ЛIТНЕВСЬКИЙ Геннадій — Письменницький портал\nГеннадій Євгенович Літневський народився 10 листопада 1951 року в м. Iртиську Павлодарської області Казахської РСР у сім'ї службовця. Але виховувала його бабуся в Хитрівці біля Комишувахи Оріхівського району Запорізької області.\n14.05.1989 загинув в автокатастрофі в Румунії, похований у Києві. Поет, член Національної спілки письменників України.\nДитинство пройшло в с. Хитрівка Запорізької обл.\nУ 1973 закінчив Запорізький державний педагогічний інститут, філологічний факультет. Друкувався в обласній і республіканській періодиці. Був на педагогічній, журналістській, комсомольській роботі. Автор збірок віршів «Листи до запитання» (1979), «Літо» (1983), «Полюси» (1988), «Тільки без паніки» (1990), «Еліксир істини» (1991), «Вибране» (2005, посмертно).\nВід траси вліво\nде між полів\nлишилось трохи місця?\nвже четвертий місяць,\nЯ зараз не про те.\nОсь ти сказала:\n«Кинь і повертайся».\nвсе по тій же трасі,\nхоч і трава хай не росте?\nТа ти й сама\nприїдь коли сюди —\nтут дуже рівний степ,\nусе як на долоні,\nяк на долоні, —\nде земля, де просто бруд.\nI ясно так\nсобі самому видно,\nщо ти ніде\nне зможеш бути гідним,\nякщо не зможеш\nбути гідним тут.\nКонтрольна з географії.\nЯ — більше, ніж Колумб.\nОсь карта контурна. Це світ\nПустий і безіменний.\nВода вдаряється у твердь:\nВелика — у малу,\nI цілих сорок п'ять хвилин\nНа роздуми у мене.\nЯ цю ріку назву Дніпром:\n(«Дніпро» — луна «добра»),\nТа — буде Волгою текти,\nЯк воля, безбережна.\nОбнявшися, мов дві сестри,\nАрагва і Кура\nХизуються у іменах,\nЯк у новій одежі.\nМандруй, фантазіє моя,\nНа вістрі олівця —\nУсе я знаю, вмію все\nI все на світі близько:\nСаджу в Зеландії зело,\nНемов цукерки, роздаю\nКопалини малюю скрізь:\nТут — нафта, там — руда.\nI раптом... Що?\nВід Кордільєр до Дону!\nУрок історії гряде,\nА в мене — от біда! —\nНа цілім світі ще нема\nНі жодного кордону...\nIснують сотні чудернацьких звичок.\nЯ вже забув, хто так його нарік:\nКомроти наш, колишній фронтовик,\nМав прізвисько «Любов до перекличок».\nВ нас їх було по сім разів на день:\nI до занять, і після, і в перервах, —\nI хоч би раз отой нудний перелік\nВін пропустив. Ніколи і ніде!\nО, як він слухав наші імена\nI наші «я!» ловив різноголосі!\nА ще одного разу навіть сльози\nПомітив у комроти старшина.\nТоді ми все на світі розуміли\nЧи навіть більше.\nI, задерши ніс,\nПоважно говорили: «Педантизм...»\nКазали ще: «У самоволках діло!»\nЯ згадую весну:\nПоповнення прийшло — такі зелені!\nВрочистий вечір. Стоячи на сцені,\nРозповідав комроти про війну —\nПро вірних друзів, хлопців-одчайдух,\nУтрачених, загублених, загиблих,\nI кожне слово, тихе, наче видих,\nНам відкривало інший —\nтонший — слух.\nО переклички мирного часу!\nУсі живі. Немає невідомих.\nЦвіте каштан. Iдуть листи додому.\nСтоїть комроти сивий на плацу.\nА стрільбище — вважай, під боком.\nХоч будь цікавим, як дитина, —\nЗа тиждень звикнеш. За півроку\nНудною стане стрілянина.\nУ тебе «комплексів» — ні грама,\nЗдоровий глузд і справні нерви.\nЩо стрільбище? Довгаста яма\nТа шмат дірявої фанери.\nЩо стрілянина? Будні, клопіт.\nТа враз прониже, струмом наче,\nтам, в окопах,\nIще відстрілюються наші!\nТам — сорок перший! Там, у полі,\nКолосся мнуть ворожі траки\nI комісар, німий од болю,\nВеде бійців у контратаку.\nЯ їм прийти на поміч мушу.\nВперед, солдатська доле строга!\n...I щемно падає на душу\nСидить солдат. Гітару обійняв.\nСтаренька дека, і на струнах «вусики».\nЩовечора сидить, кладе на музику\nСвій власний вірш на тему «жди меня».\nДавно б уже мелодія знайшлась,\nАле щоразу, мов піднятий поштовхом,\nКоли приходить наш днювальний\nГітару — вбік і миттю — серед нас.\nЩасливчиків глумливе співчуття,\nСлова втішання, від ужитку витерті:\n«Тобі й сьогодні пишуть, композиторе.\nВізьми газетку свіжу, почитай».\nI знову починає він з нуля.\nчорний гриф увінчаний\nБере навідліт, наче руку дівчини,\nКоли у вальсі з нею кружеля.\nВін потайний, не ділиться ні з ким\nПечаллю, ні гризотою не ділиться.\nЯка вона — ота, для кого пісня ця, —\nЯкі там брови, очі там які?\nМоя кохана! Скоро вже два місяці\nВи з нею схожі. Просто — близнюки.\nНадворі ніч. На шибці мокра крапка.\nХолодний вітер здув її. Тире.\nНапевно, знову буде дощ, але\nЯ жду гостей. Я кличу їх. «А раптом?!.»\nГримить ефір. Який, у біса, сон!\nГорлає світ — ридає і радіє.\nОрган і бубон. Арії. Події.\nТа ось — морзянка. Мій діапазон.\nКрапки й тире — через кордони й грози,\nЯ впізнаю знайомі позивні,\nНевидимі вони, непоказні,\nЯк щирі почуття без грана пози.\nРозвага — то пусте, а слава — дим.\nНе в цьому суть. Потрібно зрозуміти:\nА що, коли якраз цієї миті\nКрізь вас навиліт б'є сигнал біди?!\nБо є життя і так собі, присутність,\nДоволі їх — не чують, хоч кричи.\nТа ті, кому довірено ключі,\nНе мають права у собі замкнутись!\nКрапки й тире. Варшава і Мадрід.\nУ темну шибку б'ється дощ похилий...\nЖиття моє — така коротка хвиля —\nВмісти в собі увесь безмежний світ!\nОсь кулемет. «Руками не торкати».\nВже стільки літ не рушено приціл.\nПочесна, строга старість експоната\nЦентрального музею Збройних Сил.\n— Був сорок третій. Захищали місто.\nНаш кулеметник (бачите портрет)\nВ однім бою поклав двохсот фашистів.\nА це — його славетний кулемет.\nЕкскурсовод сьогодні дебютантка,\nКонспекта вкотре прочитала зранку.\nЛедь-ледь тремтить з указкою рука.\nПритихла група. Пера наготові.\nДві вчительки нотують кожне слово,\nI лиш пенсіонер сивоголовий —\nТакий невдячний — без записника!\nПерейдемо до інших експонатів. —\nЗачовгали і слідом подались.\nПенсіонер залишився стояти —\nЧи не розчув, чи ще не роздививсь.\nПрийшла нова екскурсія і — далі.\nА він стояв,\nПерегортав, як молодість свою.\nТремтіли злегка руки, мов згадали\nВіддачу кулемета в тім бою.\nI тоне в нім,\nі золотими снами\nСиньо-зелену темряву глибин\nв тепле небо витісняє.\nЦе ось відкіль береться кримська ніч.\nНехай багаття гасне.\n— Так завтра вже вертаємось чи ні?\n— Авжеж, уранці.\nЗначить, саме час нам\nПодумати про наше, про своє,\nЗгадати, на майбутнє загадати.\nНове щось настає.\nНа що ми стали відтепер багаті?\nIшли ми по гальці,\nВід спеки трохи не в трансі.\nА навстріч від селища —\nДо шляху ідуть і сміються\nЯнголи у відпустці\nЗ бісиками в очах.\nНа пляжі серйозніші стануть,\nПід поглядами проходячи,\nАж губку закусить (неболяче),\nПідійде до хвилі німо,\nРозвіявши зачіску, зніме\nПлаття з малюнком веселим,\nТа так одчайдушно, ніби\nВогонь викликає на себе,\nI враз навкруги — тиша.\nНа пляжі безмовно так...\nТа ненадовго — лише\nНа один тільки такт\nI все. I знову\nПлюскочуть курортні розмови,\nГудуть анекдотів рої,\nТа все ж таки в грудях,\nЛишилась ця рідкісна тиша...\nО, бережімо її!\nРозкішні пальми, виноградні лози,\nТрояндові долини, дикі кози,\nI пляжниці засмаглі, граціозні,\nI, врешті, сонця лагідний вогонь —\nУсе це промовляло одностайно,\nЩо десь на світі\nє полярне сяйво\nI що потрібно бачити його.\nЗ чубами, може, пишними\nЧи з лисинами зрілими —\nМи станемо колишніми,\nКоли ми знову стрінемось.\nI справи незавершені,\nI різні там «до відома»\nПокинемо не вперше ми,\nПокинемо й поїдемо\nУ Крим, де тихо й гамірно,\nУ незбагненний Крим,\nДе спогадів і намірів\nДе сонце з вічним усміхом\nНад морем, над життям\nПочую, як півень до сонця сурмить,\nЗа вудлище світле візьмусь обіруч,\nI ось починається дійство.\nВпрягайтеся парою, мудрі соми,\nПо водах по тихих, від глинистих круч\nПоїдемо, любі, в дитинство.\nЯ досі не дуже змінився з лиця.\nВ країні отій на кордоні\nЦибата сторожа в коротких штанцях\nВпізнає мене й по долоні:\nЛишився і досі ще знак на руці\nЗ тих пір, як із хлопцями драли\nСердитих, булькатих, вусатих ченців\nТам довгії дні. Там усе до пори.\nТам друзі, іще не жонаті,\nМайструють прекрасні свистки із кори\nI шиють пальто цуценяті.\nI може, за плесом живої води,\nПозбувшися втоми своєї,\nЯ знову навчуся хотіти туди,\nДе сходиться небо з землею.\nЯ буду терпляче сидіть на землі.\nНу де ж поплавки поховались?\nI старенький сусід у брилі\nЗітхнув співчутливо: «Зірвалась!»\nЄ місто — куди столицям,\nА іншим — і поготів!\nВоно із самих вокзалів,\nА ще з аеропортів.\nI жив я у цьому місті —\nНа диво прекрасно жив:\nМені вистачало місця\nНа лавах його завжди,\nВоди із його фонтанів\nI хліба і солі — сповна.\nБувало іноді скрутно,\nТа це не його вина.\nВагання — нетранспортабельні.\nЯ вірив у принцип один,\nОдну визнавав постійність:\nПостійність раптових змін...\nМинуло. Давно вже плечі\nВід рюкзака не болять.\nШтормівку, йдучи на танці,\nВдягає молодший брат.\nСповідую спокій, та сняться\nВітри у чотири кінці,\nВіщують, що я — тимчасово,\nПроїздом у спокої цім,\nЩо знову транзитне місто\nДорогу мені нарече...\nЗдивуються Друзі: «Куди ж ти?»\n— Додому, куди ж іще?\nБIЛЯ ПАМ'ЯТНИКА ПУШКIНУ\nОтак — з колотнечі,\nIз гамору і суєти,\nОпісля дзвінків, телеграм\nТа електрогітари —\nЯка це полегкість —\nНеквапно сюди увійти,\nУ тиху, задуману бухту\nСюди, де здалася б малою\nНайвища зі щогл, —\nТак високо Пушкін підвівся,\nНе вистачить зору.\nЄ місце на лаві.\nТи можеш сідати, якщо\nТи зможеш сидіти,\nКоли він стоятиме поруч.\nПриходить на пам'ять\nЛуна романтичних імен,\nУсе набуває нараз\nI юна Земфіра —\nСтатистка театру «Ромен» —\nТут призначає побачення.\nЄ бронза, є — поза.\nНаш атомний вік у полон,\nДо хрестоматійної хиби.\nАлеко, не маючи й гадки,\nЩо це вже було,\nВдягнувшися в латані джинси,\nПодався у хіппі.\nI Пушкін із нас, перехожих,\nНе зводить очей.\nМи всі перед ним —\nУ любові, у дружбі, у слові.\nОполудні голуб сідає\nЙому на плече,\nВ лице заглядає, поштивий,\nА може — поштовий...\nЦе — ніби тайну в котрий раз відкрити\nI знов радіти знаним вже словам.\nЯ ті листи поклав би на пюпітри\nНайкращим у цім світі скрипалям,\nЩоб виспівати до кінця, до денця\nДзвінкий твій погляд і русявий сміх...\nНехай іще раз хоч на мить озветься\nТонка струна, яку я не вберіг.\nВеселочка, райдуга, раю дуга —\nБрова здивування: а хто ж це зумів?\nПоміж голубих танцюристок Дега\nДівчисько у сукні на сім кольорів.\nУдарте по струнах,\nI — прошу до вальсу\nПо синіх калюжках,\nТа поки музики\nIз кривої осики,\nА ще диригент\nНабирався ума —\nБула — і нема!\nБула — і немає, і слід її зник.\nХодімо шукати веселку, ходім —\nДе сонце і хмарка стають на рушник,\nДе бубон весільний вуркоче, як грім.\nДо берега піну несе\nНа вигнутих хвилях,\nНемовби на вигнутих спинах.\nНесе обережно, побожно:\nЩо знов, як колись,\nАфродіта народиться з піни.\nА дива нема.\nI це, може, й краще, до речі:\nВже, можна сказати, зима.\nКуди ж їй, роздягненій зовсім,\nВ таку холоднечу?!\nТа і взагалі вже не час їй\nУ атомний вік,\nКоли охорона природи\nСвистів, і шумів,\nI збивався на крик,\nОцих єретичних думок\nПісля осінніх штормів\nНа берегах молодого моря\nУ стосунках з вітром.\nЯка компромісна природа!\nЯ гортав довідник.\nТеж, виявляється, можуть\n(А мають же репутацію прямолінійних).\nНавіть простір — і той викривлений.