останні 40 років Міністерство охорони здоров’я не повністю реалізувало концепцію комплексного первинного медичного обслуговування. Централізовані програми з охорони здоров’я матері і дитини та з виявлення та лікування туберкульозу продовжують діяти. Центри охорони материнства і дитинства, спочатку створювані для професійної підготовки персоналу медичних центрів і пунктів, нині використовуються для надання допомоги населенню, а їх функції значною мірою дублюють функції медичних центрів і пунктів. Існуючим з 1930-х рр. протитуберкульозним диспансерам також вдалося пережити націоналізацію.\nПоказники, що відображають стан первинного медичного обслуговування (дитяча смертність, смертність дітей до 5 років, рівень охоплення імунізацією), свідчать про його низьку ефективність. Започаткований у 1990-х рр. експеримент із запровадження координованого і комплексного первинного медичного обслуговування у 8 провінціях (зокрема, в рамках Першого проекту з охорони здоров’я) виявився безуспішним. Координацію та співпрацю між установами, що здійснюють первинне медичне обслуговування, налагодити не вдалося. Серед причин невдачі можна відзначити слабке керівництво з боку Міністерства охорони здоров’я, брак підготовленого персоналу (особливо лікарів загальної практики та сімейних лікарів), погане управління і недостатньо розроблене законодавство.\n4.2. Спеціалізована медична допомога\nУ 1930–1940-х рр. будівництвом і діяльністю лікарень займалася влада провінцій. В кінці 1940-х рр. всі державні лікарні в провінціях, їх будівництво та експлуатація перейшли у відання Міністерства охорони здоров’я. У цей період по всій країні було побудовано багато лікарень на 10–20 ліжок. Після прийняття в 1961 р. Закону про націоналізацію медичного обслуговування планувалося, що Міністерство охорони здоров’я збереже за собою управління всіма лікарнями. Однак у той же період будувати власні лікарні стала Організація медико-соціального страхування.\nУ Туреччині на 10 000 жителів припадає приблизно 25 лікарняних ліжок. Однак вони розподілені вкрай нерівномірно, різниця між провінціями становить від 3 до 60 ліжок на 10 000 жителів. Половина ліжкового фонду перебуває у віданні Міністерства охорони здоров’я. Друге місце посідає Організація медико-соціального страхування, її ліжковий фонд становить 16% загального, на університетські клініки припадає 14%, а Міністерство оборони володіє 9% ліжок у країні. Незважаючи на швидкий розвиток приватного сектору, його ліжковий фонд становить лише 8% загального.\nМіністерство охорони здоров’я володіє рядом спеціалізованих лікарень. Пульмонологічні лікарні займаються лікуванням туберкульозу та багатьох інших захворювань. У віданні Міністерства охорони здоров’я перебуває більшість спеціалізованих пологових будинків, хоча їх кількість в останні роки поступово знижується. Психіатричні лікарні не тільки займаються лікуванням, але і служать для тривалого догляду при хронічних розладах, що загалом знижує ефективність їх роботи. Тривалим доглядом могли б зайнятися інші установи, де витрати були б значно нижчі. Якість лікування в кардіохірургічних і пульмонологічних лікарнях за останні 10 років помітно підвищилася, і летальність тут порівнянна з летальністю в кращих медичних центрах країн, що входять в Організацію економічного співробітництва і розвитку.\nУніверситетські клініки, як найбільш кваліфіковані установи, займаються найскладнішими випадками; сюди хворі надходять зі всієї провінції, у якій розташована клініка. Проте якість лікування тут різна, і пацієнти з віддалених частин країни воліють потрапити у великі міста.\nУ невідкладних випадках пацієнти можуть звертатися в будь-яку лікарню, але після поліпшення стану їх скеровують в інші установи, де можуть бути надані необхідні послуги з діагностики та лікування.\nЛікарні Міністерства охорони здоров’я не вимагають скерувань. Із загальної кількості амбулаторних пацієнтів, що лікуються у поліклініках при державних лікарнях, менше 2% мають скерування з медичних центрів. Майже всі пацієнти звертаються в амбулаторії, минаючи лікаря системи первинного медичного обслуговування. Застраховані в Агентстві медико-соціального страхування повинні звертатися в ті лікарні, з якими Агентство уклало угоду і які розміщені в тій провінції, де вони живуть.