Демчак: Об’єднання громад відкриває безліч можливостей для громад та їх жителів - Демчак: Об’єднання громад відкриває безліч можливостей для громад та їх жителів :: Новини - Офіційний сайт Демчака Руслана\nЗа ініціативи та підтримки народного депутата фракції Партії «Блок Петра Порошенка» Руслана Демчака, сьогодні відбулось відрядження до Тернопільської області для селищних голів п’яти районів Вінницької області (Поребищенського, Оратівського, Немирівського, Іллінецького та Липовецького).\n«У лютому для голів було проведено семінар на тему «Добровільне об’єднання територіальних громад», на якому був присутнім Володимир Плетюк Голова Шумської територіальної громади (Тернопільська область). Він на власному прикладі об’єднання територіальної громади розповів присутнім про нюанси впровадження ініціатив з децентралізації та об’єднання, а також про те, які заходи необхідно впроваджувати для мінімізації ризиків на усіх етапах реформування.\nМета нашого сьогоднішнього візиту до Шумської об'єднаної територіальної громади – побачити на практиці, які можливості відкриваються для громад та для їх жителів» - пояснює Руслан Демчак.\nТернопільщина – одна з лідерів у проведенні реформи децентралізації. Тут вже утворено 26 громад із 159 в Україні. Крім того, 9 з них повністю готові до чергового етапу реформування і подальшого розвитку.\nУ підпорядкуванні Шумської об'єднаної територіальної громади 19 сіл.\n«Наша зустріч розпочалась із презентацій та жвавої дискусії із старостами сел Рохманів, Сураж та Потутосів щодо реальних прикладів. Далі ми відвідали села Тилявка, Угорськ, Кременець, Почаїв, Рохманів.\nЗокрема, зупинюся на двох об’єктах. По-перше, вінничанам показали очисні споруди у місті Шумськ, які були реконструйовано за рахунок фінансування з боку Державного фонду регіонального розвитку та відповідного співфінансування з міського бюджету» - розповідає Демчак.\nЗгідно проекту, об’єкт оснащено високоефективним енергоспоживаючим обладнанням, що дозволить заощаджувати значні обсяги електричної енергії та зберегти на найближчий час тарифи на послуги централізованого водовідведення в діючих розмірах.\nУ Почаєві Кременецького району, делегація мала нагоду відвідати поліцейський відділок, який днями було відкрито керівником Національної поліції України Хатією Деканоідзе, із врученням сучасних автомобілів.\nЯк пояснив парламентар, проект по створенню поліцейських станцій дозволяє правоохоронцям бути більш оперативними та мобільними для жителів віддалених населених пунктів. Зокрема, станція Почаїв обслуговуватиме майже 20 прилеглих населених пунктів.\n«Сподіваюсь, дана поїздка слугуватиме гарним прикладом та стимулюватиме вінницьких селищних голів реалізувати задумане по об’єднанню територіальних громад Вінницької області якнайшвидше. Адже головне, щоб мешканці нашого краю відчули реальні зміни» - резюмував Демчак.


На Київщині водій у стані алкогольного сп’яніння збив двох дітей і зник з місця ДТП, – поліція – новини ZIK.UA\nНовини » Події 15 листопада, 2018, 11:19\nПовідомлення на службу 102 надійшло о 17-й годині про те, що по вулиці Шевченка у с. Качали, Бородянського району, – невідомий автомобіль темного кольору скоїв наїзд на двох дітей, які йшли узбіччям у попутному напрямку. Після чого він швидко зник з місця пригоди. На місці ДТП працювали слідчо-оперативна група, експерти, медики.\nПро це повідомила поліція Київської області у Фейсбуці.\nБородянський район, де сталася дорожня трагедія, не обладнаний камерами відеоспостереження «Безпечне місто», що дало б змогу швидку встановити винуватця ДТП і затримати його. На пошуки зниклого автомобіля були орієнтовані всі наряди груп реагування патрульної поліції Бородянського та сусідніх районів.\nВже за кілька годин на автодорозі Київ-Ковель екіпаж патрульної поліції помітив автомобіль «Opel Vectra» з латвійськими номерами з характерними для ДТП пошкодженнями. На вимогу працівників поліції водій не зупинився та почав тікати. Однак втекти зловмиснику не вдалося – у селі Немішаєво його затримали. У багажнику автівки знайшли відірвану передню решітку.\nЗа кермом перебував 37-річний житель міста Буча напідпитку, який зізнався у скоєному правопорушенні. Вміст алкоголю у крові чоловіка на момент затримання становив 2,4 проміле.\nУ результаті аварії 10-річна дівчинка отримала тяжкі травми. Наразі за її життя борються лікарі, вона перебуває в реанімаційному відділенні після хірургічного втручання. Її 8-річний братик з переломом правої ноги теж перебуває у лікарні.\nЗа даним фактом відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України. Водій затриманий у порядку ст. 208 КПК України. Вирішують питання про обрання йому міри запобіжного заходу. Триває слідство.\nДТПполіціяКиївська областьновини України\nнеділя, 23 червня, 2019, 15:24\nКнязєв до 28 червня призначить нового керівника поліції Київщини\nнеділя, 23 червня, 2019, 14:10\nпонеділок, 30 липня, 2018, 11:37\n2019-07-18 01:44 :23


Агро новини від Амбар Експорт – новини агробізнесу України та світу - Сторінка 2 Ambar Export BKW\nПравильне зберігання зерна в зерносховищі\nКоли збіжжя уже в сховищі існують ризики втрат через невідповідні умови зберігання зерна. Тому цей процес необхідно ефективно організувати, щоб не втрачати прибутки, коли комори уже наповнені новим урожаєм.\nВітчизняне збіжжя – тренд на зарубіжжя\nУкраїна може обігнати головних постачальників зерна на глобальний ринок. Проте чи буде реалізована ця місія у найближчому маркетинговому сезоні?\nШановні партнери! Прийміть найщиріші вітання із Великоднем!\nВітаємо на оновленому сайті Амбар Експорт БКВ!\nВ грудні 2018 року Амбар Експорт БКВ провели масштабний ребрединг задля того, щоб бути бездоганним не тільки всередині, а й зовні!\nДля вітчизняних експортерів пшениці 2018 рік не став рекордним, але найбільшим компаніям все одно є чим пишатися. За даними Держстату, в минулому році зовнішні постачання пшениці досягли позначки в 16,37 млн т.\nАмбар Експорт БКВ провів ребрендинг\nКомпанія «Амбар Експорт БКВ», яка входить в групу компаній BKW, провела ребрендинг.


Михайло Петрович — Вікіпедія\nМиха́йло Пе́трович А́лас (серб. Михаило Петровић Алас, (серб. а́лас дослівно укр. риба́лка), *6 травня 1868, Белград, Князівство Сербія — †8 червня 1943, Белград) — сербський математик і винахідник, професор Белградського університету, академік Сербської Королівської академії. А також рибалка, письменник, публіцист, скрипаль, бізнесмен, мандрівник, доброволець під час Першої і Другої світових воєн. Він був учнем Анрі Пуанкаре, Шарля Ерміта та Шарля Еміля Пікара. Михайло Петрович зробив значний внесок до теорії диференціальних рівнянь і феноменології. Він також був винахідником одного з перших прототипів аналогової обчислювальної машини. У списку «100 найзнаменитіших сербів» Михайло Петрович займає 73 місце.\nМихайло Петрович. 1905\n8 червня 1943(1943-06-08) (75 років)\nматематик, науковий працівник, винахідник, викладач університету\nСербська королівська аеадемія\nШарль Ерміт, Еміль Пікар і Анрі Пуанкаре\nTadija Pejovićd, Dragoslav Mitrinovićd і Jovan Karamatad\nМихайло Петрович у Вікісховищі?\nМихайло Петрович мав прізвисько «Алас», бо був затятим риболовом. Він написав дві книжки: «Белград — колишній центр великого рибальства» та «Чердапські рибалки в минулому і сьогодні».\n22 жовтня 1924 року Михайла Петровича було обрано дійсним членом Наукового товариства імені Шевченка (НТШ) у Львові.\n1.3 В Сербії\nПредки Михайла Петровича по батьковій лінії походять з України. У 90-х роках XVIII століття до Сербії з України переїхала сім'я Арсенія Петровича й оселилася на околиці села Юнковци, де працювали на землі, а пізніше торгували. Батько Михайла Петровича — Никодим, народився у 1843 році в сім'ї уже багатого купця Радивоя Петровича і в Юнковцях закінчив початкову школу.\nПам'тна дошка на початковій школі в Белграді.\nУ п'ятнадцятирічному віці він поїхав до Белграду, де як добре вихованого й освіченого юнака, Никодима прийняли до Белградської богословської школи, яку він закінчив у 1861 році. Для завершення освіти у 1860-х роках він студіював теологію у Києві, а після повернення до Сербії в 1865 році Никодим Петрович блискуче склав іспит на звання професора богослов'я і став професором белградської семінарії.