\nДе взяти еталон і взірець\n— Чого репетуєш? — озвались до мене\nБерегові камені, чайки,\nЛісосмуги та промені\n(Простір змовчав). —\nТи ж людина,\nТо й будь взірцем, еталоном\nБезкомпромісності і прямоти!\n«...троянди й виноград...»\nПогожий день, чи лагідніше: днина.\nЩе сонячно, та на осінній лад.\nТроянд уже нема. Самі жоржини\nЩе ваблять зір. Жоржини й виноград.\nМетелика б сюди, щоб він, барвистий,\nПоміж дерев зигзагами летів!\nА втім, це зайве. Тихо пада листя,\nПід вишнями — мов тіні золоті.\nА ще будинку поруділі стіни\nВбирають барв насичені тони...\nПора й собі отак — без мерехтіння,\nОтак — без показної зайвини,\nЯк ця пора. Щоб у душі дружили,\nЖили, мов двоєдині полюси,\nЯсне цвітіння юної жоржини\nI зрілість виноградної лози,\nЩоб, наче сад, була вона гостинна,\nI байдуже — чи сонце, чи сльота.\nА ляже тінь, так не бува ж без тіней!\nНехай і тінь. Та тільки — золота.\nЩедрі промені в хмарці розтали,\nI на площах, давно охололих,\nДоцвітають останні фонтани,\nРозсипаючи бризки по колу.\nА за площею біля готелю\nСвітлофор, відповідно сезону,\nЗабуває про колір зелений,\nТільки жовтим горить і червоним.\nЯ до парку ітиму поволі.\nТам, у рамці з опалого листя,\nЄ майданчик, як шаховий столик,\nДе фігури у боки взялися.\nСпочивають вони на дозвіллі,\nПавутина над ними сріблиться,\nI немає ні чорних, ні білих —\nТільки жовті на тій шахівниці.\nЗ учора, після довгого дощу,\nНе видко птиць серед рідкого листя\nI тихо так на вогкому узліссі,\nДалеко десь двигун і той ущух.\nА стежкою між нелинів-дубів\nНеквапно хтось іде. I так здається,\nЩо ось він злився, що не розіллється\nЗі стовбуром, що стежку заступив.\nНемов господар виїжджає нині\nЗ обжитої оселі, із двора...\nНа стежці завтра забіліє іній —\nВселяється у ліс нова пора.\nСтарі зарубки на дубах, на грабах,\nНа стежці листя втоптане, а над —\nГіркий димок: тютюн, садибний запах.\nЦе ліс чи парк? Чи, може, навіть сад?\nЦе — ліс, осінній ліс. Яскраві дні.\nЯкий розгардіяш у гущині!\nНа стежці завтра забіліє іній –\nРозчулений і мокрий, як щеня,\nЧужа рідня гучним травневим грозам,\nУсупереч гаданням і прогнозам,\nНепроханий приходить він щодня.\nПодумати б — який йому резон?\nХодити в диваках — була б охота!\nХіба не видно: вже не та погода,\nНе ті манери і не той сезон?\nХіба не видно: вже пора снігів,\nТаких сухих, колючих, незворушних?\nВізьми морозу у вологу душу\nЙ лежи собі у спокої лугів.\nО, бач, таки послухався, ущух.\nШкода, звичайно, таж пора зимова.\nНі, знов іде, мов не про нього мова.\nНу що із нього зліпиш — із дощу!\nА, може, це і справді неспроста:\nУзимку — дощ? Принаймні не банально.\nI хоч доречним бути — це й похвально,\nДоречність — то іще не правота.\nСемеро скакунів —\nОсь їх ведуть парадом\nжокеї спортивно злі.\nПрофани запнулися на півслові,\nI навіть останній ревматик\nбачить себе у сідлі.\nОце б і закінчить на цьому.\nАле уже зроблено ставки:\nЗвичайно, хіба можливо,\nбез «інтересу» щоб?!\nЩе раз, як у шпаргалки,\nзаглянемо у програмки,\nI ось кавалькада шалена\nминає стартовий стовп.\nЗбоку огрядна дама\nсвіт мені застує кльошами,\nТа мить —\nскакуни вже поряд,\nвітер свистить у гривах.\nЛюди! Якщо це правда,\nщо «все мы немножко лошади»*,\nЯкі ж ми тоді із вами\nмаємо бути красиві!\n* В. Маяковський\nхтось підводить за комір,\nАле не захватом пройняте\nце одностайне «ах!».\n«Номер який попереду?»\n«Де мій виграшний номер?!»\nскачуть на номерах.\nЯсному султану заморські посли\nВ знаменну для владаря днину\nДарунок свого короля піднесли —\nНа диво прекрасну перлину.\nI ось уже владар\nзабув про бої,\nМолитви, гареми, гайдуків...\nПерлина! Голублячи сяйво її,\nТремтіли султанові руки.\nТа якось на радісну душу його\nУпала гірка порошина —\nА що, як перлина фальшива?\nI, скликавши сорок своїх мудреців,\nСтарих, як пергамент корану,\nНасупивши брови, султан повелів\nРозвіяти сумнів султана.\nУранці прийшли вони,\nПоважні, спокійні, як завше,\nI двоє найстарших\nсултану до ніг\nПоставили бронзову чашу.\n— Пресвітлий володарю! —\n— Султане! — продовжував другий, —\nОсь — трунок у чаші,\nгіркий, мов полин.\n— Iз чого він?\n— З болю і туги.\nЦе буде надійніше сотень знавців,\nТож випробуй нині перлину:\nКоли вона справжня, то в трунку оцім\nЗгорить вона, щезне, загине.\nКоли ж це фальшивка,\nто в чаші на дні\nНе зміниться навіть на колір,\nНайменших не буде у ній перемін,\nБо фальш не страждає ніколи.\n...Я досі такого тобі не читав.\nЛюбові моїй ще рости.\nАле випробовуєш ці почуття\nТакою зневагою ти,\nщо скоро, либонь,\nРозвіявши тіні з чола,\nТи врешті упевнишся:\n«Так, це — любов».\nУже всього траплялось на віку,\nI вже сентиментальності не личать,\nТа, наче символ нашого сторіччя,\nОця раптова зустріч в літаку.\n— Ах, світ тісний!\n— Ти дещо постарів...\n— Чи маєш діти? – Двоє.\n– Колосально! —\nПристебнуті надійно поясами,\nПустилися в розмові берегів:\nЯ у своєї долі фаворит,\nI в тебе — де не кинь — саме везіння.\nЯкі ж у нас в обох чудові сім'ї,\nI як про них цікаво говорить!\nРозмова наша жвава і легка,\nТа спогадам у ній немає місця.\nАт, що тепер! Була якась дрібниця,\nНемов оце гойдання літака.\n...Ти знову про своїх дітей, про дім,\nА я не в лад кажу, ковтнувши диму:\n— Твого листа я справді не отримав,\nДаремно ти не вірила тоді.\nНедовго ще летітимем крізь ніч.\nПосадку стюардеса оголосить...\nВнизу вогні скупі, неначе сльози,\nДалеко десь внизу,\nаж там... на дні.\nПід місяцем —\nні обрію, ні краю...\nМ'якої сили повні\nсвіт і серце.\nФіалка пахне так,\nщо аж здається —\nпрозора тінь від запаху лягає.\nМовчать садів вишневих\nдо ранку їм\nу тихім сні радіти.\nз вікон дивляться,\nяких не випускають\nВже друзі всі сховалися\nАж на сусідній вулиці,\nА він собі не квапиться,\nА він стоїть і жмуриться.\nКуток двора. Акації\nХлопчина літ п'ятнадцяти\nОбличчям до стіни.\nХлопчино, чи не годі вже\nТобі лічилку мимрити?\nЧи не пора доросліше\nТобі заняття вибрати?\nЗбираються на танці йти\nНевимушено й весело\n(Мені ж до всього діло є)\nПідходжу і поплескую\nПо спині тій похиленій.\nВін рвучко обертається,\nСполоханий, мов птах.\nА зненависть у погляді,\nА сльози на щоках!\nВін плаче, а не жмуриться.\nПобачив? То й іди собі!\nНе треба тут ні мудрості,\nНі втіхи, ані присуду.\nТут не зарадиш казкою.\nЦі сльози не про вас...\nЗапрошують на вальс.\nВи любите, мабуть,\nВмостившися зручно у кріслі,\nЩоб не протягло від дверей,\nУпитись Агатою Крісті,\nСторінок на триста,\nЧи згаяти вечір\nУдвох з комісаром Мегре?\nНу що ж, на здоров'я!\nНічого не маємо проти.\nТа злочини є ще\nНе тільки в романах, на жаль.\nЯ — з карного розшуку.\nВ нас вистачає роботи:\nНі свят, ні суботи,\nНі дня, ані ночі, вважай.\nI, як не хитруй,\nНе підглянеш в останню сторінку:\n«А хто ж там злочинець?\nВ які він подався краї?»\nТи сам доведеш\nКожну літеру в цім поєдинку,\nА може, і власною кров'ю\nНаш бій — за людину,\nЗа те, що для нас найдорожче.\nI, мабуть, нікому у світі\nОтак не болить,\nЩоб люди —\nПовсюди, завжди —\nБули чесні й хороші\nI всі їхні вчинки\nКрасиві і щирі були!\nПо радіо дзвонять куранти.\nЛюбителі гострих сюжетів\nТа буде до ранку\nЯсною зорею сіяти\nВ сузір'ї обов'язку\nДруга мойого вікно.\nКОСМIЧНИЙ МIКРОРАЙОН У ЗАПОРIЖЖI\nПриїжджим буває інколи смішно,\nА дехто — так зовсім дивиться косо...\nНовий район назвали Космічним,\nДля зручності кажуть коротше: Космос.\nПослухать — навколо самі пришельці,\nХоч академію клич у свідки.\nБабуся, така собі старушенція.\n— Ви звідки, бабуню?\n— З Космосу, дітки.\nА наші таксисти — куди астронавтам! —\nФірмові кашкети. Ключі на пальцях.\nОце вам і сервіс, оце вам і авто:\n— Вже тричі сьогодні у Космос мотався...\nОтак і живемо. А тим, кому смішно,\nГарячий привіт від царя Гороха.\nУ нас — індустрійне сучасне місто,\nДвадцяте сторіччя у нас.\nЗЕМЛЯ I НЕБО\nЦе було вже давно, а було це так:\nЗа селом, як іти до саду,\nНа колгоспному вигоні сів літак.\nВийшов льотчик. Пішов у сільраду.\nI Грицько Суховий, найкмітливіший з нас\n(Знав усе — про дівчат і про атом),\nПорішив: «Мабуть, гусінь в саду завелась,\nОброблятимуть сад хімікатом».\nА надвечір в селі новина, як дзвін:\nЗа рекордний врожай, за турботу\nЗ Запоріжжя прислали пілота, щоб він\nПокатав дітей самольотом.\nХто уже не дитина? Ану признайсь!\nХто хвалився, що він найдоросліший з нас?\nI були ми слухняні, як тільки могли,\nI усі, як один, рано спати лягли.\nЛиш Грицько Суховий (скоро в сьомий клас)\nНе зрікався нічого в той вечір.\nЯк ішов у кіно на дорослий сеанс, —\n«Пощастило, — казав, — малечі».\nРано-вранці, ще спали лящі у ставках,\nПідмостивши під голову верші,\nМи вже бігли на вигін до літака\n(I Грицько Суховий — найперший!).\nЧерез рів, через дріт і кропив'яний брід,\nМимо зраджених нами футбольних воріт\nВсі на вигін, де крила зелені простер\n«Кукурудзяник» з написом «СССР»!\nУ нових сорочках, у нових трусах\nМи завмерли перед красою:\nДе заклепки на ньому, а де — роса?\nНаче склепаний він росою...\nТак минула година, а може й, три,\nВже і старші на вигін зійшлися,\nВже додому синів одвели матері,\nХто не снідав або не вмився.\nI коли вже набили оскому слова\nI від сонця мружились очі,\nПрикотили на газику наш голова\nI високий чубатий льотчик.\nПривітали усіх, обійшли самольот,\nПобуцали навіщось колеса,\nI поліз у кабіну чубатий пілот,\nНаш кумир довжелезнотелесий.\nА старий голова подивився увись,\nЗаклопотано, мов у жнива, подививсь.\nОсміхнувся, губами поворушив\nI почав, як на зборах: «Товариші!\nМи зібрали врожай до зернини увесь,\nПотрудилися в кожній бригаді,\nI за це нам по праву хвала і честь,\nЩе і дітям, як бачте, радість.\nТа й вони молодці: помагали батькам.\nЄ тому цілий ряд примєров,\nОт Грицько Суховий, Осипенко Iван —\nНастоящі, сказать, піонери.\nВи ж там, хлопці, глядіть, не накойте чогось!\nАвіація — діло строге.\nI не зобиджайте дівчаток, бо ви такі, аби самим\nВікна позастувати, а вони хай як хотять, словом,\nЩоб був порядок!»\nЗагуло, задвигтіло — дивись і дивуйсь,\nЩойно мовлене слово вернулось до вуст,\nМіж землею і нами подули вітри,\nI пірнули, немов поплавки, явори...\nЩО ЗБИРАВСЯ СКАЗАТИ\nПіднімайтеся, діти, Катерини й Васильки,\nНад лелечим гніздом, над стернею серпня,\nПодивіться на землю згори, та тільки\nНе дивіться на неї зверхньо.\nПам'ятайте про неї,\nОлексії й Оленки!\nЗ висоти, де не чути ні пісні, ні крику,\nЛюди в полі\nздаються такими маленькими...\nНе забудьте — вони великі.\nБо, хоч є усього на землі і під нею —\nI гладенький асфальт,\nі глибокі руди,\nЯк ріллі на землі не буде.\nКоли треба —\nпливіть у водах,\nХай вам, діти, вдається усяке діло,\nТільки не забувайте,\nз якого ви роду,\nНад городом, над садом, над гуртом овець\nЛетимо без доріг, летимо навпростець,\nI біжить, мов сполохана, тінь літака\nПо городах, по вівцях, дворах і садках.\nЯк назвати оце — висота? глибина?\nВидно гору згори, видно річку до дна,\nI стежину у полі, і шлях до Поліг —\nЯк багато на світі стежок і доріг!