\nУніверситетські клініки відкриті для широких верств населення за умови, що установи, які скерували конкретного хворого, можуть оплатити медичне обслуговування. Державні службовці та особи, застраховані Пенсійним фондом, мають право лікуватися в університетських клініках, причому Фонд оплачує лікування безпосередньо клініці; власники зелених карт і застраховані в Організації медико-соціального страхування повинні мати скерування від уповноваженої установи, наприклад від лікарні, що належить Організації.\nХворі, які не підлягають лікуванню в лікарнях Організації медико-соціального страхування або державних клініках, а також ті, хто потребує спеціалізованого лікування, можуть бути скеровані в університетські клініки після консультації головного лікаря направляючої установи. Пацієнти, що самостійно оплачують своє лікування, можуть звернутися в університетську клініку і заплатити за надані їм послуги. До 1990-х рр. приватні стаціонари були головним чином клінічною базою для приватно практикуючих лікарів, проте останнім часом їх роль змінюється. На перше місце тепер виходить не окремий лікар, а стаціонар у цілому — як установа, здатна надати хворому весь комплекс необхідних послуг (у тому числі й амбулаторних). Оснащеність приватних стаціонарів залежить від того, на яку категорію населення вони розраховані. Серед них є і скромні лікарні, і першокласні медичні центри, обладнані за останнім словом техніки.\n4.3. Недоліки спеціалізованого медичного обслуговування\nСистема скерування на лікування в Туреччині фактично не працює. Для її існування потрібно дві умови: 1) за лікування хворого відповідає один лікар; 2) лікарні нікого не приймають без скерування (за винятком екстрених випадків). Жодна з цих умов не виконується. Такого поняття, як призначений час прийому, у багатьох амбулаторних відділеннях лікарень не існує. Хворі просто йдуть туди самопливом, годинами очікуючи на прийом. Це аж ніяк не сприяє створенню спокійної робочої обстановки.\nВідсутність управлінських кадрів є для Туреччини серйозною проблемою. Державні лікарні очолюють лікарі, які не мають спеціальної підготовки в галузі управління. Призначають головних лікарів за такими критеріями, як клінічний досвід, трудовий стаж, політичні переконання, при цьому їх управлінські здібності не беруться до уваги. Майже всі головні лікарі займаються приватною практикою. У приватних лікарнях ситуація може бути іншою: головний керуючий не обов’язково є лікарем. У таких випадках обов’язки головного лікаря зводяться до завідування лікувальною роботою.\n5. МЕДИЧНІ КАДРИ\nМедичні кадри — це основа охорони здоров’я. Тим часом у Туреччині їх вкрай мало: на 1000 жителів припадає приблизно по одному лікарю й одній медсестрі. Це менше, ніж у переважній більшості країн Європейського регіону ВООЗ. Особливо бракує медсестер.\nМедичні кадри по території країни розподілені нерівномірно; у слаборозвинених районах їх бракує, особливо фахівців. Причин такого стану кілька, найвагоміша з них — економічні та соціальні відмінності між провінціями. Важливу роль відіграють і географічні умови, наприклад клімат, а також відсутність матеріальних чи інших стимулів для роботи в менш престижних районах.\nСпіввідношення кількості різних категорій медичних працівників у Туреччині не можна вважати сприятливим. На одного лікаря припадає занадто мало медсестер і акушерок (загальне співвідношення — 1:1), цим Туреччина нагадує Італію, Іспанію, Португалію і Грецію.\nДонедавна існувала ще одна проблема в співвідношенні категорій медичних працівників: лікарів-спеціалістів було більше, ніж лікарів загальної практики (до 1985 р. — в два рази). Лікарі завжди воліли проходити спеціалізацію з матеріальних міркувань і заради становища в суспільстві. Хворі в Туреччині часто звертаються безпосередньо до фахівця, минаючи лікаря загальної практики. Фахівці мають вищі доходи, вони більшою мірою задоволені своїм становищем. Про лікарів загальної практики часто цього сказати не можна, що позначається на якості наданої ними медичної допомоги.