\nМати Михайла Петровича — Міліца Лазаревич, по материнській лінії походила зі знатної купецької белградської родини Нешичів і була дочкою протоєрея Соборної церкви Новіци Лазаревича. Вона закінчила початкову школу та Жіночу гімназію в Белграді. У березні 1867 року в Соборній церкві в Белграді взяли шлюб священик Никодим Петрович і Міліца Лазаревич. Після одруження Міліца Петрович повністю присвятила себе сім'ї. У сім'ї було п'ятеро дітей, Михайло був найстаршим.\nРанні роки, навчанняРедагувати\nМихайло Петрович Рибалка, народився 24 квітня 1868 року в Белграді, на Косанчевому Валі, на березі Сави.\nМихайло у 1885 році закінчив 1-шу Белградську гімназію, а потім вивчав природничі науки та математику на природничо-математичному відділі філософського факультету Белградської вищої нормальної школи (1885—1889). Після завершення вищих студій він з 1890 року навчався у Франції, де вступив до Сорбонни у Парижі.\nУ Сорбонні він був дипломований з математичних наук у 1891 році, а з фізичних наук у 1893. 21 червня 1894 року він захистив докторську дисертацію в галузі диференціальних рівнянь у Сорбонні і отримав ступінь доктор математики.\nУ цьому ж році молодий вчений повернувся до Сербії, де викладав математику у вищій школі. За успіхи його нагородили Орденом см. Сави[sr] 5-го ступеня. У віці 30 років він став одним з провідних професорів вищої школи і автором близько 50 наукових праць. У 1898 році його нагородили Орденом см. Сави 4-го ступеня, а в 1903-му Орденом см. Сави 3-го ступеня.\nУ 1905 році він став професором у створеному Белградському університеті і очолив кафедру математики філософського факультету. Михайло Петрович був заступником декана факультету у 1909—1913 роках і деканом у 1908/1909 навчальному році. Саме тоді були закладені основи белградської математичної школи. Михайло Петрович вважав, що «без доброї наукової школи не може бути доброї науки, і навпаки». З нагоди його 10-літньої викладацької діяльності Михайла Петровича нагородили Орденом см. Сави 2-го ступеня.\nКоли почалася Перша світова війна, Петрович як резервний офіцер переїхав до Щвейцарії, де розробляв оригінальний метод шифрування таємних документів. Також створив оригіналий спосіб розміновування мінних полів. За заслуги Михайло Петрович був нагороджений Орденом Білого орла[sr]. Ще під час війни написав працю «Теорема про алгебраїчні рівняння парного степеня» (1016).\nМихайло Петрович (сидить 1-ий справа) серед професорів Белградського університету. 1905\nУ післявоєнні роки Петрович повернувся до викладацької роботи в Белградському університеті, де став членом Товариства університетських наставників та почесним головою Товариства студентів. У 1931 році разом з колегами Михайло Петрович заснував часопис «Математичні публікації університету в Белграді». За успішну працю в університеті та науці він був нагороджений Орденом св. Сави 1-го ступеня. Математична школа у Белграді була названа ім'ям Михайла Петровича.\nМихайло Петрович мав 73 роки коли розпочалася Друга світова війна. Як резервний інженер—підполковник він добровільно зголосився до війська, однак не зміг уникнути німецького полону. Після трьох місяців він був звільнений з Нюрнберзького табору завдяки кронпринцу Георгієві Карагеоргійовичу. Перебуваючи в таборі він дуже хворів і 21 листопада 1941 року написав заповіт «Моя остання воля».\nБудинок, у якому народився і жив Михайло Петрович\n8 червня 1943 року Михайло Петрович помер у кімнаті свого будинку в старій дільниці Белграду — Косанчича вінець (Косанчићев венац).\n↑ Михайло Петрович — Рибалка archives.org.yu (серб.)\n↑ Історія науки: Михайло Петрович Алас РТС 20.12.2011 (босн.)\n↑ а б в Михайло Петрович — філософ і математик Вісник НТШ, число 50\n↑ Михайло Петрович — філософ і математик. Повернення в Україну / Г. М. Возняк. — Тернопіль: Навчальна книга — Богдан, 2013. — 48 с.: іл.. ISBN 978-966-10-2697-0\n↑ Михайло Петрович. Філософ і математик Вісник НТШ, число 50\n↑ а б Математик з Сави і Дунаю NajStudent.com 01.04.2013 (серб.)\nВозняк Григорій Михайлович. Михайло Петрович - філософ і математик. Повернення в Україну. — Навчальна книга - Богдан, 2013. — 48 с. — ISBN 978-966-10-2697-0.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Михайло_Петрович&oldid=26412194\nОстаннє редагування: 1 листопада 2019, 13:28


Берналь Діас дель Кастільйо. Експедиція в Табаско. – InterNetri\nІнтерНетрі > Історія > Великі географічні відкриття >\nБерналь Діас дель Кастільйо. Експедиція в Табаско.\nby internetri - Липень 25, 2019 Грудень 20, 2020 0\nЯ з кількома товаришами, теж пораненими, залишився в Гавані.\nКоли ми трохи одужали, ми, троє солдатів, змовилися з місцевим жителем, Педро де Авілою, разом відправитися в місто Трінідад. За 10 золотих песо він погодився взяти нас у свій човен, коли відправиться туди з партією бавовняних сорочок.\nІ ось ми всі з Педро де Авілою і кількома індіанцями, дуже хорошими веслярами, вирушили в дорогу.\nПливли ми вздовж берега то під вітрилом, то на веслах. Але одного разу вночі піднявся сильний вітер, ми не змогли проти нього вигребти, і наше судно розбилося об берегові скелі. Пропав весь вантаж Педро де Авіли, і ми, зовсім голі – ми роздяглися, щоб краще плисти і врятувати човен, – з масою саден і синців ледве-ледве вибралися на сушу.\nДовелося сподіватися лише на Бога і на превелику силу йти пішки до Трінідада.\nДорога йшла берегом по гострому камінню, часто заливалася хвилями, весь час під натиском вітру; як ми не обкладалися листям, але шкіра наша тріскалася і тіло покривалося дрібними виразками; особливо страждали ноги, і оскільки ні в кого з нас не залишилося ножа, то ми камінням відбивали кору і ліанами підв’язували її у вигляді сандалів\nНарешті, зовсім знесилені, ми дійшли до індіанського поселення Іагуарама, що належало у той час падре Фрай Бартоломе де Лас Касасу, священику, відомому ліценціату і ченцеві-домініканцю, тому самому, який потім був єпископом Чіапи.\nІндіанці дали нам попоїсти, і через кілька днів ми прийшли до Трінідаду, де мій друг і земляк, Антоніо де Медіна, дав мені одяг, а інші добрі люди зробили те ж саме для моїх супутників.\nБез грошей і сильно ослаблий, дістався я звідти до Сантьяго де Куба, столиці губернатора Дієго Веласкеса, який саме клопотався спорядженням нової експедиції.\nДуже він мені зрадів, адже ми були рідня. І ось у розмові він запитав мене, чи підлікувався я настільки, щоб знову вирушити до Юкатану.\n«Ех, – сказав я, – краще б Ви цю країну назвали «Смерть одних, каліцтво інших!» » .\n«Ну, – відповів він, – не Ви перший, не Ви останній; так завжди буває з відкривачами нових земель. Але зате Вам буде і велика нагорода від Його Величності, якому я все це достеменно опишу. А поки, синку, приєднайтеся до експедиції Хуана де Гріхальви, яку я готую; почесне місце тобі забезпечено».\nЕкспедиція складалася з 4 кораблів: два наших, куплених на наші кошти для минулої поїздки, і два придбав Дієго Веласкес на свої гроші.\nАрмада в той час перебувала в Сантьяго де Куба. Генерал-капітаном став Хуан де Гріхальва, родич Дієго Веласкеса; капітанами інших кораблів були: Алонсо де Авіла, Франсиско де Монтехо і Педро де Альварадо.\nВсі вони мали енком’єнди з індіанцями на острові Куба, і на їхню частку випало постачання експедиції хлібом та солониною; сам же Веласкес, крім кораблів, давав арбалети, аркебузи, дрібнички для обміну.\nРозповіді про солідні будинках у нових відкритих землях і базікання індіанця Хульянільо, полоненого на мисі Коточе, про силу-силенну золота розпалили всіх,- як солдат, так і жителів, хто не мав індіанців на острові.\nНезабаром набралося 240 товаришів, що горіли бажанням відправитися до «багатої країни». Кожен з них ще й від себе накупив провізії, зброї і якихось дрібниць для обміну.\nІнструкція Веласкеса вказувала: наміняти якомога більше золота та срібла, поселень не засновувати і повернутися на Кубу.\nУ цій армаді веєдором був якийсь Пеньялоса, уродженець Сеговії, а священиком – Хуан Діас, уродженець Севільї; і два лоцмани, що плавали з нами раніше, на чолі з Антоніо де Аламінос з Палос: Камачо де Тріана і Хуан Альварес «Однорукий» з Уельви, і четвертого звали Сопуерта, він був уродженцем Могуера.\nНаші 4 кораблі дісталися до порту Матансас, на північному березі Куби, де знаходилися найбільші склади хліба та солонини і де саме тому завжди призначався збірний пункт для солдатів і матросів.\nЗвідтуди ми, прослухавши месу, і вирушили в 8-ий день місяця квітня 1518 року. Через 10 днів ми обігнули мис Гуанігуаніко (Punta de Guaniguanico), який по-іншому називається Санто Антон, і через 10 днів ми побачили острів Косумель, до південної частини якого нас і привела течія.