\nОсипенко Iван заблукав: з висоти\nСвою хату шукає, не може знайти,\nАле тінь літакова — напнута струна —\nНас, немов пуповина, із землею єдна.\nСкільки вереску з нас — аж у вухах лящить!\nЛиш Грицько Суховий так незвично мовчить.\nВін дивується тихо, — згадав чи впізнав —\nВін усе те вже бачив, літаючи в снах:\nI село, і річище, і поле руде,\nI далеку дорогу, що за обрій веде...\nЦе йому ще насниться, як дитяче кіно:\nПрилітатиме птиця під вечірнє вікно,\nУ годину непізню, в час некошених трав\nНагадає ту пісню, що льотчик співав.\nРекорд на дальність —\nШтурвал — це завше\nЗа нашу землю,\nЗа наше небо.\nШтурвал на себе!\nКоли, мов хмари,\nОбляже скрута —\nШтурвал на себе\nI — вгору круто!\nЛиш той висотам\nХто не боїться\nНа себе брати.\nНе для кар'єри,\nНе для нашивки —\nНе був у небі,\nТо і не жив ти.\nОце мій приспів —\nЯк хочеш неба,\nШтурвал — на себе!\nВже ополудні десь, на десятім витку,\nРозполохавши встояну тишу,\nПриземлився літак наш, і ми в літаку,\nАле ми — на хвилину пізніше.\nМи, нівроку, ті самі і трохи й не ті:\nКожне слово — сама вагомість.\nМи додолу спустилися із висоти:\nТак дитячий ламається голос.\nТо які ж тут причини для смутку?\nМов героїв, стрічає нас наша земля\nУ особі знайомого вигону!\nПривітай же її в полудневій красі —\nНашу долю, повік нероз'ємну,\nЗбережи свого неба незайману синь,\nПіднеси до висот свою землю!\nЦе було вже давно. I, відверто сказать,\nНе усі ми лишилися друзями.\nТа усім пригадається вигін і сад,\nПригадається той «кукурудзяник».\nЯ відкрию газету — новини які?\nI поглянуть з портретів мої земляки.\nБуде сказано у повідомленні ТАРС,\nЩо поповнились лави Героїв,\nБо ж летить по найвищій з космічних трас\nНаш Грицько — Суховий Григорій.\nА земляк його — наш Осипенко Iван —\nТим уславився поміж люди,\nЩо зростив урожай, аж вгинається лан...\nтак воно й буде!\nЗ книги «Літо» 1983\nУ редакції газети «Комсомолець Запоріжжя» зберігається телефон, яким, за переказами, користувався В.В. Маяковський, коли приїздив до Запоріжжя у 1929 р.\nГазета живе лише день,\nвартий буває літ.\nРедакція. Вихор гарячих новин\nплавить на вікнах лід.\nВчись цінувати понад усе\nвісті з полів, шахт.\nОсь із Колхіди прибув Одісей.\nЩо він привіз? Факт.\nЛюди ідуть сюди хтозна-відкіль.\nПошта листи мчить.\nПо всіх телефонах – сотні дзвінків.\nА один телефон мовчить.\nПодарований нам чи куплений – не згадати, якого року – старомодний такий, облуплений, з чудернацькою ручкою збоку. Не помітивши – ні, не пройдете. I звисає трубка донизу – чорна трубка на довгому проводі, наче маятник, що спинився...\n– Чули вже новину?\nЗавтра мільйонну тонну дають\n– Чули? Завтра вручають ключі\nі закладають сади!\n– Завтра змагаються орачі.\nЯ вилітаю туди!\nТам, де робота, –\nне штампів стерня,\nа цілина тем.\nЖити в газеті – це кожного дня\nжити завтрашнім днем.\n...а коли споночіє, міським ліхтарям на розраду, і в лунких коридорах уляжеться звук підошов, трубка злегка гойднеться, і в шелесті дальніх розрядів ледве чутно озветься натруджений бас:\nЗалишайте свій захват на потім.\nі кожен завмер за кермом.\nНа сталі – краплинки поту.\nутерся Дніпра рукавом.\nI виходить на міст,\nна середину мосту виходить\nголовний Iнженер –\nмолодий і вродливий з лиця.\nТо вже звичай такий\nу його будівничім народі,\nто творець із творінням своїм\nЗаревли, оповилися димом\nі рушили КрАЗи.\nПересипався сірий пісок\nчерез вінця бортів.\nВін рипить на зубах,\nшелестить на осиках і в'язах...\nМіст уперше здригнувся,\nнапружився і затремтів.\nтріщать його куті суглоби!\nНа контрольному приладі\nзблідла рожева шкала...\nВсе іде, як годиться.\nМонтажник у випраній робі\nпоправляє сріблясту чуприну\nна бронзі чола.\nЦе непросто. Це треба уміти –\nнадійності щирий запас.\nА котра вже година?\nСпинилося сонце в зеніті.\nТіні сумнівів щезли.\nУтоми і певності час.\n...Вже підписано акта,\nпроставлено круглі печатки.\nОтут уже захват і сміх.\nI закохані можуть\nпобачення тут призначати.\nМіст – надійний.\nВсе інше залежить від них.\nНу от і все. Зробили все, як треба.\nТепер нехай погода хоч яка:\nТо падають серпневі зорі з неба,\nА не зерно у полі з колоска.\nЩе трохи є роботи скиртоправам,\nIще двигун комбайна не прочах,\nI втома ще – важка, неначе слава, –\nЛежить у комбайнера на плечах.\nА на долоні на помічниковій\nЛежать зернини, наче відкриття,\nПідкреслюючи лінію любові,\nПродовжуючи лінію життя.\nНема дорогам ні кінця, ні краю.\n...А, в нас авто. Чого іще бажать?\nВперед! Туди, де нас іще немає,\nВідтіль, де нас і не було, вважай.\nХай дощ пере, хай вітер нас прасує.\nНатискуй не на гальма –\nНам лиш по тридцять.\nЩе на нас працює\nВсесвітньої інерції закон.\nIще поваги повен погляд сина.\nЛюбові ще не на один ковток.\nЧи ти помітив? –\nЩось майнуло синє\nВ прогалинці малій серед гілок.\nЩо то було? Небес глибокий спокій?\nДалекі гори? Чи якась вода?\nЧи осені усевидюще око\nВже на твою дорогу погляда?\nБАЛАДА ПРО ЯБЛУНЕВI ПЕЛЮСТКИ\nГалки біля переїзду не хотять мостити гнізд.\n«Так і я ж, – міркує Галька, –\nне дурніша, ніж вони.\nТо шоферам – переїзд.\nМашиністам – переїзд,\nА для мене –\nроздоріжжя на чотири сторони».\nМчать авто – які ти хочеш:\nі колгоспні, і «свої»,\nХлопці оком накидають,\nнатискають на сигнали, –\nТа хоч би один спинився\nта й одвіз кудись її!\nТа один же тільки й треба...\nах, якби ви, хлопці, знали!\nТо колись, казали мама,\nприказка така була:\n«Мов горох той при дорозі –\nхто не йде, вщипне хоч трохи».\nА тепер гороху добре:\nвсі спішать, у всіх діла,\nI нема нікому діла\nні до якого гороху.\nяк по рейках,\n(це ж ізвідки і куди!)\nта й упоперек шосейки\n«Кину все, – міркує Галька. –\nЩо втрачати? Хто боронить?\nСяду в поїзд і поїду. Світ за очі. Назавжди.\nЄ ж міста по всіх усюдах!\nА будови – згубиш лік!..»\nТак вона всю ніч міркує.\nЗадрімає – аж насниться.\nПахне квітом яблуневим\n(тут же сад неподалік),\nа ще дужче – креозотом\n(що поробиш – залізниця!).\nВранці – тільки знову поїзд\nзагуде звіддалеки –\nв апельсиновій жилетці\nГалька вискочить на шпали,\nщоб із рейок позмітати\nщоб колеса тих рожевих пелюсток\nОтам на площі, як з трамваю вийдете,\nпросто неба і стрижів –\nТоргують квітами –\nтаке святкове видиво\nУ штилі полудневому дрижить.\nГорять бездимним полум'ям у кошиках\nаж кипить роса.\nОса гуде над кошиками пошепки.\nСамокритично блякнуть небеса.\nБаби із Вознесенки. Мед у голосі.\nПоважні, тихі, наче аж смутні.\n– Купуйте, хлопці. Осьде – гладіолуси,\nА ось – троянди. Виберіть самі.\nI нічого додати більше їм про те,\nБо ж як його – товар отой – хвалить?\nНе довго носиться,\nне тепле і не імпортне,\nА ще улітку, то й не дефіцит...\nНе знати їм, що їх дарує милістю\nI над усі реклами йде до віч\nКонтраст межи пелюстковою свіжістю\nI зморшками згорьованих облич,\nЩо хтось із покупців, хто встиг ізвикнути\nI все купує айстри в однії,\nСюди щораз іде не так за квітами,\nЯк за благословіннями її.\nКоли ж не пощастить і не попродає\nКотрась із них свій запахущий крам,\nіз жіночною погордою\nВона іде із квітами в руках,\nI щось таке відчується на хвильку їй,\nЩо вже давно за водами спливло,\nДавно, коли вона була ще дівкою,\nА нас іще й на світі не було.\nВершина дня. Врочиста спека.\nРоззяв примружених рої.\nПереїздить бібліотека –\nМи перевозимо її.\nI вже, братаючись азартно,\nПекельні запахи асфальту\nI книг пречистий аромат.\nI вже летять з провулка оси.\nТоми поезії і прози –\nМедів столітніх стільники.\nО як спокусливо: зректися\nУсіх турбот жаркого дня\nI, вибравши одну із тисяч,\nРозкрити книгу навмання\nI, затамовуючи подих,\nБезсмертним ставши, мов Кощей,\nОтут, на вичовганих сходах,\nЧитати – ще і ще, і ще!\n– Втомився, хлопче?\n– Що ви! Де тамі\nТо я замріявся на мить...\nI знов несу униз портрети,\nДзеркалить скло. Iскрить ув оці\nБагета золото ясне.\nСпокійно дивиться на сонце\nСтаренький класик у пенсне.\nБібліотеко! Час призначиш –\nI я прийду до тебе знов,\nБАЛАДА ПРО СУХОВIЙ\nКричав цвіркун із ковили.\nГоріла хмара. Вечоріло.\nБійці товариша несли –\nЙого важке від кулі тіло.\nВтирав їм сльози суховій.\nСтояла тиша між боями.\nI на могилі степовій\nШаблями викопали яму\nI тихий жаль\nТеплів у скісному промінні.\nАж ген прослалися у даль\nБійців простоволосі тіні.\nА як на шлях загін виходив,\nБула вже пісня не сумна.\nI лиш порожні стремена\nПро сум дзвонили\nчи про подив...\nКоли, обтяжене передчуттями,\nБагряне листя упаде до ніг,\nЯ всі твої листи перечитаю,\nНемов уперше прочитаю їх.\nна весняному вітрі\nне розібрати слів...\nНайкращих у цім світі скрипалів,\nТвій ніжний погляд\nі лукавий сміх...\nНехай іще раз,\nхоч на мить,\nТи так далеко звідси – аж під Талліном,\nобложеним негодою фатальною,\nі так давно – усі можливі виміри,\nзабув, коли вже вимерли.\nА я живу поміж нудьги й утоми\nв кав'ярень цигарковому диму.\nНу що ті дах і стіни?\nЯ – бездомний,\nколи тебе немає у дому.\nЗ порога гляну – хоч не потикайся.\nТвої газети жовкнуть на столі.\nБез тебе знов зацвів той самий кактус,\nякий цвіте лиш раз на триста літ.\nРозлука безкінечна, як число,\nщо зветься «пі».\nЧи стачить в серця сили?\nЯкби воно із дерева було,\nто дерево уже б закам'яніло.\nIще один. Роки. Віки. Епохи.\nКажу: нічого, вже недовго. Трохи.\nЧиї це кроки?\nНі, не ти ідеш...\nНа стежині одного з естонських лісів\nСеред білого дня я косулю зустрів.\nПодивилась на мене красуня ставна,\nI, здалося мені, посміхнулась вона.\nТой поблажливий погляд розумних очей\nЩе і досі мене, мов образа, пече.\nТак, немов би ошуканий я, далебі:\nТретій день я ношу цю пригоду в собі.\nРозповісти комусь? Але прикро мені:\nХто здивується з того у цій стороні?\nА коли я у рідні степи повернусь,\nХто повірить, якщо розповісти комусь?\nМов почерк лівої ноги,\nМов град серед зими –\nРоман, закручений з нудьги\nДе поцілунки – мов десерт,\nНемов спокійне «ах!..»\nЦе – детектив, де ясно все\nВ найперших же рядках,\nДе двоє вбивць\nУ передмові вже\nДомовилися, що вони\nОбійдуться без жертв.\nА так – на рівні все:\nніяких сцен –\nНема на титулі імен\nI назви теж нема.\nПишаючись власним талантом,\nЦвіла господиня, коли\nз пелюсток троянди\nДо чаю гостям подали.\nБуло все пристойно і мило:\nСпівали в саду солов'ї,\nРозчулені гості хвалили\nВарення і вроду її,\nТу вроду – останню, осінню...\nА хтось споночіло мовчав,\nЩе зовсім зеленим дівчам,\nТрояндові пишні букети,\nЩо він їй носив під вікно...\nЗдається, то вчора,\nТа де там,\nЯке там, учора!\nВже пізній час. Райцентр одгомонів,\nТа щось струмує ним, аж хилить віти –\nБентежне щось. То гук і запах жнив\nЗ навколишніх полів приносить вітер.\nВідкрий вікно і вслухайсь в далину,\nВідчуй того вітриська дивну силу.\nВ дворі хлоп'ята грають у війну.\nГукни у двір: – Гайда додому, сину!\n«Гайда додому...» Ніч така жива!\n«Додому, сину...» Аж пашить обличчя.\nЧи це луна верта твої слова,\nЧи хтось тебе здаля у поле кличе?\nВже час і спати (треба, хоч-не-хоч!).\nЛежиш і чуєш (то старий сусіда):\n– Та сниться щось таке, немов на дощ,\nА там – жнива! Піду в дворі посидю.