\nПісля 1985 р. різниця у кількості фахівців та лікарів загальної практики помітно скоротилася, і впродовж 1990-х рр. кількість лікарів загальної практики перевищувала кількість фахівців. Одна з причин полягає в швидкому збільшенні кількості студентів-медиків, тоді як кількість лікарів, що проходять спеціалізацію, зросла не так значно. Нині в престижних районах, наприклад у великих містах, спостерігається надлишок лікарів загальної практики, оскільки випускників більше, ніж наявних вакансій. Головна причина незадовільного становища з медичними кадрами полягає в тому, що плануванням їх підготовки займається Державна планова організація, тоді як Міністерство охорони здоров’я, яке відповідає за медичне обслуговування, має право лише вводити посади в закладах охорони здоров’я та призначати на них фахівців.\nУ кінці 1980-х — на початку 1990-х рр. було взято курс на збільшення кількості вищих медичних навчальних закладів та училищ, а також на прийом більшої кількості студентів. У результаті кількість лікарів, медсестер та інших медпрацівників у Туреччині стала збільшуватися. Разом з тим підготовка в медичних навчальних закладах має ряд недоліків:\nнавчальний план не передбачає освоєння всіх необхідних для медичної практики навичок;\nможливості оволодіння практичними навичками обмежені;\nякість підготовки знижується через збільшення кількості випускників;\nякість навчання в різних навчальних закладах дуже різниться;\nСистема підвищення кваліфікації не розвинена, хоч її економічна ефективність вища, ніж підготовка кадрів з нуля. Щоб розпочати медичну практику після закінчення вищого або середнього навчального закладу, складання іспитів або сертифікації не потрібно. Більше того, кожному випускнику медичного вузу присвоюється кваліфікація лікаря загальної практики. Охочі пройти спеціалізацію повинні скласти іспит, який приймає централізована Рада з вищої освіти. Іспит складають двічі на рік, випускники мають право складати його кілька разів. Тих, хто склав іспит, скеровують до медичних установ. Якість підготовки фахівців також могла би бути ліпшою. Медичні вищі навчальні заклади, навчальні клініки Міністерства охорони здоров’я, навчальні лікарні Організації медико-соціального страхування та військові навчальні клініки готують медичні кадри, не маючи ні загальних стандартів, ні навчального плану. Таким чином, знання та вміння фахівців значною мірою залежать від того, який навчальний заклад вони закінчили і хто в них викладав.\nТуреччина виробляє деякі лікарські препарати, а також імпортує їх. Так, у 1997 р. використано ліків на 2,07 мільярда доларів у закупівельних цінах, або 32 долари на душу населення. Це менше, ніж у багатьох інших європейських країнах. У 1998 р. в країну ввезли фармацевтичної продукції на суму 1,18 мільярда доларів, включаючи сировину на 769 млн. доларів і готові препарати на 411 мільйонів доларів. У тому ж році експорт фармацевтичної продукції становив 129 мільйонів доларів, включаючи сировину (61 мільйон доларів) і готову фармацевтичну продукцію (68 мільйонів доларів).\nЗастосування лікарських засобів зросло; причини цього зростання не зовсім зрозумілі. За даними Міністерства охорони здоров’я, у 2010 р. використано лікарських засобів на 4–4,5 мільярда доларів, що становить близько 60 доларів на душу населення. Фармацевтична промисловість контролюється урядом. Міністерство охорони здоров’я встановлює ціни, додаючи до вартості сировини та пакувальних матеріалів фіксований відсоток на трудовитрати й управління, прибуток, непрямий прибуток, оптовий прибуток і прибуток аптек. Такий підхід стимулює використання дорогої сировини та пакувальних засобів, особливо при монополії на виробництво сировини. Нещодавно стали чинними нові правила ліцензування, подібні до правил Європейського Союзу, а з 1 січня 1999 року в країні діє національний закон про патентування. Передбачено, що він сприятиме зростанню цін на фармацевтичну продукцію. У процесі виробництва місцевих лікарських препаратів повинні бути дотримані правила і норми, що регламентують всі етапи — від заготівлі сировини до виробничих процесів і так далі. За виробництвом стежать кваліфіковані інспектори і спеціалісти з Міністерства охорони здоров’я та контрольного відділу Національного центру гігієни.