\nНа березі виднілося поселення, і ватажок наш, Гріхальва, висадився зі значним загоном.\nУ поселенні ми не знайшли жодної живої душі, бо всі жителі, побачивши кораблі, кинулися втікати.\nУ скиртах зловили ми лише двох людей похилого віку, які не могли швидко рухатися, і наш проводир за допомогою Хульянільо і Мельчорехо, наших індіанців з Коточе, переговорив з ними. Дав він їм зелене намисто і, обласкавши, відпустив, звелівши покликати «калачуні», тобто касика селища. Але вони так і не повернулися.\nА поки ми чекали, прийшла індіанка, гарна собою, яка говорила ямайською; за її словами, всі індіанці пішли в гори.\nБагато з нас, і я сам також, розуміли її мову, схожу з кубинською, і ми дивувалися, як це вона сюди потрапила. Виявилося, що вона років за два до цього відпливла з острова Ямайка в великому човні з 10 індіанцями; хотіли вони ловити рибу біля сусідніх острівців, але течія понесла їх до Косумелю; її чоловіка тут убили, а інших ямайських індіанців всіх потім принесли в жертву ідолам.\nДізнавшись все це, наш проводир вирішив, що її чудово можна послати для переговорів, бо нашим двом індійцям він все ж не довіряв.\nДійсно, вона повернулася наступного дня, ніхто з місцевих жителів не наважився прийти з нею.\nЦе поселення ми назвали Санта Крус, бо прибули туди в день Святого Хреста.\nТут був достаток меду, хороших бататів, і цілі стада чудернацьких мускусних свинок.\nБачачи, що очікування наше ні до чого не призводить, Гріхальва велів відправитися далі. Індіанка з Ямайки вирушила разом з нами.\nЙшли ми в тому ж напрямку, як і при Франсіско Ернандесі де Кордові, і через 8 днів прибули до поселення Чампотон, де індіанці тієї провінції так сильно побили нас, як я вже розповідав.\nЗ огляду на мілководдя кораблі наші зупинилися в одній легуа від берега, а ми, добра половина всього загону, добре оснащена арбалетами, аркебузами і навіть декількома фальконетами, підпливши в човнах, висадилися на берег.\nІндіанці зі звичайним своїм озброєнням: луками, стрілами, списами, щитами, палицями, дворучними мечами, камінням і пращами, в обладунках з бавовняної тканини, з трубами і барабанами, у більшості з них обличчя були пофарбовані в чорний колір, а у інших – в червоний і білий, вже очікували нас на березі, і з їхньої нахабної поведінки видно було, що вони відмінно пам’ятають свою перемогу.\nЯк не обережно ми наближалися, але при висадці половина з нас вже отримала рани. Зате на суші ми себе показали! Проти їхніх стріл ми наділи панцирі з бавовняної тканини, і хоча 7 солдатів в тому бою було вбито і понад 60 були поранені, а сам Хуан де Гріхальва був поранений трьома стрілами і втратив два зуба, – все ж ми їх розігнали і проникли в їхнє поселення .\nВсі звідти втекли; ми перев’язали наших поранених і поховали убитих. У полон захопили ми трьох індіанців; серед них одного знатного. Наш проводир відпустив їх, обдарувавши намистом і бубонцями і наказавши привести касика цього поселення.\nАле тільки ми їх і бачили! Здається, що Хульянільо і Мельчорехо навмисне перекрутили їм наші накази.\nТри доби залишалися ми в цьому поселенні. І місцевість ця назавжди мені пам’ятна масою сарани. Під час бою вона раз у раз налітала на нас, і оскільки одночасно нас обсипав град каміння та стріл, то ми сарану теж вважали за стріли, а коли переконалися в своїй помилці, то зробили ще більшу: стріли ми стали вважати за сарану, не закривалися щитами, і велика була нам від цього шкода.\nВ подальшому плаванні дійшли ми начебто до гирла великої річки, але виявилося, що це не річка, а чудова велика гавань, ціла затока, яка глибоко вдавалася в материк. І лоцман Антон де Аламінос, звичайно, заявив, що це закінчення «острова», тому на картах морських і вийшла назва Бока де Термінос.\nТри дні ми пробули тут. На березі знайшли кілька святилищ ідолів, з каменю та вапна, з безліччю ідолів з глини, з дерева і з каменю, зображень їхніх божеств, одні у вигляді жінок, інші – змій, і безліч рогів оленів.\nДумали ми, що недалеко є поселення, але вся місцевість виявилася безлюдною.\nОчевидно, ці святилища відвідували торговці і мисливці, які припливали в ту гавань на човнах і приносили там жертви.\nДійсно, полювання тут було чудове на оленів і кроликів, і з одим лише хортом ми в один день вполювали 10 оленів і безліч кролів.\nНашому псові так тут сподобалося, що він утік, і лише згодом, коли ми були тут з Кортесом, ми знову впіймали його: став він весь круглий, так і лиснів від жиру.\nОбережно просуваючись вперед тільки вдень, ми на третю добу дійшли до гирла великої річки, яку індіанці називають Табаско, ми ж, на ім’я нашого ватажка – річкою Гріхальва, як це і зазначено на морських картах.\nПромірявши дно, ми переконалися, що два наших судна (через великий розмір і мілководдя) не зможуть увійти в гирло цієї річки, і два інших, взявши на буксир човни з усіма солдатами, рушили вгору річкою.\nБіля берегів річки виднілася така сила-силенна індіанців у човнах з луками і стрілами, озброєних зовсім як в Чампотоні, що велике поселення – як це і виявилося насправді – повинно було бути поблизу.\nДо того ж по берегах поставлені були вершки, з двох ми вийняли рибу і передали на корабель, де був наш проводир.\nНе дійшовши ще до поселення, за пів-легуа до нього, ми звідусіль з лісу чули шум падаючих дерев: то індіанці влаштовували палісади і великі загородження для боротьби з нами.\nОтже, ясно було, що буде бій, і ми самі висадилися на берег.\nСкоро до нас вирушило близько 50 човнів з воїнами, у них були луки і стріли, обладунки з бавовняної тканини, щити і списи, плюмажі, барабани. А безліч інших човнів з воїнами знаходилося недалеко від перших.\nГотові були і ми зустріти друзів, гноти гармат і аркебуз диміли, і арбалети були напоготові, але Наш Сеньйор [Бог] напоумив спробувати вести справу миром.\nВелено було Хульянільо і Мельчорехо, які добре знали ту мову, сказати їм, щоб вони без побоювання прийшли б переговорити, що у нас для них такі повідомлення, які, напевно, їх порадують; нехай лише приходять, і ми їх обдаруємо прекрасними речами.\nІ ось наблизилися 4 човни з 30 індіанцями. Ми їм показали нитки синіх бус, маленькі дзеркальця і корали з зеленого скла. Останні особливо порадували їх, бо вони прийняли їх за камінь chalchiuis, який у них у великій пошані.\nДалі наш проводир за допомогою перекладачів Хульянільо і Мельчорехо розповів їм, що ми прибули з далеких земель і є васалами великого імператора, якого звуть дон Карлос, і що його васали – безліч великих сеньйорів і касиків; нехай і вони визнають його своїм сеньйором, тоді багато добра буде для них; а також нехай в обмін на скляні намиста дадуть нам їжу і курей.\nВідповідали два індіанця: один – знатний, інший – papa (жрець). Припаси вони нам готові обміняти, але сеньйор у них вже є, і дивно, що ми, ніколи не бачивши їх, відразу ж нав’язуємо сеньйора. Вони застерегли нас не вступати з ними у війну, як в Чампотоні, тому що у них є в повній бойовій готовності понад три xiquipiles (шікіпіля) зі всіх сусідніх провінцій; а кожен xiquipil (шікіпіль) налічував 8 000 людей.\nВони сказали також, що їм відомо, як кілька днів тому ми вбили і поранили понад 200 осіб, але вони набагато сильніші жителів тих місць; ось чому вони й готові дізнатися про наші наміри, про які вони повідомлять всім касикам безлічі поселень, які зібралися тут зі своїми воїнами.\nІ потім наш проводир обійняв їх в знак миру, дав їм кілька ниток скляних бус і наказал повернутися скоріше з відповіддю, додавши, що інакше ми в поселення увійдемо силою, хоча ображати їх не хочемо.\nПосланці повернулися, і дійсно, касики і papas радилися і вирішили дотримуватися миру і доставити нам їжу. За звичаєм, прийнятим серед них усіх, для миру і доброї дружби необхідні подарунки.\nІ наступного дня на мис до пальм, де ми розбили табір, прийшли більше 30 індіанців, і серед них касик, і принесли рибу смажену і курей, плоди сапоти і хліб з маїсу, а також жаровні з гарячим вугіллям і пахощами, і всіх нас обкурили.\nПотім вони розстелили на землі циновки, які в цій землі називають petates (петатес), а зверху бавовняну тканину, і розклали дорогоцінні прикраси з золота, деякі були як діадеми, а інші зроблені у вигляді качок, як в Кастилії, інші ж – у вигляді ящірок, і три намиста з порожнистих намистин, та інші речі з низькопробного золота – всього на 200 песо, не більше; ще принесли кілька накидок і сорочок, таких як вони носять самі, і сказали, що ми повинні без образи прийняти ці речі, тому що у них більше немає золота, щоб дати нам; зате далі, на захід сонця, є його велика кількість; і говорили вони Colua, colua і Mexico, Mexico, а ми не знали тоді ні про colua, ні про Mexico.