\n(з Iманта Зієдоніса)\nСонце у небі,\nВрожай у полі,\nДитина в колисці –\nА сніг забіліє,\nI стане печально:\nВсього наче вдосталь,\nА не вистачає.\nТи – хлопець нівроку,\nТа що там казати! –\nТого лиш бракує,\nЩо в руки не взяти.\nБез диму згоряє...\nЯк світ, неокрає.\nЦе було, як прозріння:\nна нічному шосе,\nна крутому підйомі,\nна крутезному просто –\nні дороги, ні знаків,\nні дерев, ні осель –\nфари світять у небо,\nфари світять у космос.\nБіла колія променів\nдо сузір'їв рясних\nі комет навіжених.\nОн попереду віз\nТа хіба вже ми\nвоза не наздоженемо?!\n– Ну, газуй!\nВін газує. I ми летимо.\nЯк це просто!\nПростіше, ніж їхать волами.\nВ приймачі все тихіше\nкричить Адамо –\nчи гука, щоб вернулись,\nчи проситься з нами.\nА Земля даленіє. Триває політ.\nНеможливіє наша зворотна дорога.\nЧом же серце моє\nне щемить, не болить,—\nчи я ним на Землі не приріс ні до кого?\nЯк це так? Хто в цім винен?\nА збоку шофер\nтяжко цідить крізь зуби,\n«Хай собі непитущих шукає тепер,\nнекурящих тепер хай собі пошукає».\nЯ кричу: «Повертай!»\nхай мене в тих світах\nкраще совість замучить!\nАле вже пізно. Попереду нас\nгальмує МАЗ. Ми зупинитись хочем,\nта стопсигнал – червоний, наче Марс –\nПРОВУЛОК Â ТИХИЙ\nХочу сравнить, быть может, невпопад,\nДавно не був – з минулої весни,\nчи з літа?\nОбставини тодішнього візиту\nМені, хоч це і дивно, не ясні.\nАле провулка вид, будинків ряд\nI мешканців характери та ролі\nМені запам'яталися доволі,\nДивлюсь, немов вертаюся назад.\nО, так, це – протиріччя.\nУ вас тепер – обличчя.\nТоді ж у вас було своє лице.\nТа ви не побивайтеся, не слід.\nЯ ж упізнав вас. Ще не все пропало.\nБлижче до вокзалу.\nА втім, є правило, старе, як світ:\n«Від переміни місць...»\nО, долі гра!\nОтак і тут. Iнакше треба якось,\nЩоб та, раніш вам притаманна якість..\n– Дивак! Це ж осінь. Це пора,\nКоли вже час міняти точку зору\nНа точечку опори.\nБачив: зорі –\nI ті о цій порі, бува, тю-тю!\nБула й нема. Упала. Погоріла.\n(Та й правильно: сіяла, а не гріла).\nЖиття суворе. Не переч життю.\n...Чого мовчиш ти? Я правий чи ні?\nТа так і не спромігся я на слово:\nЯ лаявся б, а це бездоказово.\nЯ вийшов, тихо двері причинив.\nПровулок тихий, мов осінній день,\nА осінь тут не золота, а мідна,\nА на дахах – мільйон телеантен.\nнемов сади Семіраміди,\nПроспект. Година пік. Вперіщив дощ.\nПівцарства – гей, кому? – за парасольку!\nДівочий вереск і жіночі зойки.\nШукайте, куме, броду в плесах площ!\nАле ж і дощ!\nВоди вже – попід пахви.\nє – батискафи.\n(Чи вже настала післянаша ера?)\nна нас, промоклих до кісток,\nЯк на глибоководних латімерій,\nПозадивлялись жаки ів-кусто.\nЦе вже не дощ. Пливу у товщі течій.\nЯ не спішу. У мене вільний вечір.\nДивлюсь у натовп.\nОн одна – як швабра,\nА он – красуня пишна із лиця:\nЯка луска! Які сережки в зябрах!\nI манікюр вишневий – на плавцях!\nЦвітуть на шворці пелюшки,\nIще зозуля не кує, про долю не гадає.\nА над колискою –\nім'я, мов добрий дух, витає.\nТри тижні віку усього, із них – два тижні сну.\nIще не плаче. Це іще не той,\nНе людський плач, виразніший за слово.\nЦе – голий крик буття. Це – передмова\nДо сущого на світі. Мезозой.\nВ малій гортані не згубився слід,\nУтрачений у водах та у небі.\nЦей дивний крик – нагадують про себе\nВсі наші предки за мільйони літ...\nДо слова, як і до плачу, далеко звідсіля.\nIще плодами і не снить гнучка зелена павіть.\nТа вже всміхається маля,\nуже сміється навіть,\nI вже – людина, хоч іще нічого не мовля.\nКрізь темну розгойдану відстань\nЦей поїзд вертає мене\nЗ малого вечірнього міста\nУ місто велике нічне.\nI ні семафор, ані посвист,\nНі спогад, ні сльози в очах\nНе спинять ніколи цей поїзд,\nЩо з другом мене розлуча.\nЯк справи? Та, наче, в порядку.\nНема ні хвали, ні хули,\nХіба що дитинство з рогатки\nПо вікнах поцілить коли.\nЗасмаглий від штучного світла,\nРазом з усіма і ні з ким\nЯ житиму затишно й сито\nВ купейнім чи, може, в м'якім.\nТа наче зо зла хтось наврочив –\nУперше за скількись-то літ\nЯкоїсь блаженної ночі\nПравиця мені заболить,\nЗаниє нестерпно, збентежить,\nI вже понад біль – переляк:\nЧи я її якось відлежав,\nЧи, може, це старості знак?\nТа лікар коректно-байдужий\nВ діагнозі викаже хист:\n«Давно уже щиро і дужо\nНіхто вашу руку не тис».\nТи й знов на цих стежках,\nI, подивись, –\nВсе, як тоді...\nАле ж яка немилість:\nВід тих пісень,\nЩо ти співав колись,\nСамі лиш приспіви\nУ пам'яті лишились.\nТи вже не той,\nI помисли – не ті.\nТобі вже ближчі муляри –\nЯк згадуєш її на самоті,\nТо згадуєш коліна,\nа не очі.\nКоли я збирався в дорогу,\n– Візьми мене, – каже, – з собою:\nУдвох веселіше в дорозі...\nПришвендяв до мене Страх.\nВ дорозі всього\nА нас буде все-таки двоє...\nПрибігло до мене\n– Ти нас прихопив би з собою\nI радився б з нами в дорозі...\nОтак я збирався довго,\nЩо йти мені вже розхотілося.\nТа знов заспівали двері –\nПрийшла до мене Любов.\nВзяла мене міцно за руку,\nI вийшли ми з нею в дорогу.\n– Дивися вперед, – вона каже. –\nНазад оглядатись не можна!\nА я не послухав Любові,\nОглянувся я у дорозі.\nДивлюся: біжать вони слідом –\nПечаль ота, Страх і Вагання –\nI, бачу, вже доганяють...\nповз голі старі ясени\nми мчали до моря\nу третім ряду автостради\nі раптом ускочили в дощик –\nнудний, як і всі вони\nЦе застує зір, мов сльоза.\nЦі краплі на склі вітровому,\nтремтячі надміру, –\nнемов не за комір, по шкірі,\nа просто за шкіру\nповолі отак заповза...\nАж ось, подолавши нарешті\nз вершини горба\nми побачили сонце в долині:\nпопереду сонячно, зліва, праворуч –\nI близько. Хвилина їзди.\nНу, чотири хвилини.\nТа вже і долина позаду.\nБодай він пощез,\nцей капосний дощик!\nНіяк нам його не позбутись.\nМинає година – те ж саме.\nУ нас із дощем\nна цей раз, як видно,\nспівпали недільні маршрути.\nА він розійшовся –\nвже не накрапає, а ллє,\nвже наша машина летить,\nмов сполохана птиця.\nВідносно дороги ми їдемо швидко, але\nми не можемо рушити з місця.\nМи їхали мовчки. Курили\nI кожен своє, потаємне,\nгортав у душі:\nневдачі та успіхи важив,\nнадії та сили...\nI де вже те море?\nЗ книги «Полюси». 1988\nГлибокі переміни — то не яв іще,\nХоч дехто вже доповіла: «Готово!»\nТі, хто купався у застійних явищах,\nПішли у сторожі перебудови, —\nВ регаліях, із посмішками ласими,\nУпевнені, обслужені та ситі.\nУ них усе гаразд,\nВони на гласності\nУже сидять, немов на дефіциті.\nНа власну користь обертати навчені\nНе тільки похвалу, але й огуду,\nЯк суд страшний почнеться —\nВони урвуть і від страшного суду.\nПишаючись цинічною погордою,\nПлюють на все ті хамовиті сноби,\nХто про Тичину знає із пародії\nI тільки з анекдотів — про Чорнобиль.\nЗамало суми — їм потрібен добуток,\nХоча про це вони не виступають.\nНемов барона Врангеля недобитки,\nЩоліта знов до Криму відступають.\nРожеві промені навскісні,\nВ дворі вечеряє сім'я.\n«Послухайте народну пісню», —\nМалий іще, спитав у діда:\n«Народна... Як це?» — I мені\nДідусь розважливо повідав:\n«Це сам народ зложив пісні».\nНаснилося тоді: з усіх усюд\nЗбирається, немов на раду, люд.\nВстає край неба курява століть, —\nIще хтось там іде чи верхи їде,\nI сонце в небі спечене висить,\nМов яблуко, якому впасти ніде.\nIдуть батьки, і дочки, і сини –\nПлугатарі, каменярі, герої –\nВід обрію до обрію вони\nШирокий діл заповнили собою.\nЦе мій народ. Надія ув очах.\nУсі — красиві. Вбрані, мов на свято.\nI всі мовчать. Зійшлися — і мовчать,\nБо їм іще нема чого співати.\nЗгадати страшно мертву тишу ту.\nЗбагнув я, у чеканні захололий:\nЯк люди не здолають німоту,\nТо я вже не прокинуся ніколи.\nI вже уяву застилав туман,\nI в тім тумані я не снив, а марив,\nТа голос чийсь, немов артезіан,\nЗ глибин людських\nу спраглу тишу вдарив.\nЗливалися мелодії й слова,\nПісні творились — диво двоєдине...\nВони в мені — неначе кров жива:\nЯкщо я втрачу їх, то я загину.\nУдосвіта — ще сутінки густі –\nЗбудився я від сну, сльозами вмитий,\nI сліз чистіших, ніж були оті,\nМені уже довіку не зронити.\nЯ вже подумав: чи не сон це?\nЯ не повірив був очам,\nКоли у квітнику в естонця\nУздрів звичайний молочай.\nПоміж иастурцій та азалій,\nМов путнє щось — великий кущ.\nДля чого? Для краси, — сказали. –\nЯк і усе у квітнику.\nЦе, — кажуть, — рідкісна рослина\n(Дістати — справа нелегка), —\nХоч і примхлива, і вразлива,\nЗате ж екзотика яка!\nI я, хоч знав його з дитинства\nI навіть їв його тоді,\nДо молочаю придивився,\nНапевне, вперше у житті.\nДо сильних, повнокровних стебел,\nСуцвіть химерних і листків,\nДе гіркота, як присмак степу,\nЗагусла протягом віків.\nНе стало звичності. Натомість\nВідкрилася моїм очам\nДовершеність, якої вдома\nЯ в нім чомусь не помічав.\nЗгадай, відкинувши обмови\nТа упередженість свою,\nРожеві квіти будякові,\nХмарки зелені кураю.\nВони зневажені усюди\nI гнані звідусіль вони,\nХоча ж і кактуси, по суті, —\nЦе мексіканські бур'яни.\nА молочай і пахне майже\nЯк рідної оселі дим...\nНі, він іще себе покаже!\nI я замилувався ним.\nЗ глухих передмість,\nз-під селянської чорної стріхи\nна поклик свободи\nрвонули, як шабля із піхви,\nі замість старої примовки\n«чи пан, чи пропав»\nсказали ми так:\nЯк пан, то — пропав!»\nта коханню сказали ми: «Потім!» —\nі змилена слава\nпомчала у нашій кінноті.\nВся правда — за нами\nВсі гноблені –\nТремти, старий світе!\nВсі сторони світу –\nI падали ми\nв круговерті вогню і заліза.\nна сонця кривавому зрізі,\nна чорно-червоному сонці,\nв розпеченім тиглі –\nто наші роки,\nті, яких ми прожити не встигли.\nТа вірили ми,\nідучи на позиції вражі,\nщо праведне діло\nіз нами у землю не ляже.\nВже близько підмога,\nвже чути: дзвенить стременами!\nВся правда — за нами,\nдля тих поколінь,\nщо за нами.\nлише спогади не в'януть.\nЗнову бачу ту могилу\nна толоці край села:\nі парканчик дерев'яний,\nнавіть зірка, пам'ятаю,\nIз недавнього тоді ще,\nсорок третього ще року\nспали шестеро солдатів\nу могилі, як брати, —\nзаширокою здалась їм\nця пристріляна толока,\nне змогли вони толоку\nвсю до краю перейти.\nА одного разу влітку,\nроці десь у шістдесятім,\nпредставник приїхав звідкись,\nі сказав він річ таку,\nщо могила ця маленька —\nтільки шестеро солдатів.\nТреба їх у ту, велику,\nЩо за річкою, в парку.\nЗагорнули чорну яму\n(сльози, музика оркестру\nі букети, як снопи),\nдесь подівся обеліск той\nну а зірку наш сусіда\nна воротях причепив.\nЛиса пляма на толоці\nзаросла вже через місяць —\nнавіть сліду не лишилось,\nхоч би цяточка мала,\nта усі ми пам'ятали\nте святе навіки місце,\nде земля шістьох солдатів\nпісля бою прийняла.\nМи збігались на толоку\nу годину вечорову\nі крізь сутінки вбачали\nтам якийсь таємний знак.\nНам здавалось неможливим\nвипасати там корову,\nчи гуляти у футбола,\nчи гуляти просто так.\nТа і досі ту місцину\nбистра стежка обминає.\nI співає з неба жайвір,\nі шепоче вітерець:\n«Тут була колись могила,\nтут нікого вже немає,\nале буде гріх великий,\nколи підеш навпростець».\nМи посадили дерево —\nУсе як годиться зробили:\nЩоб не зламав його вітер,\nМи поряд забили кілочок\nI прив'язали мотузкою\nДерево до кілочка.