\nХоча в Туреччині існує перелік життєво важливих препаратів, практичного значення він не має. Всі організації, зайняті медико-соціальним страхуванням, мають списки “заборонених” ліків. Здійснено ряд безуспішних спроб спонукати лікарів призначати непатентовані засоби, проте вони, як і раніше, воліють застосовувати фірмові препарати. Представники фармацевтичних компаній регулярно відвідують медиків, заохочуючи їх використовувати свою продукцію. Вплив таких представників на лікарів дуже великий, хоча точно оцінити його неможливо. Фармацевтичні компанії використовують різні методи поставок своєї продукції в аптеки, від прямих продажів з фабрик до розповсюдження через оптовиків. У штаті аптеки є фармацевт, один або кілька провізорів і помічник провізора. Як правило, покупці спілкуються з провізорами, а не з фармацевтами, що створює передумови для дезінформації та неправильних рекомендацій. Це серйозна проблема, оскільки багато ліків продають без рецепта і покупці радяться з працівниками аптеки з приводу своїх недуг. Для контролю продажів деяких препаратів існує система зелених і червоних рецептів.\n7. ФІНАНСУВАННЯ ЛІКАРЕНЬ\n7.1. Лікарні Міністерства охорони здоров’я\nЛікарні Міністерства охорони здоров’я отримують 80% фінансування з урядового бюджету і 15% від страхувальників і приватних осіб (у вигляді платежів у поновлювані фонди). Решту 5% покривають акцизи на пальне, нові автомобілі, цигарки й алкоголь.\nБюджет Міністерства охорони здоров’я визначається таким чином:\nперед початком фінансового року попередня сума визначається спільно з Міністерством фінансів і затверджується Великим народним зібранням;\nпротягом року сума уточнюється з урахуванням інфляції;\nостаточна сума визначається в кінці фінансового року.\nСпочатку бюджет визначається простою оцінкою, що враховує минулорічний темп інфляції. Ця частина бюджету може витрачатися на всі види медичного обслуговування, що надаються Міністерством охорони здоров’я. В останні роки високі темпи інфляції дуже заважали складанню звітності, спостереженню і контролю витрат. Через індексацію заробітної плати в державному секторі, що відбувається двічі на рік, та постійне зростання вартості матеріалів протягом податкового року доводиться виділяти додаткові кошти.\nЗасоби поновлюваних фондів, отримані від платежів страхувальників і приватних осіб, залишаються в тому лікувальному закладі, який їх заробив. Ці засоби стають все більш важливим джерелом фінансування.\nКомісія за участю представників Міністерства охорони здоров’я та Міністерства фінансів встановлює розмір оплати різних медичних послуг без урахування їх дійсної вартості.\n7.2. Університетські клініки\nУніверситетські клініки фінансуються з двох джерел: асигнувань із загального бюджету, які розробляє Рада з вищої освіти, і поновлюваних фондів. Загальний бюджет покриває витрати на витратні матеріали та капітальні вкладення. З нього виплачують зарплату основному персоналу, а також покривають експлуатаційні витрати, зокрема на надання послуг, навчання та дослідження. Всі показники для університетських клінік включають витрати на професорсько-викладацький склад медичного та стоматологічного факультетів.\nДоходи поновлюваних фондів університетських клінік формуються (на відміну від лікарень Міністерства охорони здоров’я) відповідно до раціональної цінової політики. Платежі в університетські поновлювані фонди набагато вищі (іноді в три рази), ніж у системі Міністерства охорони здоров’я. За витратами поновлюваних фондів університетських клінік стежить незалежна державна Рахункова палата, а капітальні витрати контролює Державна планова організація. З поновлюваних фондів здійснюються додаткові виплати медичному персоналу, покриваються експлуатаційні витрати та витрати на спеціальне медичне обладнання. Точний розмір цих витрат невідомий.