\nНехай самі подарунки були незначні, все ж ми раділи, що тут є золото.\nІ наш проводир Хуан де Гріхальва у відповідь обдарував їх зеленими скельцями.\nПотім ми вирішили негайно рушити далі, бо не тільки наші два судна були в небезпеці через північний вітер, а й ми самі повинні ж були відшукати місце, де, за запевненням індіанців, золото було в достатку.\nНа другий день ми побачили поселення Аягуалолько. Безліч індіанців з цього поселення виднілося на березі зі щитами, зробленими з панцира черепахи, які так блищали на сонці, що деякі з наших солдатів прийняли їх спершу за золоті. Індіанці виробляли різні маневри, але ми пройшли далі цього поселення, названого нами Ла Рамбла (La Rambla), так воно і стало на морських картах.\nІ скоро ми дійшли до річки Тонала (Tonala), названої нами Санто Антон, і так це залишилося на морських картах.\nЗвідти ми швидко дійшли до великої ріки Коацакоалькос, але не могли увійти в лиман через супротивний вітер.\nТут же відкрилися нам великі снігові гори (sierras nevadas), де сніг весь рік лежить на вершині, а ближче до берега інша гора, яку ми назвали Сан Мартін, на ім’я солдата, який перший її побачив з корабля, він був жителем Гавани.\nПедро де Альварадо, який командував найшвидшим кораблем, першим увійшов в річку, яку індіанці називають Папалоапан, вона з тих пір носить його ім’я – річка Альварадо, і став вести переговори з індіанцями з поселення Такотальпа, але отримав від них лише рибу.\nМи ж повинні були дивитися здалеку, і це викликало велике невдоволення, а Альварадо отримав догану за самовільні дії, і з тих пір всі наші кораблі трималися завжди разом.\nТак прибули всі наші 4 кораблі до іншої річки, названої нами річкою Прапорців, бо на березі стояла маса індіанців з довгими списами, а на кожному спис майорів прапорець з бавовняної тканини, і вони кликали нас зійти на берег. Це було нове і незвичне.\nЧи не знали ми ще тоді, що місця ці належали державі Мотекусоми, великого сеньйора величезного міста Мешико, подібно Венеції, побудованого на воді; і цей великий сеньйор і король цих місць, безлічі провінцій, який повелівав усіма цими землями Нової Іспанії, які були удвічі більшими від нашої Іспанії, мав владу настільки велику, що багато чого йому було підвладне і відомо.\nТак, знав він про наше перше прибуття з Франсиско Ернандесом де Кордовою, знав про битви на Коточе і при Чампотоні, знав і про наше друге прибуття. Відомо йому було, що нас мала жменька і що найохочіше ми беремо за наші товари золото.\nВсе це йому повідомили шляхом малюнків на кількох полотнах, зроблених з хенекена, як з нашого льону. І ось, дізнавшись про наш подальший шлях на північ, він велів своїм губернаторам обміняти наші намиста, особливо зелені, які вони брали за свої chalchiuis, які у них у великій ціні, на золото, а також наказав дізнатися, які у нас цілі.\nСпонукала його до цього стара грізна легенда, що з моря, з боку сходу сонця, прийдуть бородаті люди, які оволодіють всією тутешньою країною.\nОтже, безліч індіанців великого Мотекусоми на тій річці запрошували нас до себе, у них були довгі жердини, і на кожній жердині був прапорець з бавовняної тканини білого кольору, які вони піднімали на знак миру.\nМи не відразу довірилися і спершу відрядили два човни з усіма арбалетниками і аркебузниками, і разом з ними ще 20 більш перевірених і готових до всього солдатів під орудою Франсиско де Монтехо.\nЯ теж був прикомандирований, і ми, при рідкісній тут тихій погоді, благополучно, завдяки Богу, висадилися на берег.\nНас чекали три касика, з яких один був губернатором Мотекусоми, і безлічі індіанців стояли напоготові з домашніми птахами тієї землі, хлібом з маїсу, плодами ананаса і сапоте та іншою їжею.\nРозстелені вже були циновки, і нас запросили сісти.\nВсе це робилося знаками, бо наш Хульянільо, той, що з мису Коточе, не розумів тієї мови, якою була мешікська.\nКапітан Монтехо негайно доніс про все командувачу Гріхальві, і той вирішив провести спільну висадку, згідно з моїми записами.\nЙому надані були великі почесті, сильно, дуже сильно його обкурили пахощами, схожим на ладан; він же відповів не меншими люб’язностями, дарував біло-зелені намиста і знаками запрошував їх нести золото в обмін на наші товари.\nІндіанський губернатор розпорядився, і незабаром з усіх найближчих поселень стали приносити різні прикраси з золота, посередньої роботи, але так багато, що за 6 днів нашого перебування там ми наміняли більш ніж на 16 000 песо з лишком, хоча золото було низькопробне.\nПро це повинні були розповісти хроністи, які, розповідаючи про Табас, писали все, крім правди. І взяли у володіння ту країну для Його Величності, а коли це було зроблено командувачем і оголошено індіанцям, ми почали завантажуватися на кораблі, обдарувавши їх сорочками з Кастилії.\nВзяли ми також одного індіанця, щоб у нас був перекладач, він потім хрестився і був названий Франсиско, а, оскільки він був одружений, разом з ним взяли його індіанку.\nАле повернемося до нашої розповіді.\nВідпливши звідти, ми рухалися далі вздовж берега на північ і досягли одного острівця в морі, з білим піском, розташованим за 3 легуа від землі; і дали ми йому назву острів Білий (isla Blanco), і так вона й залишилася на морських картах.\nА неподалік від цього білого острівця був інший острів, з безліччю зелених дерев, і був він за 4 легуа від берега, і ми його назвали острів Зелений (isla Verde).\nНезабаром ми попереду побачили інший острів, більший, ніж інші, розташовані від землі за 1,5 легуа, і там було місце, зручне для якірної стоянки.\nІ наказав командувач стати на якір. І були спущені човни на воду, і Хуан де Гріхальва разом з багатьма з наших солдатів вирушив до острівця, бо на ньому були помічені дві споруди з каменю і вапна, добре зроблені, і на кожній споруді були сходинки, і ними можна було піднятися до якихось подоб вівтарів, при цих вівтарях були ідоли, огидні зображення, то були їхні божества.\nНе далі як вночі їм принесли в жертву 5 індіанців; тіла їх, розтерзані, з розсіченими грудьми і обрубаними руками і ногами, валялися ще тут, а стіни будівель були в крові.\nЗ великим подивом побачили ми все це, і острову дано було назву острівець Жертвопринесення (isleta de Sacrificios), і так це і є на морських картах.\nВисадилися ми і на материк проти цього острова, де на великих дюнах зробили хатини і курені з гілок і вітрил наших судів; і прибуло, зібравшись на тому березі, безліч індіанців, які прийшли для обміну, несучи своє золото, як і на річці Прапорців.\nІ це робилося за тим же наказом великого Мотекусоми, але наближалися вони до нас з побоюванням і не часто, а тому наш проводир велів плисти далі.\nЗупинилися ми знову на піщаному березі і побудували хатини на вершинах дуже великих піщаних дюн, оскільки внизу було безліч москітів.\nНедалеко в морі лежав острів, і сам ватажок з 30 добірними солдатами на двох човнах вирушили туди, і ми знайшли там святилище, де був дуже великий і потворний ідол, якого називали Тескатліпока, там же були чотири індіанця в чорних дуже довгих накидках з капюшонами, як у домініканців або каноніків.\nЦе були жерці ідола, яких зазвичай у Новій Іспанії називали papas, як я вже згадував в іншому місці. І в цей день вони принесли в жертву двох хлопчиків, розсікли їм груди і вирвані серця і кров їх піднесли цьому проклятому ідолові.\nІ ці жерці підійшли обкурити нас тим, чим обкурювали свого Тескатліпока, оскільки ми прибули в той час, коли вони курили пахощі, схожі на ладан, ми ж не дозволили їм обкурювати нас; вже дуже ми були вражені, побачивши цих двох мертвих хлопчиків, і виявом настільки великої жорстокості.\nА ватажок запитав індіанця Франсіско, згідно з моїми записами, взятого з річки Прапорців, навіщо це зроблено; це він запитав наполовину знаками, бо той ще мало розумів нашу мову, а, як я вже говорив, Хульянільо і Мельчорехо не знали мешікскої.\nІ говорив до нього індіанець Франсіско, що в Кулу завжди так приносять в жертву; а оскільки був він невмілий перекладач, то сказав: Ulua, Ulua; і ось ми назвали цей острів Сан Хуан де Улуа, бо ім’я нашого ватажка було Хуан, і було це в день Сан Хуана в червні.