\nВони однієї породи —\nСуха обстругана палиця\nI стовбур, зелений, мов пагін:\nТак чи інакше — дерево.\nПро що вони тихо бесідують\nУ теплі зоряні ночі?\nПро що той кілок розказує?\nНапевно, про те, як соки\nНуртують, гудуть під корою,\nКоли у просторій кроні\nВсю ніч соловей співає?\nА може, про те, як солодко\nТримати зомлілою гілкою\nМаленьке пташине гніздечко?..\nАж ось невідомо звідки\nПочулися тихі сумніви:\n– Це добре: гніздечко, пташечка.\nТа тільки немає певності,\nЩо потім не буде сказано\nПро те, як сокира з пилкою\nУвесь той гайок понищили.\nПро те, як стікає тирса\nНа землю тонкою цівкою,\nI що означає, наприклад,\nВираз «пустити на дрова»?\nЦе надто жорстока правда.\nНавіщо вона малому?\nЧи зможе він потім вирости\nСтрунким і високим деревом?\nА хто це, святий та божий,\nПро дерево так турбується?\nХіба не впізнали голосу?\nТа це ж ті сокира з пилкою.\nЧути постріли: «Падай, ти вбитий!»\n«Ні, не вцілив! За мною, ура!»\nЩо ви хочете — діти є діти.\nЦе ж хлоп'яча улюблена гра.\nI немає до того їм діла,\nЩо у ядерні будні держав\nЇхня гра вже давно застаріла\n(Але суть не змінилась, на жаль).\nНевтямки ще хлоп'ятам бешкетним,\nЩо сучасні гравці у війну\nСотні тисяч курків і гашеток\nЗамінили на кнопку одну.\nВсе одразу списавши на втрати,\nБез усяких красивих слівець\nЛише раз можна в неї зіграти, –\nI на цьому всім іграм кінець.\nА над тим, хто у снах себе бачить\nПереможцем, одним з надлюдей,\nЧорні круки — і ті не закрячуть,\nЇх-бо теж не лишиться ніде...\nЧом це тихо так стало на світі?\nДе на радість узяти снаги?\nВже звелися на ноги убиті,\nОбнялися уже вороги.\nI я певен — мені це не сниться.\nХлопчик піт витирає з лиця,\nА ломака — колишня рушниця —\nНаче посох в руці мудреця.\nГаї, полустанки, шлагбауми –\nвсе через кому –\nЛетить за вікном, відстає,\nЯ з мандрів далеких\nвертаюся знову додому,\nУ місто безладне, задимлене, рідне, своє.\nМене вже чекають, я звик до цього ритуалу:\nЗаграва всю ніч над заводами, наче салют,\nА вдосвіта вулиці всі приберуть, наче залу,\nI кожен газон підстрижуть і водою поллють.\nIще я в дорозі, а в місто вже подано сотні\nТрамваїв, тролейбусів, ну і, звичайно, таксі.\nЯкими вродливими будуть дівчата сьогодні,\nЯкими привітними стануть обличчя усі!\n...Виходжу на площу вокзальну.\nСпинивсь на хвилинку\nI чую — рече Запоріжжя в озоні й диму,\nЯк Бульба — Остапові:\n«А повернися-но, синку!»\n«Та вже ж повернувся,» —\nвідказую стиха йому.\nВ нічнім степу,\nбезмовнім і безкраїм,\nШироким шляхом я то йшов, то біг —\nI всі зірки, мов перелітна зграя,\nЛетіли наді мною в той же бік.\nТа ось одна із них, зірок небесних,\nРаптово пада –\nпросто на очах,\nI слід її все небо перекреслив,\nНемов чернетку, щоб нове почать.\nЯ підійшов, підняв її, погладив,\nПідкинув, мов горобчика: «Лети!»\nТа пада зірка. Підлетить — і пада.\n«Яка, — сказав, — безсила, зірко, ти!»\nВона на мене сумно подивилась,\nВона мене назвала на ім'я,\nВона сказала: «Я не притомилась.\nЯ через те упала, що твоя.\nКолись була тобі я провідною —\nВ житті вела тебе я, далебі,\nТа ти забув звірятися зі мною —\nПід ноги тільки дивишся собі.\nВсе дивишся, щоб ніг не замочити,\nУсе щоб не спіткнутися, бува.\nЧого ж мені вгорі отам світити?\nУпала я, хоч я іще жива.\nЯ смерті не віщую, то — неправда.\nЯкщо зоря упала з висоти,\nЩо зрікся хтось високої мети.\nI ти... —\nВона затнулася на слові,\nВколовши промінцем моє плече. —\nА втім, я, може, піднімуся знову.\nНадія є: ти ж молодий іще».\nI я пішов. Крізь нетрі бурелому.\nКрізь чагарі. Через відьомський ліс.\nЯ пам'ятав сузір'я, у якому\nМоя зоря пишалася колись.\nМені пройти вдавалося, на подив,\nДе поламали б ноги і чорти.\nТраплялося, що я ішов по водах,\nБо саме там повинен був іти.\nЯ іноді робив непевні кроки,\nАле не впав, бо думав про високе,\nI через це упасти я — не міг.\nЯ йшов. Зірки зривались прямовисно.\nУпало безліч їх. Зійшла — одна.\nМій братику, мій друже, придивись-но:\nОто, вгорі, — вона чи не вона?..\nХто тут винен — чарка чи цигарка,\nЗ печі жар чи просто доля зла?\nЗагорілась хата у Захарка\nСеред ночі на краю села.\nПоки прокидалися сусіди,\nРозганяли в жилах сонну кров\nТа поки збиралися гасити,\nТо уже і попіл охолов.\nА Захарко, уцілілий дивом,\nВсівшись під прив'ялий осокір,\nВсе хвалився, як, ковтнувши диму,\nВискочив без пам'яті надвір.\nНу, громада, раз такеє діло,\nТолокою хату спорудила,\nТільки вже на іншому кутку.\nI ніхто там не ставав на чати,\nАле незабаром раз у раз\nОдносельці стали помічати:\nЩось із тим Захарком негаразд.\nЧасто він збивається з дороги –\nЙде на тік, а потрапля на став.\nI немов не впізнає нікого, —\nОсь уже й вітатись перестав.\nТо, бувало, з піснею й ночує,\nНині ж і за квартою вина\nНіби він ту пісню вперше чує,\nЩо і підмугикнути не зна.\nНа чуття родинні був багатий,\nА тепер — уже, напевно, з рік —\nВідцурався матері і брата.\nНу, їй-богу, дивний чоловік!\nВтім, родинні чвари споконвічні –\nСправа особиста як не є.\nАле от узяв іще за звичай:\nПозичає, а не віддає.\nI тоді оту сумну пригоду\nПригадали люди недарма:\nВискочив без пам'яті... Виходить,\nУ Захарка пам'яті нема!\nТим-то і не радість, і не горе,\nI не сподівання, і не страх —\nТільки сірий попіл охололий\nВидно у Захаркових очах.\n«Ні зцілити, ані обміняти,» –\nХтось придумав приказку лиху.\nСтали всі Захарка обминати,\nНіби чорну яму на шляху.\nА узимку Валька-листоноша\nБачила, йдучи через село,\nЯк Захарко сунув по пороші,\nА за ним і сліду не було.\nЩе вона й озвалася, бліда вся:\n«Чим ти, вража сило, слід замів?!»\nВін те чув, але не оглядався, —\nОглядатись він уже не вмів.\nВін казав: «Така у мене вдача».\nВін любив наливку і книші.\nТак і жив. Без пам'яті.\nВсі чомусь казали: без душі.\nСтільки тих пожеж відпалахтіло,\nСтільки відгуло пекельних лих,\nЩо у тебе вже не тільки тіло —\nI душа ув опіках від них.\nОзирнися! Що ти там побачиш?\nПолум'ям підсвічені дими,\nА проміж вогнів — провалля наче,\nЗяє морок чорний і німий.\nТам обличчя, імена і дати,\nТам усе — яке не є! — твоє,\nАле знову: хочеш пригадати –\nПереляк проклятий не дає.\n...Коли, біля ніг вороного\nВмираючи в чистому полі,\nЯ рану на грудях затисну\nй промовлю останні слова,\nМій кінь збожеволіє, мабуть,\nВід того, що він —\nЩо він передати не зможе\nтого, що почув.\nIIду в полях. Нікого і ніде.\nЦього не зна, хто звик сидіти сиднем.\nДорога і поля.\nI хтось іде — аж ген! — ще ледве видно.\nТи йдеш туди, а він — ізвідтіля.\nIде собі, напевно ж, незнайомий.\nКоли б оце на вулиці, то ти\nЛише ковзнув би поглядом по ньому,\nНеначе із якоїсь висоти.\nТа все інакше тут, у полі чистім:\nУся природа дивиться на те,\nЯк він і ти, невпинно і врочисто,\nНазустріч один одному йдете.\nIще утома не вступила в ноги,\nВсе ближче подорожній. Ти ідеш\nI мимоволі думаєш про нього,\nЙ, можливо, він про тебе дума теж.\nЩо вона спізнала?\nЧи має у житті мету яку?\nЯких жадань і пристрастей навали\nЇй душу потрясали на віку?\nЦе ж цілий світ! I, може, в цьому світі\nА втім, не буде див:\nВи стрімко розминулися, аж вітер\nМіж вами соломину закрутив.\nI все. Летить потоптана дорога.\nЛітають над узбіччями стрижі,\nI більш нема попереду нікого,\nДо обрію самого — ні душі.\nI я згадав, що десь у цьому місті\nТа дівчина — тепер, звичайно, жінка,\nВ яку я був закоханий колись, —\nДесь тут вона живе, напевно, й досі.\nВона була скупа на поцілунки,\nПро більше з нею я не міг і мріять,\nI перша ж несподівана розлука\nМіж нами меч холодний положила.\nЧого ж я ув обличчя заглядаю\nI чого здригнувся\nВ ту мить, коли на людному проспекті\nМоє плече торкнув хтось ненавмисне?\nУже ніщо не може здивувати.\nЛазери? Голографія? –\nВідкрили невідомий вірус?\nКраще б позакривали уже відомі!\nГенна інженерія дозволяє схрестити\nкурку з крокодилом? –\nА чи не забагато вона собі дозволяє?\nНові й нові чудеса техніки викликають\nабо роздратування — тільки не подив.\nЯ вже не можу дивитися на отой Місяць,\nвитоптаний астронавтами на тирло,\nувесь у коліях від місяцехода,\nначе сільська вулиця після сезону дощів...\nТа є на світі цирк –\nя в ньому частий гість.\nНеон його реклам,\nнемов маяк, палає.\nТам ілюзіоніст —\nвін дурно хліб не їсть:\nЩовечора жінок, як дрова, він пиляє.\nЙому вже літ мільйон!\nА ті жінки які –\nвони усі красуні!\nМаестро, це для них букети анемон:\nВи — вічний, а вони\nіще, крім того, юні.\nЯк скрипку, у футляр\nвін кожну з них кладе\n(I страшно, що футляр – як біла домовина)\nI — навпіл: і футляр, і тіло молоде!\n(I кожна з половин –\nЦього не може буть!\nЦе тільки спритність рук,\nЦе хитра гра дзеркал —\nпускають пил у вічі.\nАле чому ж тоді змінився серця стук,\nХоча на видноті мій усміх іронічний?\nМогуть наук росте, немов бамбук.\nНе зачіпа душі.\nЯк кажуть, не колише.\nЧому ж хвилює те, що, зрештою, просте,\nБа навіть і пусте?\nВоно якесь людськіше.\nТа ось уже факір поклони роздає.\nВін знову поєднав\nI водночас мене — того, хто зараз є,\nIз тим, хто був колись,\nвін злив, мов дві краплини.\nЧужого краю випадковий гість,\nНе знаючи ні звичаїв, ні мови,\nЩоб довгий вечір згаяти зимовий,\nКупив квиток я на спектакль якийсь.\nНе оперета з королями вальсу,\nНе опери багатомудрий спів –\nПсихологічна драма почалася:\n«Слова, слова...» Я їх не розумів.\nВони текли, зливалися, злипались,\nВони летіли, мов пташки у скло,\nI золоте мовчання довгих пауз\nДля мене просто тишею було.\nОдин герой (це жити, а не грати) –\nТужливий погляд, саркастичний сміх...\nЯ відчував, що в нім знайшов би брата,\nКоли б хоч слово зрозуміти зміг.\nЛише одну запам'ятав я фразу –\nЗапам'ятав на слух, немов мотив,\nБо він ту фразу аж чотири рази\nВ останній дії тихо повторив.\nЯ потім переклав її, як мито\nСплатив отій далекій стороні.\nI довго ще вчувалося мені:\n«Ну чом ніхто не може зрозуміти?!.»\nСIЧЕНЬ. ПРО ГОРОБЦIIВ\nАтож, про них. Мені й самому дивно:\nТрадиція ж велить про солов'їв.\nПро гордих лебедів із зоопарку,\nА в горобця — ні голосу, ні виду,\nТа ще й кленуть же їх у нас по селах —\nТак, що, бува, і солов'їв не чути.\nЯ все те знаю, а сьогодні вранці\nПобачив горобця і так подумав:\nКленуть, а, бач, у клітки не саджають\n(Хіба не диво — ця непослідовність?),\nНіхто не бачив горобця у клітці,\nНемовби він — якась персона грата.\nНе беркути і зовсім не орли,\nЩо вже охороняються законом,\nА горобці — нужденні розбишаки —\nПовинні бути символами волі.\nСьогодні вранці я ще так подумав:\nНі голосу у горобця, ні виду,\nА як він зими наші прикрашає!\nI вирієм його не спокусити –\nМов грудочка землі оцей сіренький –\nНе покидає він землі своєї.\nЯ вранці вийшов і його побачив:\nЧи вік його скінчився гороб'ячий,\nЧи він замерз, чи ще якась причина...\nЯ йшов і думав: воля, Батьківщина.\nЯКБИ У МЕНЕ БУЛО ОДИНАДЦЯТЬ КАПЕЛЮХIIВ\n(За К.-I. Галчинським)\nЯкби я, припустимо, мав\nодинадцять (ого!) капелюхів,\nОдного я віддав би Рябкові —\nхай не бачать, що він капловухий.