\n7.3. Лікарні Організації медико-соціального страхування\nРобота установ Організації медико-соціального страхування в основному фінансується за рахунок страхових внесків, які сплачують працівники і роботодавці. Внески на пенсійне та медичне страхування збирають за єдиною системою, хоча вони надходять на різні рахунки Організації. Два інших джерела фінансування — це платежі від населення, що не застраховане в Організації, але користується послугами її медичних установ, а також дохід від часткової оплати ліків, що призначаються амбулаторним хворим. Організація медико-соціального страхування розподіляє кошти по лікарнях централізовано, як і Міністерство охорони здоров’я.\n8. ОПЛАТА ПРАЦІ ЛІКАРІВ\nОплата праці лікарів залежить від установи. Лікарі, які працюють у системі Міністерства охорони здоров’я, університетських клініках або медичних установах Організації медико-соціального страхування, отримують зарплату від держави. Крім того, їм доплачують з поновлюваних фондів, що певною мірою поліпшує їх матеріальне становище. В цілому оплата праці лікарів державного сектору досить рівномірна. Виняток становлять працюючі у відсталих районах, зокрема на сході країни. Держава заохочує лікарів працювати в цих районах, тому заробітки тут вищі.\nДеякі лікарі, які працюють у державному секторі, особливо фахівці, займаються приватною практикою. У приватних клініках лікарі отримують більше, ніж у державних. На відміну від державних установ, приватні клініки оплачують понаднормову і нічну роботу. В цілому за останні 15 років доходи лікарів помітно знизилися. Так, у 2012 р. середньомісячний дохід лікаря загальної практики, який працює на повну ставку, становив після відрахування податків 3600 доларів (4800 доларів для спеціаліста). При роботі на півтори ставки цей дохід подвоюється, а в приватній практиці протягом повного робочого дня потроюється.\n9. РЕФОРМИ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я\nПісля проголошення республіки в 1923 р. в Туреччині розвивалася економіка змішаного типу зі значною роллю держави. Головною виробничою галуззю було сільське господарство, а промислова продукція в основному імпортувалася. Докорінні зміни відбулися в січні 1980 р., коли взято курс на лібералізацію економіки, розвиток власної промисловості в конкуренції з іноземними виробниками, конвертованість ліри, усунення митних бар’єрів, приватизацію державних банків і підприємств. Усе це суттєво вплинуло на розвиток Туреччини. Зміни торкнулися всіх сфер життя країни, включаючи охорону здоров’я.\nПершою спробою перебудувати охорону здоров’я відповідно до вимог нової ринкової економіки став Основний закон про охорону здоров’я, прийнятий Великим народним зібранням у 1987 р. Було зроблено перші кроки щодо загального медичного страхування, взято курс на децентралізацію управління лікарнями з наданням дозволу самостійно набирати персонал. Проте Конституційний суд відхилив кілька важливих статей Закону, внаслідок чого він фактично не діє, хоча формально залишається чинним.\nУ 1989 р. розроблено проект розвитку загальнодержавної системи охорони здоров’я, який, однак, не вплинув на політику уряду. У наступному році міжнародна організація почала дослідження стану справ в охороні здоров’я та підготовку рекомендацій щодо подолання недоліків. З політичних причин ця робота була припинена.\nАктивніше комплексне реформування розпочалося в 1990–1993 рр. При Міністерстві охорони здоров’я було створено спеціальний проектний підрозділ, а кошти Першого проекту з охорони здоров’я (частина позики Світового банку) дозволили підготуватися до реформ охорони здоров’я. Зусилля були спрямовані на те, щоб виявити основні недоліки охорони здоров’я і досягти домовленості про способи їх усунення. Поставлено такі завдання:\nпідвищити дієвість медичного обслуговування і зміцнити здоров’я населення країни;\nпослабити відмінності між провінціями, а також між містом і селом;\nпідвищити економічну ефективність використання ресурсів;\nпідвищити якість обслуговування, поліпшити результати лікування.\nПроведено ряд досліджень, присвячених медичному обслуговуванню, вартості послуг, фінансуванню та витратам на охорону здоров’я, оцінюванню знань і практичних навичок медичних працівників, медичного законодавства й управлінських проблем. У 1992 р. відбувся Перший національний конгрес з охорони здоров’я, в якому взяло участь 500 делегатів, об’єднаних у 34 робочих групи, котрі представляли професійні асоціації, міністерства, політичні партії, приватний сектор, неурядові організації, університети, місцеві органи влади та міжнародні структури. Питання, порушені на конгресі, широко обговорювалися протягом року як у самій країні, так і за кордоном. Підсумковий документ, що містить пропозиції щодо реформ, був оприлюднений на Другому національному конгресі з охорони здоров’я в 1993 р.