\nГавань тут відмінна і дуже скоро придалася до справи; безліч кораблів в ній потім ремонтувалися, і всі товари з Кастилії для Мешико і Нової Іспанії тут вивантажуються.\nПовернімося до нашої розповіді. До нас, які перебували на тих дюнах, приходили індіанці з поселень округи обміняти своє золото в ювелірних виробах на наші товари. Цілих 7 днів пробули ми там, незважаючи на безліч москітів, від яких не було нам порятунку; і бачачи безплідність подальшого плавання в той час, і знаючи вже достовірно, що в тих краях не було островів, а тільки материк з великими поселеннями і величезною кількістю індіанців, а хліб з кассави, який ми везли, сильно запліснявів, був нечистий від тарганів та гірчив, а солдат, що були, не вистачило б для заснування поселення, й так вже 13 солдатів померли від ран, а 4 були хворі, ми вирішили послати Дієго Веласкесу звісточку про себе і попросити у нього підтримки, оскільки Хуан де Гріхальва дуже хотів заснувати поселення з тими небагатьма солдатами, що були з ним; і завжди виявлялася його душа дуже відважного і мужнього ватажка, а не так, як описав його хроніст Гомара.\nДоставити це прохання ми обрали капітана Педро де Альварадо на його дуже хорошому кораблі, який називався «Сан Себастьян» (San Sebastian), і який трохи протікав, щоб його, до речі, було відремонтовано на Кубі; відправили ми все добуте золото і одяг з бавовняної тканини, а також наших хворих.\nКожен з наших капітанів написав Дієго Веласкесу, хто як міг, реляцію про все, що сталося, і корабель вирушив до острова Куба, до Веласкеса.\nА той, виявляється, сам посилав уже на пошуки нас. Весь час він побоювався за нас і спорядив невелике судно з кількома солдатами, а капітаном у них був Крістобаль де Олід, йти за нашими слідами, але тих наздогнала буря, і вони повернулися.\nПриїзду Педро де Альварадо Веласкес щиро порадів; коли ж губернатор побачив золото, та ще й у виробах, які йому, на перший погляд, здалися дуже цінними, його радості не було меж. Альварадо потім розповідав, що Веласкес його раз у раз обіймав і цілував, і що банкети і турніри з цього приводу тривали 8 днів.\nСлава про багаті землі, де є золото, росла неймовірно не тільки на всіх островах, але і в самій Іспанії.\nМи ж, що залишилися, все ж вирішили продовжити відкриття і, як звичайно, рухалися вздовж берега. Так пройшли ми гори, які називаються Туштла, а через два дні побачили інші дуже високі гори Тушпан, і поселення біля цих гір називається Тушпан.\nІ далі йшов наш шлях повз безліч поселень провінції Панукоі, поки не зупинились на якір у гирлі великої ріки, яку ми назвали рікою Човнів.\nА справа була так. Тільки-но всі наші три кораблі кинули якорі, як раптом з річки понеслися на нас 20 дуже великих човнів, повних індіанцями-воїнами з луками, стрілами та списами, і атакували стоячий попереду інших наш маленький корабель, капітаном його був Франсиско де Монтехо.\nВід першого ж залпу 5 солдатів були поранені, і індіанці стали перерубувати канати, бажаючи взяти нас на буксир. Три їхні човни ми перекинули, а тут нагодилися й інші кораблі, і добра третина індіанців поплатилася за зухвалість, інші ж утекли, не дуже-то радісно.\nАле й ми зараз же пішли далі, поки не дійшли до мису з такою сильною течією, що ніяк не могли його обігнути.\nТут-бо і прийняли рішення повернутися на острів Куба. Причин було багато. Лоцман Антон де Аламінос застерігав від подальшого дослідження, тим більше що один корабель, який кілька разів напорювався на рифи, дав сильну течу.\nПотім – наближався зимовий, неспокійний час. Запаси прийшли до кінця. Серед командирів йшли розбрати: ватажок наш, Хуан де Гріхальва, неодмінно хотів заснувати поселення, а капітани Алонсо де Авіла і Франсиско де Монтехо були проти через нечисельність наших сил.\nВсім, нарешті, набридло вештатися морем, і ось ми повернули назад, йдучи колишнім шляхом, і через кілька днів дійшли до місцевості з великою річкою Коацакоалькос, і потім дійшли до річки Тонала, яку ми назвали Санто Антон, в неї ми увійшли, щоб грунтовно відремонтовати пошкоджене судно; за одну легуа звідти було поселення, яке також називалося Тонала.\nЗа цей час у нас побувало безліч індіанців звідти і з інших поселень, охоче обмінюючи свої припаси і золоті речі. У багатьох індіанців цих провінцій були блискучі сокири з міді, досить вишукані і витонченої форми, з писаними рукоятками. Нам і здалося, що вони теж із золота, і протягом трьох днів ми наміняли їх понад 600 штук, радіючи їм не менше, ніж індіанці нашим скельцям. Один із матросів потайки виміняв цілих 7 штук, але інший товариш доніс на нього ватажку, і йому довелося їх видати в загальний видобуток.\nВтім, такі приховування були і раніше. Пам’ятається, солдат Бартоломе Пардо побував у якійсь будові з ідолами, які вони називають cues (піраміди храмів), і взяв звідти двох ідолів, куріння, крем’яні ножі, які служили для жертвоприношень, і кілька шкатулок з різними приношеннями з поганого золота. Ідолів та інше він передав ватажку, а золото залишив собі – і все-то на 150 песо; про це дізнався Гріхальва, і погано б довелося солдатикові, якби ми за нього не заступилися. Так, щоб не забути.\nТут же я посадив, біля одного з їх cues, кілька апельсинових зерняток, припасених мною ще на Кубі. Прийнялися вони відмінно, і після нашого відплиття papas (жерці), ймовірно, доглядали за чужоземними рослинами, поливаючи їх і оберігаючи від мурах.\nРозповідаю я це тому, що це були перші апельсинові насадження в Новій Іспанії.\nВся ця провінція – Коацакоалькос – вважалася, після завоювання, найбагатшою через родючі землі, рудники і наявність зручної гавані. Прекрасні тут були пасовища, і найвидатніші конкістадори оселилися тут. Був і я там, і не пропустив нагоди відвідати свої апельсинові дерева, і навіть пересадив їх в свою енком’єнди.\nІндіанці з нами дуже сердечно попрощалися – вигадки Гомара та інших писак про наші звірства – суща дурниця, – і ми на всіх вітрилах полинули до Куби.\nЧерез 45 днів ми прибули туди, в Сантьяго де Куба, де був Дієго Веласкес. Веласкес прийняв нас чудово і радів золоту, якого було ще на 4 000 песо, а з тим, що раніше було привезено Педро де Альварадо, було, виходить, більше 20 000 песо; інші говорили, що було ще більше.\nКоли ж королівську п’ятину захотіли взяти і з сокир, то виявилося, що вони позеленіли, і всі зрозуміли, що це чистісінька мідь. Чимало було сміху та жартів з приводу нашої «вигідною» міни!.. Все подобалося губернатору Веласкесу, незадоволений він був лише своїм родичем, Гріхальвою, хоча не було на те причини; але і Франсиско де Монтехо, і Педро де Альварадо були гречні з Гріхальвою, і також Алонсо де Авіла допоміг йому погано.\nІ коли зараз же почалися клопоти по спорядженню нової армади, стали шукати і нового для неї ватажка. Залишимо це в стороні і розповімо, що Дієго Веласкес відправляв до Іспанії, щоб Його Величність йому подарував патент на обмін товарів на золото, і на завоювання, і на заселення, і на розподіл земель, які були відкриті.\nЩе коли капітан Педро де Альварадо прибув у Сантьяго де Куба з золотом із земель, які ми відкрили, – Дієго Веласкес, побоюючись, що та перша його реляція Його Величності, з вихвалянням себе і з проханням до Його Величності, яку взявся доставити якийсь кабальєро конфіденційно до королівського двору, ним вкрадена, послав свого капелана, Беніто Мартіна, підприємливу людину, з доказами і листами для дона Хуана Родрігеса де Фонсека – єпископа Бургос і архієпископа де Росано, і для ліценціата Луїса Сапата, і для секретаря Лопе де Кончільоса, які в той час заправляли у справах Індій, і Дієго Веласкес записав за ними ряд індіанських поселень на острові Куба, а також золоті копальні.\nТепер же він багато переправив їм золотих штучок. Така була справа; а про користь короля зовсім забули, тим більше що сам він перебував тоді у Фландрії.\nІ ось за багато його заслуг і великі витрати Дієго Веласкес отримав високу відзнаку – він став аделантадо Куби, з власної волі міг споряджати експедиції, завойовувати землі і засновувати міста. Втім, призначення це прийшло вже тоді, коли Кортес з усім флотом готувався до відплиття.\nTagged Берналь Діас дель Кастільйо\nГерб України. Маловідомі факти.\nЗвенигород. Відродження княжої столиці.\nДенисівська людина, Людина з печери Денисова, Денисовець – невизначений систематичний таксон роду людина ( Homo ) епохи палеоліту, описаний у 2010 р.