\nА другий курці на сідало прилаштував би\nУ третій можна складати зубний порошок\nДля фокусів знадобився б четвертий\nА п'ятим я накривав би сир і повидло\nШостий кудись подівся б,\nі я б його не шукав.\nУ сьомому поселив би колючого їжака.\nВосьмий було б непогано\nвапном побілити у травні.\nДев'ятим ловив би рибу\nабо у футбола грав ним.\nДесятий надів би на голову і бігав би\nА що з одинадцятим діяти –\nя не придумав іще.\nЖив чаклун коло річки,\nробив серед літа повені,\nта бурхливі такі,\nщо помилуй, спаси і прости!\nКладку зносило в море.\nКоти рятувались на комині,\nі, немов острови,\nв сизих водах чорніли мости.\nУ причинах стихії\nщоразу копалась ревізія,\nвинні якісь у верхів'ях дощі.\nА чаклун злоумисний\nробився тоді перевізником\nі за той перевіз\nпо карбованцю брав із душі.\nВін і весел ніколи не мав –\nгріб старою лопатою,\nаж вкривалося потом солоним\nЯ і досі\nтого чаклуна-перевізника згадую,\nколи чую про когось:\n«Лопатою гроші гребе».\nПам'ятаю і дах черепичний,\nі сад з огорожею,\nта нема вже ні хати, ні саду –\nбо немає на світі давно\nI не вірить ніхто,\nщо на світі були чаклуни.\nТа і як тут повіриш –\nусі вже освітою втомлені:\nне кажучи вже про кіно...\nГоловне ж —\nне бувало давно уже\nТа, відверто сказати,\nі річки нема вже давно.\nВін був найкращим кіномеханіком\nВін був єдиний кіномеханік,\nВін був звичайним собі солдатом\nдо того, поки\nЗеленим «газиком» замполіта\nУ нашім клубі,\nкуди заходили ми поротно,\nДе кожен місце своє,\nмов слово Статуту, знав,\nМи почувалися не підрозділом, а народом\nI свято вірили,\nщо мистецтво належить нам.*\n* «Мистецтво належить народові» – плакат з цими словами В.I. Леніна був і в нашому солдатському клубі.\nВимоги наші були невеликі,\nУже навчившися розпізнавати добро і зло,\nМи всі воліли,\nщоб на екранну пречисту совість\nНі плями фальші, ні цятки фальші\nта й не лягло.\nА фільми, звісно, бувають різні...\nI це не смішки,\nКоли виносиш із фільму лише нудьгу й мінор:\nразом з ліжком\nПід схвальний регіт\nми викидали у коридор!\nТаке, звичайно, було не завше,\nЯ не забуду того повік,\nЯк він, те ліжко у коридорі розмонтувавши,\nв чужу казарму собі волік.\nМоя би воля –\nя б це питання розглянув пильно\nI присудив би\nзамість рецензій чи там хули,\nЩоб режисери і сценаристи\nна власних плечах\n(За Людмилою Бахаревою)\nА ось понурий кінь з останніх сил\nВезе кудись паперу цілу хуру,\nЧи, кажучи точніш, макулатуру,\nЧи вторсировину. Сиріч утиль.\nЧиїсь листи із почерком навскісним,\nIз «Огонька» розгаданий кросворд,\nСтудентського конспекта синій бісер\nI книга, що являє п'ятий сорт...\nВсе рівноцінне з даного моменту,\nНікому не потрібне вже воно,\nБо складені всі іспити давно\nI застаріли ніжні компліменти.\nТа час мине, й оновлений папір –\nЧистісінький! — готовий знов прийняти\nОсвідчення, прокляття, і цитати,\nI мій, можливо, найдорожчий твір.\nА що, коли, немов хамелеон,\nКолишній текст не щез, а причаївся?\n(Мене лякає із часів учнівства\nЗбереження матерії закон).\nI тільки-но пером я доторкнусь\nПаперу, як на нім проступлять знову\nI компліментів архаїчна мова,\nI титули, чужі для наших вуст,\nI сургучу гарячого сліди,\nI нотний стан із нотами хоралу,\nI розчерк чийсь, довершено-недбалий,\nI профіль на полях, і ще один.\nПроступлять, але тільки лиш на мент –\nУсе таке минуще в цьому світі.\nКолись — надбання вищої освіти,\nТепер це зна вже абітурієнт.\nА зміна вражень, а мінливість мод,\nI поглядів, і виразів на лицях!..\nЛише словам, записаним в кросворд,\nВесь вїк сидіти, мов пташкам у клітці.\nБувають ранки росяні чи в інеї,\nКоли, мов найчистіша зі спокус,\nЯкій іще не підшукали імені,\nНад обрієм видніється Ельбрус.\nI то недовго. Як буденні клопоти\nВ долинах здіймуть хмари куряви\nI пристрасті по людях підуть потоптом –\nНе видно сніжно-білої глави.\nI ти товчеш пилюку між загатами,\nПритершись до житейського ярма.\nПро ту вершину ти уже не згадуєш,\nНемов тобі й потреби в ній нема.\nТа знаєш ти,\nі це знання — мов гордощі,\nЦе увійшло уже в єство твоє:\nНа світі — не лише загати й торжища,\nВисоке й чисте щось на світі є.\nДоволі прості підрахунки:\nНаселення світу постійно\nЗростає. Щодня, щогодини\nУ ньому людей прибуває,\nЯких я не стріну ніколи.\nЩо довше я зможу прожити,\nТо більше картин не побачу,\nТо більше лишиться на світі\nКнижок, не прочитаних мною.\nЖиття, однією рукою\nДаруєш ти щедро, безмірно,\nА другою все забираєш!\nА що ті галактики коять? —\nВони розбігаються, ніби\nЗлодюжки, що здобич вхопили,\nЗі швидкістю світла тікають,\nА я ще стою і гадаю,\nЯку з них мені доганяти?\n(З армійського зошита)\nЛежимо біля воріт. Усі — у захисті.\nКомірці порозстібали самочинно.\nНе існує ні печалі, ані радості,\nЩо змогла б оце урвати наш спочинок.\nТридцять кіл у протигазах подолали ми,\nСорок пар чобіт у землю так влучали —\nДалебі, за океанами, за далями\nНа сейсмографах шкали не вистачало!\n...Пил улігся. Пахне гумою і глиною.\nСкрекотить сорока в лісі, як причинна.\nНа гарячому піску штрафної лінії\nПротигаз лежить, неначе м'яч з очима.\nКує зозуля за стіною,\nI дзвін курантів долина,\nЩе молодість моя зі мною,\nТа вже прощається вона.\nНе озирнувшись, вийде в сутінь,\nПочую лиш прощальний сміх...\nА я ж із нею ще, по суті,\nЙ наговоритися не встиг.\nНазріла вже потреба прояснити\nIсторію оту довкола древа.\nНайпершою людиною на світі\nБув не Адам. Була спочатку Єва.\nI не з ребра, о ні — з морської піни\nБог сотворив ту жіночку для себе,\nКоли відчув, як буйно і невпинно\nIдуть у ріст усі його потреби.\nВона вдалась на диво досконала –\nУводночас тендітна і розкішна,\nХоча іще аналогів не мала\nУ практиці у світовій тодішній.\nI скинув бог новий халат на ваті,\nI кинув Єві той халат під ноги:\n– Я досі жив, мов космонавт на вахті,\nА ось тепер я буду врешті богом!\nТак він сказав. Чудовий був початок,\nТа Єва зіпсувала все те діло.\nВона взялася господа повчати,\nВиховувати бога захотіла.\nВін, хто вдихнув у неї вічну душу, –\nТворець усього сущого, владика,\nДля неї був немовби... петеушник –\nТаке щось необтесане і дике.\n– Чого сидиш? Піди та витри небо!\nПоговори іще! Розумний дуже!\nО господи, невже я справді в тебе\nОце такого заслужила мужа?!\nНасуплений, скуйовджений, небритий,\nА поглядає — наче кіт па сало!..\nБог ще не встиг був пилку сотворити,\nТа Єва вже його тоді пиляла.\nВін довго думав у куточку раю,\nI висновок був точний, як в аптеці:\n– Ну що ж, її провини тут немає,\nУсе у порівнянні пізнається.\nЯ можу бути ідеал ходячий –\nНосій добра і всіх найвищих істин,\nЦе так і є. Так їй же не втовкмачиш!\nМене ж тут просто порівняти ні з ким!\nI він узяв тоді кавалок глини,\nЗліпив нашвидкуруч, поставив прямо,\nПодмухав, плюнув, скільки стало слини,\nI так пустив на білий світ Адама.\nГосподь вважав, що він попав у точку:\nГлевкий Адам у лідери не п'явся,\nА цілі дні лежав у холодочку —\nНа сонці він потріскатись боявся.\nЗ лиця не дуже — сірий, ямкуватий,\nЗате не переслухаєш — базіка.\nА сам не міг і яблука зірвати.\nЯк треба що — одразу Єву кликав.\nВін кров псував і голову морочив,\nА їй того здавалося ще й мало —\nЙого дурниці слухала охоче,\nУ спеку лопухами накривала...\nI мовив Бог:\n— Та де ж на світі правда?\nТи знехтувала мною!\nЧиї ти примхи вдовольняти рада,\nI хто він є порівняно із Богом?!\nВона встромила носа у шавлію\nI так сказала:\n— Тут людські мотиви.\nАдам слабкий, і я його жалію,\nА Бога пожаліти неможливо.\nАдам не подарунок, що й казати,\nI всі ті вади я чудово бачу.\nТа глина має здатність розкисати\nВід сліз моїх, коли я часом плачу.\nНехай тяжку взяла собі я ношу,\nТа з плином літ із радістю й журбою\nЯ виліплю з Адама щось хороше\nЙ відтак сама зрівняюся з тобою!\nТакого чути Бог не сподівався\nНізащо, ні від кого і ніколи.\nПожовкло листя й вилягла трава вся,\nДе він стояв, на сто верстов довкола.\nНі, він їх не збирався виганяти,\nЦе просто випадковості гримаса —\nЧи то в раю скорочували штати,\nЧи переатестація велася...\nТуди, на Землю!\nТам лиха година,\nI труд, і піт, і небезпечні лови...\nПалка любов. Тверда, мов криця, глина,\nЯка пройшла через вогонь любові.\nДзвінки, листи — мала то втіха,\nКоли вони — заміна стріч.\nТа потім він таки приїхав\nНа цілий день і цілу ніч.\nI, затуляючи коханців\nОд віч цікавої юрми,\nПішов лапатий сніг уранці –\nОстанній сніг тії зими.\nВона невдало жартувала –\nМовляв, охочі на чуже!\nI так щоразу цілувала,\nМов прощавалися уже.\nА він — і ніжний, і зухвалий —\nПишався, голосно радів...\nСтрумком сліди її впадали\nВ прямий потік його слідів.\nУдвох, сховавшися від лиха,\nУ любощах забули час —\nТієї ночі почалась.\nА на світанку після свята,\nЯк заперечення чудес, –\nОдин, заздалегідь узятий,\nКвиточок на зворотний рейс.\nI, нарікаючи на відстань,\nЖаліла милого вона...\nТа що там! Кілометрів двісті —\nХіба це, справді, далина?\nОт їй вертатись —\nУ позавчора, в не своє,\nТуди, де поряд — винуватець,\nЩо благодійника вдає.\nА їй би натяк — хоч єдиний\nЧи обіцянку — хоч пусту,\nI щасливішої людини\nВже не було б у хвилю ту.\nЧи він це знав, коли прощався,\nКоли в автобусі дрімав?..\nА сніг уже водою брався,\nУже і сліду не тримав.\nКоли на людях ми, про їхнє око\nЯ зберігаю незворушний спокій –\nДивлюсь на інших і жартую з ними\nЧи осторонь стою, немов чужак,\nI думаю, в любові невситимий:\n«Невже це я? Хіба я зміг би так?»\nКоли ж, бува, недовго і нечасто,\nМи тільки вдвох, і ти уся — моя, —\nНевже це знову я?\nЗдавалося, не витримав би я!\nВона десь поруч, за стіною.\nВона ні з ким і не з тобою.\nТо безтурботна, ніби птах,\nТо засміється, як востаннє...\nО, на яких тебе думках\nЦей сміх, мов злодія, застане!\nНе смій. А може... Що? I ти\nВ нічне вікно вдивляєш очі –\nЄ вибір: вир перепливти\nАбо пожежу перескочить.\nВона його хотіла оновити:\nСпалила все, щоб зміг її вогонь\nНеоскверненні храми Атлантиди\nОсяяти на дні душі його.\nАле уся любов її палка\nВідбилася в душі цього гульвіси,\nЯк вогники нічного літака\nУв озері серед глухого лісу.\nДуша в тобі — хмарина в небі.\nВ цю мить вона — мов білий лебідь,\nМов білий, та уже... ведмідь.\nОтак змінилася за мить!\nТо враз вона— казковий замок,\nХто знайде ті слова-сезами,\nТому відкриється... а втім,\nНе замок це уже, а дім.\nТо наче воїн у шоломі,\nТо наче курка на соломі...\nАж ось, налившися грозою,\nНесе в собі тяжкі громи,\nI палить блискавкою злою,\nI сповідається слізьми.\nКолись у юності\nвін призначив милій побачення\nу парку, біля пам'ятника Поетові,\nа сам не прийшов.\nЧи то забув,\nчи термінові справи завадили –\nзараз не має значення.\nУ нього усе гаразд:\nвін захистив дисертацію\nСина, якого народила йому інша жінка,\nвін назвав ім'ям Поета.\nЙдучи через парк на роботу,\nвін щоразу проходить повз пам'ятник,\nі щоразу Поет,\nЯ на тебе, дружину чужу,\nСеред білого дня ворожу.\nЯ і вірю, й не вірю цьому, –\nТа не збіг це, не здвиг, не мана:\nПершу-ліпшу я книгу візьму\nI відкрию її навмання.\nЗатріпоче вона у руках,\nМов голубка у борозні:\nНа обох, на обох сторінках\nПро щасливе кохання пісні!