\nПропоновані зміни стосувалися організаційних основ охорони здоров’я (передача повноважень від Міністерства охорони здоров’я місцевим органам), фінансування (введення загального медичного страхування для охоплення незастрахованого населення за принципом залежності розміру страхових внесків від доходів, з пільгами для малозабезпечених верств), медичного обслуговування (передача центральної ролі та диспетчерських функцій лікарям загальної практики), медичних кадрів (підготовка лікарів загальної практики, здатних виконувати диспетчерські функції) та інформаційно-управлінської системи. Пропоновані зміни вимагали радикального перегляду законодавства, значна частина якого була прийнята ще в 1920–1930-х рр.\nП’ять нових законів з усіх аспектів охорони здоров’я, включаючи громадське, було підготовлено і представлено учасникам Другого національного конгресу з охорони здоров’я, а також широкій громадськості через засоби масової інформації. Реформи отримали підтримку широких верств населення, але зустріли протидію з боку Турецької медичної асоціації та інших організацій (медичних об’єднань, профспілок та освітніх установ).\nУ травні 1993 р. план реформ мав бути представлений Раді міністрів, однак цьому перешкодила смерть тодішнього президента країни, що викликала значну зміну політичної ситуації. Були обрані новий прем’єр-міністр і міністр охорони здоров’я, призначені нові державні службовці. Головною складовою пропозицій щодо реформ 1993 р. було введення системи зелених карт для малозабезпечених верств населення. Нині їх має 11,3 мільйона осіб.\nЧерез деякий час уряд оприлюднив “Програму перетворення охорони здоров’я”, яку належало реалізувати в найближчі кілька років. Програма ставила завдання забезпечити ефективність, економність і справедливість організації, фінансування та надання медичної допомоги. Основні елементи програми такі:\nперебудувати Міністерство охорони здоров’я, розширити його можливості щодо постановки завдань, забезпечення якості обслуговування й управління охороною здоров’я, включаючи профілактичну медицину;\nввести обов’язкове державне медичне страхування для всього населення, зробити можливим додаткове добровільне медичне страхування в приватних страхових компаніях;\nпідвищити доступність медичної допомоги за рахунок використання при необхідності приватних клінік, зміцнити систему первинного медичного обслуговування, надати їй диспетчерські функції, розширити фінансову й адміністративну самостійність установ;\nполіпшити підготовку лікарів, медсестер та адміністраторів, наростити матеріальне стимулювання роботи в менш престижних районах країни для більш рівномірного розподілу медичних кадрів;\nстворити виші з підготовки лікарів загальної практики, систему акредитації та перевірки якості їх підготовки;\nраціонально використовувати лікарські засоби та медичне обладнання; створити національний комітет з цих питань;\nудосконалити інформаційні системи охорони здоров’я.\nТуреччина — третя за кількістю населення країна європейського континенту. За економічними показниками вона входить до першої десятки в Європі. Її прикметні риси — швидке економічне зростання і молоде населення. Туреччина — кандидат у члени Європейського Союзу. Разом з тим стан здоров’я населення та якість медичного обслуговування дуже відстають від загального рівня розвитку країни. Перед охороною здоров’я Туреччини стоїть ряд завдань:\nполіпшити здоров’я населення, зменшити відмінності в стані здоров’я міського і сільського населення;\nзбільшити охоплення населення медичним обслуговуванням;\nпідвищити доступність якісних медичних послуг;\nзменшити прямі платежі населення;\nдомогтися більш справедливого розподілу медичного персоналу і медичних установ;\nпідвищити ефективність надання медичної допомоги, упорядкувати доступ до спеціалізованої допомоги, збільшити чисельність персоналу лікарень;\nналагодити контроль використання медичної техніки;\nудосконалити професійну підготовку лікарів та управлінських кадрів;\nрозвивати профілактичну медицину;\nполіпшити звітність, усунути тіньовий сектор.