Колишній топ-менеджер Opel допомагатиме рятувати Volkswagen — Time UA — Новини України\nКолишній топ-менеджер автовиробника Opel Томас Зедран працюватиме в якості головного стратега в концерні Volkswagen (VW), який намагається помʼякшити наслідки «дизельного» скандалу. Про призначення у понеділок, 26 жовтня, повідомили у VW. Як зазначається у заяві концерну, яку цитує агентство dpa, Зедран розпочне роботу з 1 листопада і звітуватиме голові правління VW Маттіасу Мюллеру.\nЗедран прийшов в автомобільну галузь лише в 2012 році, коли обійняв посаду керівника відділу стратегії та операцій в компанії Opel, яка належить General Motors (GM). Упродовж кількох місяців в 2012-2013 роках він був тимчасомвим керівником Opel, згодом — до літа цього року — відповідав у концерні GM за бренди Chevrolet і Cadillac.\nНагадаємо, після того як розгорівся «дизельний» скандал, у відставку подав голова правління Volkswagen AG Мартін Вінтеркорн. Новим очільником концерну призначили Маттіаса Мюллера, який очолював автовиробника Porsche. Згодом компанію виршів залишити і гендиректор чеського автовиробника Skoda, що належить VW, Вінфрід Фаланд.\nПостійне посилання http://dw.com/p/1GjcR


Відкрийте таємниці Індії | Bellissimo Tour\nІндія схожа на величезну скриню з коштовностями, де в кожного з дорогоцінних каменів та в кожної прикраси є своя дивовижна історія. Історія, оповита тисячолітніми легендами. Історія, розфарбована у десятки яскравих кольорів, з ароматом спецій, з глибинною мудрістю та сакральним значенням. Історія, що зачіпає найпотаємніші куточки душі та дає нам зрозуміти щось важливе не тільки про Індію, а й про весь світ і самого себе. Тож якщо хочете влаштувати собі дійсно незвичайну та особливу подорож – то Індія чекає. А ми зі свого боку зробили все, аби ця країна відкрилась вам у всій своїй красі.\nМожливість відпочити комфортно та вигідно в усіх цікавих містах та на курортах Індії.\nНасичені екскурсійні програми, які відкриють вам численні скарби Індії – обирайте тур «Золотий трикутник» від 3 до 6 ночей чи «Мумбаї» від 4 до 7 ночей.\nМожливість комбінувати екскурсійні тури з пляжним відпочинком.\nЗручні перельоти на крилах відомих авіакомпаній. Дивіться розклад вильотів та обирайте!\nЗолотий трикутник з прильотом у Делі на Air Arabia, МАУ та Air Astana.\nМумбаї на Air Arabia.\nМи розробили екскурсійні програми так, щоб врахувати ну просто все:\nУсі наші гіди говорять англійською та російською і мають ліцензію.\nВи можете обрати програму як лише на сніданках, так і сніданок + вечеря.\nУсі готелі за програмою (від 2* до 5*) адаптовані для європейських туристів.\nМи подбали про логістику, щоб на вас завжди чекало зручне розташування та мінімум часу на дорогу.\nНаш партнер в Індії, з яким ми працюємо вже більше 10 років – Monks and Monkeys. До речі, саме з цією компанією Дмитро Комаров знімав свою передачу «Світ навиворіт» в Індії. Бачили цей випуск?\nІндія – це фільми Боллівуду, йога та гострі страви. Це свято Холі, витончені сарі та мехенді. Це нетрі та палаци, храми та найдрайвовіші вечірки на Гоа. Тут на вас чекають сотні відкриттів та нових вражень – просто довіртесь цій країні!\nТочно можемо сказати, що вам не вистачить одного візиту, щоб побачити і осягнути все. Але з чого ж почати? Ми радимо піти «класичним» шляхом і розпочати з дослідження Золотого трикутника та Мумбаї – під час екскурсії ви зможете, наприклад:\nЗдивуватися незвичайному місту Джайпур, яке ще називають рожевим містом – адже тут більшість споруд побудовано з рожевого пісковику. І це справді якась фантастика!\nПотрапити до Палацу вітрів. Роздивляючись його, ви подумаєте, що щось він вам точно нагадує… і тут згадаєте про бджолині стільники. І матимете рацію! Адже саме вони послугували прототипом цієї дивовижної будівлі. Як вам таке архітектурне рішення? Так, вражає!\nПобачити такі чудеса Делі, як Кутб-Мінар, Червоний форт і Гробниця Хумаюна, які внесені до списків Світової спадщини ЮНЕСКО. А, як ви знаєте, до цих списків просто так не потрапляють!\nЗробити сто і одне фото біля Тадж-Махалу і постаратися вибрати найнезвичайніші ракурси. А ще – дізнатись про дивовижну історію кохання, завдяки якій його збудували.


Якір дрилі БЕС в Дніпрі від компанії "Мастерская по ремонту инструмента - магазин запчастей и техники Техновам".\nЯкір дрилі БЕС\nКупити якір дрилі БЕС\nВикористання дрилі у ремонтних і будівельних роботах складно недооцінити. Ці інструменти дозволяють швидко і без особливих зусиль завершити ремонт, на відміну від ручної праці. Однак навіть якісне обладнання періодично вимагає заміни певних запчастин з причини зношування.\nКомпанія пропонує купити якір для дрилі БЕС і подарувати собі комфортне користування електричним інструментом.\nПереваги виробника БЕС\nКомпанія багато років поспіль займається виробництвом електричного обладнання та комплектуючих деталей до нього. Вся продукція проходить суворий контроль якості, завдяки чому виключається можливість покупки бракованого товару.\nВироби мають необхідні сертифікати та виготовляються тільки в заводських умовах. Застосування новітніх методик виробництва дозволяє зробити готову продукцію максимально якісною і адаптованою під потреби користувача.\nКомпанія займається розробкою і випуском електричних інструментів на професійному рівні, тому покупці можуть розраховувати на зручність експлуатації товару, відмінну якість і довговічність купленої продукції.\nОсобливості якорів цього бренду\nФірма займається виробництвом якорів для різних типів електроінструменту, в тому числі і для дриля. Якоря виробляються з міцного металу, характеризуються підвищеною стійкістю до зношування. При правильному дотриманні правил експлуатації ця деталь прослужить багато місяців поспіль. Це особливо вигідно для людей, які використовують дриль на регулярній основі для частих ремонтних робіт. Пристрої нескладно встановити на дриль, важливо лише правильно підібрати потрібну модель якоря на певний електричний інструмент.\nЧому вигідно замовити продукцію у нас:\n· товар відрізняється чудовою якістю, тому підходить для довгострокового використання;\n· вартість продукції в інтернет-магазині буде прийнятною для більшості замовників і не вимагає великих витрат;\n· в каталозі компанії можна знайти прекрасний асортимент цієї продукції і підібрати потрібний варіант у комфортній обстановці.\nЯкоря, представлені в магазині, володіють прекрасними характеристиками, забезпечать тривалу і безперебійну роботу будь-дрилі. Купівля деталі допоможе поліпшити якість ремонту та мінімізувати зайві зусилля при використанні дрилі.\nЯкщо ваші дриль працює не зовсім коректно, швидше за все причина криється саме в швидкому перегріві. Під час експлуатації інструмент починає вібрувати, а це в свою чергу викликає сильний дискомфорт. Дриль перегрівається – з ладу вийшов якір. Найчастіше його не можна відремонтувати і вирішити проблему зможе лише своєчасна заміна якоря для дрилі БЕС. Це вийде набагато дешевше ніж ремонтні роботи, швидше, а головне працювати після цього дриль буде справно протягом тривалого часу.\nПеревага імпортних деталей\nНе сподівайтеся, що з дешевим і неякісним якорем ваш інструмент буде працювати коректно. Так як в більшості випадків його деталі будуть зроблені неякісно і незабаром він знову вийде з ладу. І якщо після поломки заводського якоря усунути проблему в обладнанні не складе праці, то з використанням підробленого і неякісного якоря можливі серйозні наслідки, а це може призвести до швидкої поломки дрилі і виходу її з ладу без можливості відновити роботу в майбутньому.\nСаме тому, якщо маєте потребу в заміні комплектуючих для обладнання, звертайте увагу тільки на якісні деталі від відомих брендів. Їх надійність забезпечена високим попитом, а значить і потребою не тільки в побутових цілях, але і під час будівель серйозних споруд. Щоб робота не зупинялася, дриль та інше обладнання завжди повинні працювати справно і стабільно, чого не добитися з постійно перегріватися механізмом.\nПідбір якоря для дрилі БЕС\nПерш ніж купувати якір, потрібно підібрати ідеально підходить. Рекомендуємо купувати саме заводський варіант, так як він не відрізняється від того, що стояв у вашому обладнанні при збірці. Необхідно провести певні виміри і порівняти з уже наявними у вас варіантом якоря.\nЯкір для бес має такі характеристики:\n1. Кількість зубів для посадки на валу – 6 (праворуч);\n2. Пакет обмотки в діаметрі становить 38,6 мм;\n3. Якір в довжину за розміром вала становить 112 мм;\n4. Пакет обмотки в довжину – 27 мм.


Освітня програма «Менеджмент інноваційної діяльності»\nУнікальність освітньої програми пояснюється необхідністю реалізації програм та проектів інноваційного розвитку вітчизняних підприємств, швидким втіленням у практичну діяльність бізнесу діджитал-інструментарію, smart-технологій, створенням стартап-компаній для виведення інноваційних продуктів на національний та міжнародні ринки.\nПідготовка менеджерів нового покоління, здатних ідентифікувати та вирішувати складні спеціалізовані задачі та практичні проблеми з забезпечення інноваційного розвитку підприємства в усіх сферах його діяльності за невизначеності умов та вимог до її організації, передбачає формування системних знань, розвиток дослідницьких і професійних навичок, вмінь і компетентностей, а також вивчення інноваційних підходів, методів, методик, технологій, інструментів менеджменту з використанням сучасних інформаційно-комунікаційних технологій.\nСтудент під час навчання може самостійно обирати перелік дисциплін, що забезпечують реалізацію його освітньої траєкторії та майбутню професійну діяльність.\nМожливість розвитку власного креативного потенціалу, опанування технологій інноваційного менеджменту, розвитку венчурного бізнесу, створення стартап-компаній;\nМенеджмент організацій Методологія і організація наукових досліджень; Інформаційні системи і технології в управлінні; Маркетинг інновацій; Інвестиційний менеджмент; Управління інноваційними проектами; Управління інноваційним розвитком підприємства; Інноваційна економіка і політика; Технологічні інновації; Іноземна мова за професійним спрямуванням (англійська, німецька, французська); Управління змінами / Логістичний менеджмент; Креативний менеджмент / Консалтинг в інноваційній діяльності; Інноваційний менеджмент і дизайн / Бізнес-start up; Технологічні інновації / Інноваційний потенціал підприємства; Психологія управління та комунікації в організації / Економіко-математичне моделювання в менеджменті\nКерівники підприємств, установ,організацій, керівники, головні фахівці, начальники підрозділів, відділів; керівники проєктів та програм; консультанти з ефективності підприємницької діяльності та раціоналізації виробництва; керівники та професіонали з управління проєктами та програмами у сфері матеріального/нематеріального виробництва; наукові співробітники; начальники та головні фахівці науково-дослідних підрозділів та підрозділів з науково-технічної підготовки виробництва; керівники установи (структурного підрозділу) з інтелектуальної власності; професіонали з в галузі інформації та інформаційної аналітики; керівники у сфері державного управління, регулювання та сприяння ефективному ведення інноваційної діяльності; професіонали у сфері державної служби, маркетингу, ефективності господарської діяльності, раціоналізації виробництва, інтелектуальної власності, інноваційної діяльності; керівники та викладачі закладів вищої освіти; наукові співробітники; інші наукові співробітники в галузі навчання тощо.