\nТак одразу — я просто не звик,\nДо полиці я знов підійшов.\nУ руках опинився словник\nI відкрився на слові «любов».\nЯ і втретє рукою сягну,\nТа наткнеться рука на стіну.\nПрости мене. Вже час мене простити.\nЯ тут стою й не піднімаю віч.\nЯ завинив. Мов цвяхи до.магніта,\nГріхи до мене липнуть зусібіч.\nУ виправдання можу я сказати\n(Обставина пом'якшувальна ця):\nГрішив я привселюдно і завзято\nI в тім завжди доходив до кінця.\nВ лихих ділах не був ні разу скраю,\nНа сто спокус я мав хотінь мільярд.\nПрошу тебе, благаю, вимагаю:\nПрости мене, хоч я того не варт!\nГірським обвалом котиться минуле\nI вже із пекла дістає вогонь...\nНевже моя вина ще не сягнула\nДо рівня милосердія твого?\nВже скоро мстива доля вийме душу,\nI спопелить, і попіл рознесе.\nЯкий ще злочин скоїти я мушу,\nЩоб ти змогла мені простити все?\nВIРА. НАДIЯ. ЛЮБОВ\nВстає тамада весільний,\nЗгадує тост повчальний:\nВіру, мовляв, і надію\nЗавше любов увінчає.\nА біля щасливої тещі\nСхиливсь такелажник п'яний.\nЩо він верзе, сердешний?\n«Віра... надія... майна».\nПояснює всі невдачі\nНаша свята наївність.\nНемає любові, — то, значить,\nЇї нам недодано кимось.\nI ти, причесавши чуба,\nЧекав, наче з неба манни,\nТа опадів щось не чути.\n«Віра... надія... майна!»\nЖенитися час нарешті.\nУ інших уже он діти!\nЧи сам ти ніяк не зберешся,\nЧи черга до тебе не дійде?\nНічого, ще все можливе.\nI треба ж тобі так «мало»:\nАби лиш була вродлива,\nЯкусь там квартиру мала,\nВарити й пекти уміла,\nКроїти, шити, в'язати...\nА головне — щоб любила\nНі за що, як любить мати.\n...Встає тамада весільний,\nТост виголошує звично\nI на широке подвір'я\nГостей танцювати кличе.\nI радісно в танці хмеліє\nПартнерша твоя незрівнянна.\n– Як звати вас? Віра? Надія?\n– Ні, не вгадали. Маня.\nКолись, ведучи попід руку,\nСпитав я знайому гадюку:\n«Мені все не йде з голови:\nКоли ви міняєте шкіру –\nСумуєте, мабуть, надміру\nЧи, може, радієте ви?\nНіяк я не можу збагнути:\nЦе втрата для вас чи набуток?\nПробачте нескромність мою...»\nВона лиш плечима здвигнула,\nі раптом збагнув я,\nЩо... сам на бульварі стою.\nI як вона вирвалась? Наче\nТримав її пальці гарячі\nТа що це? О жах! –\nЦе шкіра, ще тепла, ще звична,\nНемов рукавичка медична,\nЛишилась від неї в руках...\nУже не лютий,\nале ще — ніякий.\nВід ранку до смерку —\nтуман і мряка.\nЦей краєвид, куди ми забрели, —\nне явлена іще у лузі флора,\nі мокро, грязько,\nначе тільки вчора\nвода і твердь розділені були.\nНе віриться іще,\nі в день суботній\nпо вулиці ти йдеш — такий самотній\nАж раптом —\nв синій хусточці — Вона!\nI ти збагнеш:\nце жде твойого звіту\nпора нового сотворіння світу,\nабо, інакше кажучи, весна.\nЗроби, квітникарко, вінок із ялини —\nостанній дарунок любові,\nВплети найніжніші троянди червоні\nі юні галузки дубові,\nА завтра, під музику вітру прощальну,\nпоклавши на хвилю незриму.\nПущу я вінок цей рікою Печалі\nі берегом поруч ітиму.\nПливтиме вінок не повільно, не швидко,\nі ген у серпанку туману\nНа другому боці побачу ту жінку,\nяку називав я «кохана»:\nТак само іде вона, а поміж нами\nясніє, вбираючи очі,\nНемовби дитя межи тата і мами,\nненаче синочок, — віночок...\nПрости нас, любове! Тебе ми згубили.\nМи стали чужі та байдужі.\nАле ми любили — мандрівному щастю\nпритулок давали у душах.\nЩо вік твій короткий, ми знали спочатку.\nНе втримались, грішні ми\nТа, може, колись нам провина ця наша\nнайбільшим із виправдань\nЗі смутку колись, може, визріє втіха,\nяк вистачить власного\n...А хвиля віночок мій винесла тихо\nна острів пустельний\nГілки ялинові — ялинами стали.\nДубами — галузки дубові.\nВсі квіти, які дарував я коханій,\nрозквітли у темній діброві.\nТа тільки за ними\nна другому боці\nя жінки тієї не бачу,\nЗа квітами та за гілками густими –\nотак, за сльозами неначе...\nЯк мої нерозумні печалі\nКоли-небудь перейдуть межу,\nЯ згадаю далекі причали,\nПосміхнуся і тихо скажу:\nЩе на світі доріг вистачає,\nI не треба поводиря.\nЩе не впала роса.\nЩе стоїть над душею зоря.\nОсь випадок, їй-богу, правда.\nОдин мій родич у селі\nРозводив гусінь шовкопряда\n(Він заробляв на «Жигулі»).\nНа кухні, у світлиці, в сінях\nТочила листячко черва.\nУ плямканні та шарудінні\nЯ розібрав такі слова:\n«В ім'я майбутньої краси\nМи пожираємо ліси.\nБез особливої мороки,\nТа, певно, не без талану:\nТе, що росло десяток років,\nЗ'їдається за мить одну.\nТо є прогрес чи примха долі:\nВ лісах колись ходили голі,\nТепер ліси перевелися,\nА ви збулися наготи.\nТо, щоб самому одягтися,\nПланету треба роздягти?..»\nТаке почути — чи не диво?\nА втім, це, мабуть, неможливо.\nЦе припустити важкувато,\nТут неймовірності печать,\nБо ті, хто звик весь час жувати,\nВони, як правило, мовчать.\nУ нас така подія — просто драма,\nНіхто із нас такого не чекав:\nОтой сусіда, що живе над нами,\nСьогодні нам потоп улаштував.\nПрибіг він вибачатися одразу,\nА потім ще приніс букет гвоздик.\nНа нього ми не маємо образи –\nВін милий і приємний чоловік.\nСім років ми жили у цьому домі,\nСусіда той весь час над нами жив,\nА ми були б і досі незнайомі,\nКоли б сусіда нас не затопив!\nУ нас нова подія — просто драма,\nЩо трапиться таке, подумав хто б?\nСусідові, який живе під нами,\nСьогодні влаштували ми потоп.\nПобігли ми пробачення просити,\nВчорашній понесли йому букет,\nI з радощів затоплений сусіда\nНа нашу честь улаштував бенкет.\nСусіда унизу — ну просто комік!\nСусіда — я сказав би — ого-го!\nКоли б не затопили ми його!\n(Для дітей і не тільки)\nУсім я віднині надійна опора —\nМене записали в тимурівці вчора.\nТепер, працьовитий, неначе бджола,\nЩодня я робитиму добрі діла.\nВиходжу я з дому бадьоро і чітко,\nСтрічаю на сходах стареньку сусідку,\nI просить вона мене ледь не до сліз,\nЩоб я з магазину їй хліба приніс.\n– Я вам допоміг би з охотою, бабо,\nТа ніколи дуже: чергую по штабу,\nВи ж думали, як? —\nТимурівець я, а не просто хлопчак!\nОсь іншого разу проходжу я сквером,\nДе люблять сидіти пенсіонери,\nI каже один мені:\n– Слухай-но, синку,\nДалеко відціль до поштової скриньки.\nТи взяв би у мене — це справа проста —\nВідніс би та вкинув у скриньку листа.\n– Ні, діду, — кажу йому, —\nОскільки ви в зоні не нашого впливу:\nКоли ми район поділили увесь,\nЦя зона дісталася : 6 «В».\nКоли б ви жили у сусіднім кварталі,\nЛиста я відніс би до скриньки, ще й далі.\nМене б не спинили ні дощ, ні сльота —\nЯ аж до поштамту відніс би листа!\nПочав той старенький мені докоряти:\n– Така ще малеча, а вже – бюрократи! –\nI я оце й досі не втямлю як слід:\nЩо мав на увазі розгніваний дід?\nДорога довга і тверда,\nI вже замучила спокуса:\nВ слідах копит блищить вода...\n– Сестрице, можна, я нап'юся?\n– Не треба, братику, не пий,\nБо станеш ти конем, а потім,\nЯк запряжуть — о боже ж мій! —\nВесь вік мине в тяжкій роботі.\nПослухав брат, бо то — рідня,\nВона добра бажати звикла.\nСахнувся від слідів коня,\nПрипав до сліду мотоцикла.\nЧи ти хоч згадуєш про це,\nЧи, мо', було для тебе дивом,\nЯк він дихнув тобі в лице\nБензиновим ядучим димом?\nПоглянь: у сотнях міст і сіл\nГазує він через калюжі.\nНе з кінських сил – з пропащих сил\nСкладається його потужність.\nТи можеш тішитися вже:\nЙого ніхто не запряже.\nЧого ж ти плачеш край вікна,\nЧого хапаєшся за груди,\nКоли він ревом двигуна\nТебе ночами нагло будить?\nОт же ж брешуть рибалки безбожно!\nЯ сміявся з таких балачок,\nБуцім риба ловитися може\nБез наживки, на голий гачок.\nIнше діло, що зайде у ятір\nЧи з блешнею гачок проковтне.\nАле якось рибалки завзяті\nУзяли із собою мене.\nТак і є! Можу бути за свідка:\nКинув снасть — і одразу тягни,\nI на кожнім гачкові — ставридка,\nМов зурочені кимось вони.\nО, вудіння — хлоп'яча потреба!\nЗа селом, коло глинистих круч,\nНаче леза, пожбурені в тебе,\nТак згадалось. I тут із безодні\nЗнов летить, проти сонця блищить\nI тремтить під руками, холодне,\nУвігнавшись в невидимий щит.\n«Пощастило нам! Бачиш, як густо!\nЦе — косяк», — пояснили мені.\nТа я знав уже: це — самогубство\nВідбувається у глибині.\nТочно так під квиління чаїне\nДесь на берег, обдерши хвости,\nВсім на подив, немов без причини,\nВикидаються з моря кити.\nКотять хвилі отруєні води.\nМи труїли і знали про те,\nТак чого ж нас дивує\nПривселюдний «пасивний протест»?\nБув глибокий твір,\nЯк, скажімо, озеро Лох-Несс.\nБо усі казали, що у ньому,\nДесь у глибині, живе підтекст.\nБачили його лиш одиниці,\nЛиш ясного, сонячного дня.\nАвтор міг відкрити таємницю,\nАле він казав, що то брехня.\nБо за ГОСТами землі тієї\nВ творах, що прозорі, наче скло,\nМали бути рибки та лілеї,\nА підтекстів бути не могло.\nТа минали дні, котили хвилі, —\nКлімат потеплішав, як на гріх,\nI підтекст одного разу виліз\nI гуляв по березі — при всіх.\nЗбіглись люди. Мацали за роги.\nЗаглядали в зуби та під хвіст.\n«I нічого тут нема страшного!» –\nВголос дивувався гімназист.\nДуже швидко пристрасті вляглися:\nНавіть люди, спраглі до чудес,\nВздрівши, що підтекст уже полисів,\nВтратили до нього інтерес.\nТа не обійтися без повторів,\nЄ резон у них, напевно, свій.\nКажуть, десь, уже в новому творі,\nБачили підтекст уже новий.\nКажуть, пахне він одеколоном\nI маленький, наче жабеня,\nТа такий страшний, що кров холоне!\nАле це, по-моєму, брехня.\nНа етюди зберешся і довго\nВсе натуру шукаєш, та — всує.\nДе мазок той, заради якого\nПізня осінь на світі існує?\nЙдеш додому крізь дощик колючий.\nПід ногами сяйне востаннє\nЛист кленовий у синій калюжці,\nЯк Австралія в океані.\nЩЕ РАЗ ПРО БАЙДУ\n– Дивіться — п'яний! –\nКинулись до вікон,\nШтовхаються, когось там придавили.\n– Граждани, посуньтесь!\nПустіть дитину, хай дитина гляне!\nЗа вікнами ж — картина дуже звична:\nПо естаконах котяться мерсоди,\nСпалахують і гаснуть метебліци,\nI в їхнім світлі дуже добре видно,\nЯк на жіночих гамма-артефонах\nПогойдуються блайти новомодні...\n– Та де ж той п'яний? —\nТихо у салоні\nМіського магнітобуса, а потім\nВеселий сміх (на кутні б ти сміявся!):\n– Та заспокойтесь, я пожартував!\nУсі на те обурено зітхнули:\n«Оце вона і є — сучасна молодь!»\nАж ось дідок, на вигляд —\n– Чи ти собі хоч уявити можеш,\nЯкі вони були — оті п'яниці?\nЮнак зніяковів, стенув плечима.\n– А ви самі їх бачили?\n— Аякже! —\nУмить усі до діда повернулись.\n– Дідусю, розкажіть! —\n– Ну, слухайте!\nЯ був тоді хлопчиськом,\nКоли у мегаполісі-12\nЗнімали фільм про Байду.\nА отже, мало бути все по правді.\nТа от біда — актор у ролі Байди\nНе міг зіграти справжнього сп'яніння,\nНе вмів він передати стан людини,\nЯка вживала алкогольні дози\nТа ще до того ж —\n«і не день, та й не два,\nНе одну нічку та й не годиночку»!\nТоді знайшли якогось каскадера,\nЩо звик життям своїм ризикувати,\nВдягли його у відповідні строї,\nЗагримували — викапаний Байда!\nI ось перед фінальним епізодом\nВлили йому в горлянку аquа vita.\nВін як стрілив —\nЙого доньку — в головоньку,\nЇї сина — нижче спини,\nА свекруху — в ліве вухо,\nА зовицю — у сідницю.