\nОстанні кілька років характеризувалися швидким розширенням приватного сектору в охороні здоров’я Туреччини. Передумови для його посилення були створені потребами населення з високими доходами. Хоча цей процес сприяє розвитку охорони здоров’я за рахунок створення нових медичних установ і дозволяє задовольнити потреби забезпечених верств населення, готових платити за медичне обслуговування, він поглиблює нерівність у доступності до медичної допомоги у людей з різним доходом. Більше того, безконтрольний розвиток приватного сектору породжує сумніви в якості його послуг.\nЗалишається сподіватися, що охорона здоров’я Туреччини буде й далі розвиватися за рахунок вдосконалення роботи державного сектору, а не за рахунок подальшої приватизації. Передумови для вдосконалення державного сектору існують. Під дією внутрішніх і зовнішніх факторів (зокрема, потенційного прийняття в Європейський Союз) у найближчі роки має відбутися значна перебудова державних структур і демократизація суспільства. Ці зміни сприятимуть налагодженню роботи державної охорони здоров’я, підвищенню доступності, дієвості та якості медичного обслуговування населення Туреччини.\nAbyad A, Al-Baho AK, Unluoglu I, Tarawneh M, Al Hilfy TK. Development of family medicine in the middle East. Fam Med. 2007 Nov-Dec;39(10):736-41.\nAkbulut Y, Sarp N, Ugurluoglu E. Reform of the health care system in Turkey: a review of universal health insurance. World Hosp Health Serv. 2007;43(1):13-6.\nBakan I, Buyukbese T, Ersahan B.The impact of total quality service (TQS) on healthcare and patient satisfaction: an empirical study of Turkish private and public hospitals. Int J Health Plann Manage. 2014 Jul-Sep;29(3):292-315.\nBou Khalil R. Attitudes, beliefs and perceptions regarding truth disclosure of cancer-related information in the Middle East: a review. Palliat Support Care. 2013 Feb;11(1):69-78.\nGöktekin Ö, Ertaş G, Kervan Ü, Koç O, Kozan Ö. Stent for Life project: present situation in Turkey. EuroIntervention. 2012 Aug;8 Suppl P:P133-5.\nKadıoğlu FG, Can R, Nazik S, Kadıoğlu S.Ethical problems in geriatrics: views of Turkish primary healthcare professionals. Geriatr Gerontol Int. 2013 Oct;13(4):1059-68.\nKahveci R, Meads C. Analysis of strengths, weaknesses, opportunities, and threats in the development of a health technology assessment program in Turkey. Int J Technol Assess Health Care. 2008 Spring;24(2):235-40.\nKoc B, Tutal F, Urumdas M, Ozkurt Y, Erus T, Yavuz A, Kemik O. The preliminary experience in the emergency department of a newly opened penitentiary institution hospital in Turkey. N Am J Med Sci. 2014 Sep;6(9):460-5.\nOzsoy SA, Ozgür G, Durmaz Akyol A. Patient expectation and satisfaction with nursing care in Turkey: a literature review. Int Nurs Rev. 2007 Sep;54(3):249-55.\nPhillimore P, Zaman S, Ahmad B, Shoaibi A, Khatib R, Khatib R, Husseini A, Fouad F, Elias M, Maziak W, Tlili F, Tinsa F, Ben Romdhane H, Kılıç B, Kalaça S, Ünal B, Critchley J. Health system challenges of cardiovascular disease and diabetes in four Eastern Mediterranean countries. Glob Public Health. 2013;8(8):875-89.\nSelimen D, Gürkan A. Historical development and current status of emergency nursing in Turkey. Ulus Travma Acil Cerrahi Derg. 2009 Sep;15(5):413-5.\nSemin S, Aras S. Bioethics and Turkey: crossroads and challenges. Politics Life Sci. 2007 Mar;26(1):2-9.\nTatar M. Management of diabetes and diabetes policies in Turkey. Global Health. 2013 Apr 18;9:16. doi: 10.1186/1744-8603-9-16.\nTatar M, Mollahaliloğlu S, Sahin B, Aydin S, Maresso A, Hernández-Quevedo C. Turkey. Health system review. Health Syst Transit. 2011;13(6):1-186, xiii-xiv.\nYasar GY, Ugurluoglu E. Can Turkey’s general health insurance system achieve universal coverage? Int J Health Plann Manage. 2011 Jul-Sep;26(3):282-95.\nYesilada E. Contribution of traditional medicine in the healthcare system of the Middle East. Chin J Integr Med. 2011 Feb;17(2):95-8.