Село межує на півночі і заході з Києвом, на сході — з селом Петропавлівська Борщагівка. Входить до складу Борщагівської сільської громади.\nКримськотатарський культурний центр «Birlik». У центрі також діє мечеть.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Чайки_(Бучанський_район)&oldid=31642295\nОстаннє редагування: 12 травня 2021, 13:05\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 13:05, 12 травня 2021.


Радивилівці мають досвід, щоб ним ділитися | РАДИВИЛІВ.info\nby Редактор · Published Липень 21, 2020 · Updated Липень 22, 2020\nУ рамках проєкту «Креативні маршрути успіхів громадами Рівненщини» заплановані творчі поїздки для навчання менеджерів культури. За умовами проєкту відбуватиметься навчання в форматі творчих студій, креативних воркшопів, знайомства з митцями та новими індустріями. Тож, аби перейняти досвід, учасники проєкту відвідали Радивилівську ОТГ, заклади освіти і культури і представили звіт про це на хостингу Ютуб.\nСвоїми думками поділився викладач дитячої школи мистецтв Андрій Сірко, зокрема, йдеться про досвід діяльності чотирьох викладацьких і дев’яти учнівських колективів школи. Завідувач художнього відділення Агата Капуста висловила міркування, як слід краще виявляти творчі обдарування дітей.\nУ Радивилівській бібліотеці Наталія Залужна розмірковувала про нинішні особливості залучення молоді до читання книг, про можливості комп’ютерного залу, про різноманітні освітньо-виховні заходи, які проводяться в бібліотеці.\nВ радивилівській етнорезиденції «Ладомирія» керівник Центру дослідження і відродження Волині кандидат історичних наук Володимир Дзьобак, ткалі Наталія Пуха і Мар’яна Олійник ознайомили з напрацюваннями колективу, повідали про унікальні знахідки старовинного одягу, взуття, святкових елементів вбрання, відтворення їх зразків сучасними технологічними засобами, а головне – вмілими руками наполегливих ткаль і майстринь. У планах – створення музею старовинного одягу, в якому передбачають виставити не менше 170 костюмів. А є ще для експонування інші етнографічні цікавинки: взуття, верхній одяг, прикраси. Про радивилівську етнорезиденцію «Ладомирія» розповів у відеосюжеті телеканал «Сфера-ТВ».\nNext story Майстер-клас від художника Максима Бєскова\nPrevious story Радивилів: Переказ про дорогу через болота


Що є домінантами столиці? Які з них формують позитивний образ міста, а які, навпаки, негативно позначаються на загальному сприйнятті? Чи можуть домінанти допомогти виявити хвороби розвитку міста та відшукати способи їх подолання? Property Times зібрав думки спільноти в мережі та розпитав експертів ринку.\nДомінанти «виростають» з головних функцій міста. То ж не дивно, що домінантами середньовічного Києва були храми та фортеця. Сумно, що за XX сторіччя не з’явилось споруд, що стали б більш значущими за Лавру та Софію.\nЩо вважають домінантою\n«Ментальний образ того чи іншого міста часто складається з його виразного силуету, що обов’язково має якусь домінанту. Звісно, «плоске» місто відрізняється від міста на рельєфе. Скажімо Дубаї — «плоске» місто, пустеля. А Київ має мальовничий розвинутий ландшафт. Якщо б Київ забудовувався митцем, як картина, чи за продуманими фахівцями правилами, то було б достатньо не руйнувати природній ландшафт, а підкреслювати його — тобто не нівелювати його, забудовуючи низини висотками та пагорби малоповерховими будівлями. Інша справа — Дубаї, багаті еміри, як той митець з пензлем, не рахуючи кошти, збудували багато «будівель-акцентів». Бурдж Аль Халіфа — головна домінанта, яка допомагає «зібрати» (у композиційному сенсі) забудову міста докупи. Але у Києві функцію містобудівної домінанти не зможе виконати «щогла», вільно ввіткнута до забудови висотка, ними є більш значні комплекси — Києво-Печерська лавра із дзвіницею Ковніра, Собор Святої Софії, комплекс Університету Шевченка», — розповідає заслужений архітектор України Сергій Целовальник.\nКритеріями містобудівної домінанти (будівля, ансамбль, комплекс, інженерна споруда чи монумент) можуть бути:\n- розмір, що значно виділяється з навколишньої забудови горизонтальними розмірами чи висотністю (Кловський узвіз, 7);\n- особливе розташування у ландшафті, що відкриває цей об'єкт візуально з великої відстані і під великим кутом огляду (Андріївська церква);\n- ключове акцентне положення об'єкта відносно навколишньої забудови, оточуючого ансамблю (Успенський собор, готель «Україна»).\n- різне поєднання трьох попередніх критеріїв.\n«Фактична домінантність не пов'язана безпосередньо з художньою чи іншими якостями об'єкта. Це може бути шедевр архітектури чи скульптури, або навпаки; середньої якості величезний об'єкт чи помітно розташована суто утилітарна споруда», — розповідає Гліб Ушаков, кандидат архітектури, доцент КНУБА.\nЕксперт підкреслює, що до будівництва домінантних об'єктів завжди має бути особлива увага міста, аби не жити потім з помітними, але невідповідними домінантами століттями. Крім того, місто має пильнувати, щоб нова забудова не знівелювала візуальне сприйняття загальноміських чи локальних історичних домінант високої визнаної культурної ваги.\n«Є міська легенда (хоча, хто знає, чи легенда це?), що навіть в радянські часи принцип «не будувати вище Лаврської дзвіниці» дотримувався. Коли зводили монументальну скульптуру Батьківщина-мати, то її висоту довелося знизити, аби Лавра залишилася вищою», — говорить народний депутат, заслужений архітектор Ганна Бондар.\nЦеркви розташовували на пагорбах (Лавра, Софія, Михайлівський, Кирилівська) або на майданах. Церкви «тримали» містобудівний каркас міста і створювали добру орієнтацію в місті.\nЗ появою перших «хмарочосів» на початку ХХ століття (тоді хмарочосами вважалися навіть 5-ти поверхові будівлі, до прикладу «Хмарочос Гінзбурга» на розі Миколаївської (сучасна Архітектора Городецького) і Хрещатика), такі будівлі фланкували перехрестя і площі, а для більш виразного архітектурного образу на дахах розташовували шатрові елементи та бані.\n«В радянські часи містобудівні домінанти були чітко сплановані з урахуванням складного київського рельєфу і частково реалізовані. Вони ретельно розглядалися на Містобудівних радах і освячувалися рішеннями партії. Серед таких будівель можна назвати Будинок Торгівлі на Львівській площі», — коментує Ганна Бондар.\nЩо загубили та що знайшли за століття\nXX століття не було добрим до Києва, але, на щастя, ми маємо можливість насолоджуватись домінантами минулого, що зберігають своє беззаперечне композиційне і відповідне культурне значення:\n- Ансамбль «Софія Київська»;\n- Ансамбль «Києво-Печерська Лавра»;\n- Андріївська церква;\n- Кирилівська церква;\n- Червоний корпус КНУ;\n- Бессарабський ринок;\n- Залізничний вокзал.\nПриклади домінант, створених за радянського часу, які суспільство наразі намагається адаптувати, надаючи нових сенсів, функцій і назв:\n- Український дім (в минулому — музей В. І. Леніна);\n- Верховна Рада України (в минулому — Верховна Рада УРСР);\n- Національний музей історії України у Другій світовій війні;\n- Центральна виборча комісія (в минулому — Міськком та Обком КПУ та ЦК ВЛКСМУ);\n- Міністерство закордонних справ України (в минулому — ЦК КПУ);\n- Будинок Уряду України (в минулому — Раднарком УРСР).\n«Варто пам'ятати, визнаючи архітектурну якість цих будівель, що архітектурний образ не змінюється разом із назвою і закриттям символіки. Такі будівлі заслуговують на існування, ними слід користуватись, усвідомлюючи, що вони будувались місцевими силами і талантами і виражали світові тенденції архітектури. Але для вираження сучасної доби і сьогоднішніх змістів потрібне створення і нових громадських, культурних об'єктів. Тільки їхній архітектурно-художній образ буде відображенням сучасності. Але поки що таких об'єктів майже немає, і тому домінують адаптовані царські та радянські будівлі. Не знищуючи їх, слід додавати (на вільних ділянках) сучасну якісну архітектуру і не тільки ТРЦ та ЖК, які поки що символізують наш час», — наголошує Гліб Ушаков.\nНе дожили до сьогодні акцентні сакральні будівлі, які були свідомо розташовані уздовж кромки з боку Дніпра: Військово-Микільський собор і його дзвіниця (сучасна пл. Слави), Малий Микільський собор (сучасна Арсенальна пл.), Трьохсвятительська церква (була б зараз у подвір'ї МЗС на вул. Десятинна), сама Десятинна церква. Тільки на фотографіях можемо бачити «цивільні» домінанти — хмарочос Гінзбурга (на місці готелю Україна); Міську Думу (сучасний Майдан Незалежності). Містобудівний злочин вже доби незалежності — знос Сінного ринку (вул. Бульварно-Кудрявська, 17).\nНа жаль, час незалежності не став для міста часом усвідомленого розвитку.\nДеякі з існуючих домінант отримали ганебне приниження статусу. Свіжі приклади: будівлю з зіркою (Хрещатик, 25) «закриває» Linden Luxury Residences; шедевр Городецького, Костел Святого Миколая (вул. Велика Васильківська, 75) губиться на фоні БФК Metropole, Центральний палац урочистих подій на проспекті Перемоги біля нової забудови тепер виглядає МАФом.\nНайгіршим проявом сучасних домінант експерти назвали великі недобуди, які чудово видно з усього міста: БФК Sky towers, просп. Перемоги, 13; будівля по вул. Митрополита А. Шептицького, 2 та ін.\nСинонімами несмаку та лідерами за негативними відгуками стали найвища будівля столиці — Кловський, 7 та ЖК «Поділ-Престиж» (Ніжній Вал, 27).\nСпотворена панорама Києва з Дніпра — висотками на Грушевського, 9 та ЖК Diamond Hill.\nСеред позитивних прикладів ставлення до домінант експерти віднесли завершену реконструкцію НСК «Олімпійський» та розпочате приведення до ладу Мистецького арсеналу. Позитивним прикладом може стати також реновація споруд Арсеналу та площі. Але якщо реновація споруд військового заводу під новітні функції визвала захоплення громади та спеціалістів, то ситуація з казармою та Микільською брамою дещо складніша. Ця велична споруда, яка за радянських часів була знівельована розташуванням вестибюля метро Арсенальна, після реставрації буде відкрита з боку площі. Але зі сторони Маріїнського парку планується спорудження торговельного центру, який хоч і невисокий, але закриє фасад.\nПриклад історичної домінанти, найважливіший символ самоврядування, який доцільно і можливо відновити — Київський магістрат на Контрактовій площі.\nНагальна потреба найшвидше повернути до нормального стану пам’ятки-домінанти:\n- Мистецький арсенал (вул. Лаврська 10-12);\n- Гостинний двір (Контрактова пл.);\n- Телевежа на Сирці;\n- Річковий вокзал (Поштова пл.).\n«Треба зберігати не тільки цінні об'єкти, а й простір біля них (охоронна зона). І навіть слід піти далі: для об'єктів особливого культурного і туристичного значення треба робити (фахово) розкриття у просторі включно зі знесенням прибудов. Наприклад: одна з найцікавіших будівель старого Подолу досі залишається вбудованою у сусідню споруду — Кам'яниця київського війта по вул. Костянтинівська 6/8», — вважає Гліб Ушаков.\nЧи став домінантою флагшток біля Родини-Матері або «маяк інновацій» в UNIT.City? За яких умов можна очікувати що цю роль візьмуть на себе амбіційні ЖК чи великі ТРЦ?\n«Чому деякі висотні будівлі дуже дратують киян? Наприклад, горезвісний Кловський узвіз, 7? Бо він «сперечається» із Дзвіницею! А цей факт піднімає в містянах хвилю відчуття, що головний символ міста нехтується, нівелюється, практично знищується. Чому будівля Міністерства інфраструктури України на проспекті Перемоги не дратує, а нові висотні будівлі навпроти навпаки? Бо вони сперечаються із існуючим хмарочосом і з будівлею Центрального Палацу урочистих подій. І не просто спорять, а практично знищують містобудівний акцент, хай і не висотний», — вважає Ганна Бондар.\n«Продовження хаотичної забудови центральної частини міста висотними ЖК вже перетворює містобудівну композицію на суцільний бізнес без врахування естетики і не залишає можливості для підкреслення ландшафту, акцентування і розкриття планів з різних візуальних панорам. Навіть, виходячи з невідповідності вуличної мережі, інженерних систем і соціальної інфраструктури, по відношенню до великої кількості нових будівель підвищеної поверховості у центрі міста, слід повернути контроль за дозволами будувати на будь-якому клаптику центра вище 27 метрів. Тепер серед груп висоток буде губитись будь-яка важлива культурна споруда і не стане домінантою у композиції, навіть якщо буде на верхівці гори», — констатує Ушаков.\nГенплан, блакитні лінії та референдум\nПричиною «домінантного» безладу є розвиток міста без плану. Ганна Бондар наголошує, що Київ — єдине місто в Україні, де немає жодної легітимної містобудівної документації. «Чинний Генплан не виконується і є розбалансованим з огляду на тисячі земельних ділянок, виданих під будівництво міською радою всупереч Генеральному плану. Історико-архітектурний опорний план — відсутній, зонінг — відсутній, детальні плани територій протирічать чинному генеральному плану і часто оскаржуються в судах, проєкт Генерального плану вже багато років не приймається — київські політики не готові брати на себе політичний тягар незрозумілого за метою документу... Це і є причиною так званої хаотичної забудови», — підкреслює Ганна Бондар.\nСергій Целовальник наголошує, що мають бути розроблені та затверджені правила, за якими забудова Києва, точніше його ландшафт, не може бути спотворений.\n«Пам’ятаю, як років п’ятнадцять тому на засіданні Архітектурно-містобудівної ради при головному архітекторові міста розглядалася робота колективу фахівців під егідою Академії архітектури. Назва, щось на кшталт «Розташування висотних будівель у Києві». Я був збентежений! Академія, фахові доповідачі, наукоподібна подача, але все звелося до схеми, на якій за якимось умоглядним колом — частина на правому березі, частина — на лівому — були намальовані кольорові плями на вільних від забудови ділянках, з поясненням поверховості ймовірних будівель на цих плямах. Не хочу сказати, що все було помилково, але в історичному місті та на складному рельєфі цієї роботи було надто замало.\nРоків п’ятнадцять тому видатний архітектор Києва Віктор Григорович Ширяев самотужки почав створювати віртуальну електронну модель нашого міста, яка згодом стала єдиним точним інструментом аналізу забудови на складному рельєфі. Наполегливо та методично Віктор Григорович «побудував» практично увесь Київ, що дає змогу розглядати пропозиції у любому кутку міста. Наприклад, заливши тальвеги міського рельєфу побудованого макету червоним «кисілем» до певної позначки, яка не впливала на силует та панораму центра міста з Лівого берега, ви миттєво мали побачити як з-під цього кисілю виповзли усі «дисонансні» об’єкти», — розповідає Целовальник.\nНагадаємо, оновленими ДБН прописані так звані «блакитні», «зелені» та інші кольорові лінії. «Але у нормах не було аж ніяким чином пояснене, як ці лінії мають бути встановлені. Для того, щоб встановити у конкретному місці ту чи іншу «кольорову лінію», треба виконати кропітку наукову чи візуалізаційну роботу. В іншому разі буде знов те, що трапилося з пресловутими 27 м у центральній частині міста», — наголошує Целовальник.\nГліб Ушаков назвав комплекс мір, які можуть бути корисними:\n- обов'язковість процедури оприлюднення проєктів громадських будівель і споруд до початку будівництва;\n- системність відкритих архітектурних конкурсів на важливі у містобудівному аспекті громадські об'єкти, для об'єктів державної і комунальної форми власності ці конкурси мають бути обов'язковими;\n- можливість впливу і офіційної рефлексії на архітектурно-містобудівні процеси Національної спілки архітекторів України, інших організацій і спільнот фахового середовища.\nНаші міста потребують дієвих механізмів контролю і регулювання забудови. Наприклад, обмеження висоти будівель відповідно до планувальних зон; не дозволяти ущільнення і підвищення забудови без збільшення потужності транспортної і інженерної інфраструктури, не дозволяти ущільнення житлової забудови без створення нових об'єктів соціальної інфраструктури; можливість зносити незаконні і небезпечні будівлі (Монстр на Музейному провулку), повертати місту ділянки довгобудів після визначеного терміну, також повертати місту пам'ятки архітектури, які приватні власники доводять до руйнації, зупиняти будівельні роботи чи процес знесення за потреби розібратись у ситуації.\nГанна Бондар пропонує звернутись до світового досвіду вирішення подібних викликів. «Наведу два приклади — Мюнхен і Нью-Йорк. В одному (Мюнхен) немає будівлі вищої за Фрауенкірхе (Собор Пресвятої діви Марії — головний храм Мюнхена). Містяни якось зібралися, провели референдум і вирішили, що ніхто в їхньому місті не буде будувати вище за нього. І всі плани підлаштували під думку місцевої громади. А до чого тут Нью-Йорк? — спитаєте ви, — Там же одні хмарочоси в центрі! А до того, що весь нижній Мангеттен і є містобудівною домінантою міста. Містяни зібралися, прийняли зонінг і так домовилися», — наводить приклади Бондар.\nЯк же домовитися киянам? Першочергове завдання — обговорення та прийняття нарешті Генплану. «Без плану у нас як було, так і буде: не містобудівні домінанти, а мухи з котлетами на різдвяному столі», — обурюється Бондар.\nВ Верховній Раді сьогодні розглядаються окремі ініціативи щодо зняття корупційних ризиків в системі архітектурно-будівельного контролю. Одним з інструментів пропонується видалення детальних планів територій з системи містобудівної документації, як таких. «Моя думка така: ні, так це не робиться. Планів має бути більше, планів — якісних, планів — чітких, підкріплених бюджетуванням і ретельно обговорених з громадою, тоді і корупційних ризиків стане набагато менше, адже не буде ручного управління містом. Іншою ініціативою, вже від Уряду, є законопроект «щодо протидії хаотичній забудові». Нарешті! — скажете ви, а я відповім: в законопроєкті необхідно лише чотири абзаци: без планів — не будуємо, плани розробляємо на містобудівних конкурсах — шукаємо найкраще рішення, в історичному центрі будуємо за результатами архітектурних конкурсів — шукаємо найкраще рішення, а якщо не за конкурсом — проводимо фахове обговорення на Містобудівній раді із головним архітектором міста і, звісно, розвиваємо максимально широке обговорення процесів», — підкреслює Бондар.\nАктивація, консервація чи ревіталізація? Як у Славутичі пройшов архітектурний фестиваль SE...