\nТак, так, я бачив те на власні очі,\nДо чого алкоголь страшний призводить,\nI після того прикрого випадку\nВже не знімають історичних фільмів...\nНегатив. У світлій рамі —\nДва обличчя. Хто вони —\nНегри з білими бровами\nБіля чорної стіни?\nА наступні кадри –\nНа сусідськім димарі\nҐава — біла, наче лебідь,\nЧорне сонце угорі.\nЄ ще плівка в апараті?\nТак чого ж це я стою!\nМОНОЛОГ У КУПЕ\nХто в неонові заграви,\nхто — в глухі кути...\nМи — цигани, ми не «звідки»,\nми — «куди».\n«Добре там, де нас немає»,\nтільки то дарма,\nБо нема землі на світі,\nде циган нема.\nМи — цигани, архаїчна новизна.\nКажуть, нас поети люблять... —\nХто їх зна!\nЯк напишуть про Кармен,\nто просто — блиск.\nМи — не проти,\nта який нам з того зиск?\nАрхеолог нас не любить —\nНаші шатра комунальні –\nНе було в нас фараонів, пірамід...\nТак прожить без фараонів треба вміть!\nА столиця в нас була,\nя сам читав:\nЦиган Шліман — може, чули? –\nТі троянці — наші предки,\nяк не кинь.\nА коня вони не крали,\nто ж троянський кінь!\n...I куди нас довезе оцей вагон?\nЕт! Мені якби у Лейпціг!\nЯк «чого»? Там же ж ярмарок всесвітній —\nЕх, ото б я там, хазяйко, походив!\nПоспівав би я по ярмарку пісні.\nНі — так ні.\nСлухай радіо своє, коли скупа:\nваш Сліченко виступа.\nУлежалося, почорніло листя,\nI стала невпізнанною трава,\nАле поглянь: і досі край узлісся\nУперто зеленіє кропива.\nНе бійсь, не вжалить. Зеленіє лише.\nТули її до пальців, до щоки –\nБезпечна вже. Та це чомусь не тішить.\nНе тішить, ні. Скоріше — навпаки.\nяк «Повість временних літ»\nще немає розділових знаків\nабзаців і великих літер\nслова зливаються як день і ніч\nєдиний у світі почерк\nнашестя чужих курей\nщось пропущено в рядку\nякий починається з «ой»\nа решта про те\nяк я маю берегти своє здоров'я\nяк прощення гріхів\nпочинаю читати стискає горло\nзакінчу читати не відпускає\n«внучок мій ріднесенький»\nя ще внучок\nжиття ще попереду.\nУпоравши неміряні труди,\nПіднявся я на п'єдестал науки.\n– Земля і небо, підійдіть сюди\nI станьте під мою всевладну руку!\nВід голосу здригнулася імла,\nДалеко покотився він луною,\nАле Земля своїм шляхом ішла,\nI небо залишилось наді мною.\nВ мені від того закипіла кров!\nЯ блискавку в нависле небо кинув\nI п'єдесталом Землю розколов,\nНемов дубовий пень\nI задвигтіло небо від громів,\nI так Земля озвалася в печалі:\nТи на Землі прожити не зумів —\nЖиви тепер собі на п'єдесталі.\nЦе пізня осінь. Пада присмерк ранній.\nВсе посмутніло. Навіть дітвора.\nМинуло вже «очей очарованье»,\nЛишилася «унылая пора».\nОце б нам стрітись, як бувало, сісти\nПогомоніти в затишнім кутку,\nБувальщину якусь би розповісти\nЧи вигадку... Наприклад, отаку:\nПалітра розлюбила Краєвид\nУ цих краях, у цій частині світу,\nI Краєвид, стомившися від кривд,\nЗасвідчив шану сірому Графіту.\nТримався в рамках. Аж у трьох одразу.\nНіс на собі їх, наче хомути.\nЩе не затих дверей зубний мотив,\nЯк він прорік свою уклінну фразу:\n– Шановний метре! Згоджуюся з тим,\nЩо сам свойого лиха винуватець.\nА те, що я вважав у вас вузьким,\nНасправді гострим має називатись.\nЯ сам. До того ж негативні впливи,\nЗвичайно, теж дали свої плоди.\nТі Барви... О, вони такі мінливі!\nЯ зрікся їх віднині й назавжди.\nПробачте мій колишній епатаж,\nНескромне намагання впасти в око...\nТо — суєта. Душі потрібен спокій.\nЯ ваш васал. Тепер довіку ваш.\nI той зарозумілий лицемір,\nОтой Графіт, сірятина в футлярі,\nУпрів увесь до скелець окулярів,\nУ позу став і зверхньо процідив:\n– Ну, що ж, мій друже! Бачу, голови\nНе втратили. Прийшла коза до воза.\nЦікаво б знати, де хильнули ви\nТверезості таку пристойну дозу?\nI млявим жестом гостя запросив\nУ крісла перед вигаслим каміном.\nМилуючися попелом і тліном,\nВони удвох повісили носи.\nХилило в сон. Точила крапля камінь.\nЛіниво цербер гавкав у дворі.\nУ павутинні між двома шибками\nВисіла муха, наче в янтарі.\nА за шибками — порожньо, як в небі,\nОскільки Краєвид сидів по цей бік.\nСидів — безликий, мов інфінітив,\nIзбляклий весь, безколірний напрочуд.\nВін змерз, але посиніти не смів,\nЩоб у халепу знов якусь не вскочить.\n— Коли на те пішло,\nза юних літ\nдружив зі Спектром.\nТаке було вже, знаєте, уперте,\nТаке відверте — просто як на зло.\nВсе викладався, розкладався весь —\nI що він мав? Недовговічність райдуг!\nА слухався би мудрої поради,\nТо, може б, вийшов з нього Олівець —\nПростий. Звичайний, тобто як усі.\nВи згодні, сподіваюсь?\n— Авжеж, —\nкивнув колишній самозванець,\nА нині скромний послуху носій. —\nДивак, не міг простого зрозуміть!\nГрафіт примовк, на гостя глянув гостро,\nI аскарида темної підозри\nПрокинулася в сірому за мить.\n– Ти он який? Ти думав: вені, віді...*\nСтривай-стривай, — господар пробурчав.\nТак, щось було у цьому Краєвиді\nТаке, чого Графіт не пробачав.\n* Vеnі, vidi, vici — прийшов, побачив, переміг (лат.).\nПрискіпливо вдивившися у нього,\nГрафіт сердито знов заговорив:\n– А що ото — не розберу, їй-богу, –\nПетляє там, по схилові гори?\n— Оце? Стежина. Стежечка...\nХоча, чому вона — між бур'яну?..\nКуди ж вона веде?\n– Кудись за обрій.\n— Я не знаю. Вдалину.\n– Ти не крути. Кажи відверто й прямо.\n– Ой, дограєшся колись!..\nА що ото — вгорі, над яворами?\n— То журавлі у вирій подались.\n— Це за кордоном — «вирій»?\n— Та ти не прикидайся немовлям!\nЧого ж їм тут, у нас, не вистачає —\nОтим твоїм так званим «журавлям»?\nПейзаж, такого не чекавши зроду,\nВже ледь було у пляшку не поліз,\nЗатим послався на закон природи\n– Природа — це натуралізм.\nI взагалі, облишимо дебати!\nСтосовно стежки я вважаю: тут\nЇї спрямити треба і вказати,\nЯкий конкретно за горою пункт.\nСама гора повинна бути нижча:\nНавіщо ж випинатися отак?\nI ще оцей — ліворуч — будячище...\nПодумай сам: до чого тут будяк?\nГість тихо застогнав.\nI мовив, наче кинув мідячок:\n– А втім, нехай будяк би й залишився,\nЯкщо, звичайно, він без колючок.\nIз відчаєм заглянувши у себе,\nПоблідлий Краєвид прошепотів:\n— А журавлі?\n– А журавлів не треба.\nТак, так. Ліквідувати журавлів!\nЦе дуже вредна птиця. Міг би знати.\nЯ чув колись, буваючи в селі,\nЯк журавель до конопель унадивсь\nI заподіяв збитки немалі *.\n* Унадився журавель\n(Жартівлива народна пісня).\nНа місці отого сумного клину,\nЯкий обрав чужу для нас мету,\nНехай літак оптимістично лине\nЗ міндобривом якимось на борту!\nГрафіт підвівся — важко, мов вагітний.\nНарешті гість озвавсь:\n– Я мушу вам сказати:\nви — негідник.\nГаньба мені, що я прийшов до вас.\nЯ вирішив собі на безголов'я,\nЩо можна жити й серед марноти,\nЩо можна поступитися любов'ю,\nАле при цьому душу зберегти.\nГірко, мов од молочаю.\nНеправдою себе я утішав.\nКоли любові у душі немає,\nЯк можна довести, що то — душа?\nДля вас це все — дрібниці і дурниці.\nВідкіль вам знати, що таке любов?!\nПрощайте, метр. Не випустіть синиці\nI бережіть полуду на очицях,\nБо як спаде — осліпнете, либонь.\nВід слів таких\nпомітно зблідли стіни,\nТа більших не зробилося чудес,\nI в попелі холодного каміна\nВогненний жар в ту хвилю не воскрес.\nГрафіт іще, як кажуть, — під завісу,\n— Дурний ти, хлопче, з біса.\nА все ж не пропаде і цей урок.\nТи був уже за крок від компромісу.\nТобі лишився крок.\nСтояли дні четвертого кварталу.\nСтояли там, де осінь їх застала, –\nПорожні й тихі, наче дерева.\nI я іду, бувало, і не знаю,\nЧи день мина,\nчи я його минаю\nI чи не заблудився я, бува,\nЗадумавшися про своє?\nЯ думав: чим закінчити поему?\nФінал же не виходив, як на гріх,\nI кілька днів\nя жив, немов сновида.\nОбложений похмурим Краєвидом\nЗ усіх боків,\nя зволікать не міг.\nКортіло, не порушивши традицій,\nЗакінчити усе це як годиться.\nО, як тоді хотілося мені,\nЩоби Графіт –\nмій особистий ворог —\nВід слів отих розсипався на порох,\nА Краєвид зацвів, мов навесні!\nТа це було б відвертою брехнею,\nЯ і Графіта насмішив би нею:\nКого, мовляв, злякати захотів!\nI сам же ти чудово знаєш, друже:\nЙого, тупого, навіть не підстружеш,\nА не перекуєш і поготів.\nОтож і тут Графіт лишився в силі\nI так пребуде у своєму стилі.\nНа що ще здатен він?\nЧи буде він несхитний, хоч печальний,\nЧи, може, лікті гризтиме ночами,\nЧи піде знов до когось на уклін?\nТак думав я тоді під сірим небом\nПро них обох,\nа зрештою — про себе,\nПро друзів і про недругів своїх,\nI раптом —\nЯ тільки зиркнув:\nНа мене просто з неба впала зірка.\nЗа нею — ще.\nЦе був, звичайно, сніг.\nВін просто йшов.\nВін не питався броду.\nВін сам собі творив зручну погоду –\nВідверто-білий, сніжно-білий —\nТут безсила описовість.\nЯк літер сім\nзійшлися в слово «совість»,\nСім кольорів у білому злилось.\nI мовив твердо я в цю білу тишу,\nЩо я свого героя не залишу,\nНе дам йому я схибити — і квит!\nНелегко буде іноді, але ж бо\nВід нас усіх,\nвід кожного залежить,\nЯкий довкола буде краєвид.


У Волинській духовній семінарії відбувся Стрітенський вечір\n20 лютого у стінах Волинської духовної семінарії відбувся творчий захід – Стрітенський вечір. З благословення єпископа Волинського і Луцького Нафанаїла студенти духовного учбового закладу підготували програму, присвячену пам’яті святителя Луки Кримського (Войно-Ясенецького).\nЯк повідомляє сторінка Волинської духовної семінарії, на початку заходу ректор ВДС протоієрей Рустік Капауз побажав усім присутнім, щоб відомості про святителя спонукали до відданого служіння у Славу Божу.\nНа вечорі звучали духовні піснеспіви учениць регентського відділення та доповіді семінаристів про життєвий шлях та подвиги святителя Луки Кримського.\nГлядачам продемонстрували відеофільм – історичний портрет святого, про його непохитність у Вірі та ставлення до оточуючих людей. Підготували вечір студенти IV класу семінарії Іван Дубина та Михайло Антонюк, з координатором священиком Дмитром Теравським, котрий подякував за внесок до заходу присутнім глядачам та учасникам.


Моя найкраща подруга. Твір-опис зовнішності, текст-розповідь\nМою найкращу подругу звуть Олена. Ми знайомі з нею дуже давно, ще з дитячого садка. Нам дуже легко спілкуватися. Ми живемо в одному будинку і навіть квартири у нас на одному поверсі. Ми з Оленкою часто проводимо час разом, робимо уроки або в щось граємо. Наші сім’ї теж дружать, тому всі свята ми відзначаємо разом.\nОпис зовнішності подруги\nОлена дуже красива та приємна дівчинка. У неї русяве, довге, доглянуте волосся. Оленка полюбляє розпускати його або частину волосся збирати шпилькою на потилиці. Мати в Олени перукар, тому на всіх святах моя подруга виглядає чарівно.\nОчі в Оленки блакитні, з однією маленькою особливістю. На лівому оці в неї є невелика, але помітна коричнева плямочка. Ця особливість передалася Оленці у спадок від діда. Брови густі й підкреслюють її красиві очі, що обрамлені розкішними густими віями. Обличчя кругле й всипане ледве помітними веснянками. На обличчі завжди красується легкий рум’янець. Ніс невеликий і трішки кирпатий догори.\nОлена середнього зросту й худенька. В неї дуже гармонійна статура. Одягається моя подруга зі смаком. Всі речі поєднуються між собою за кольорами. Вона дуже стильна та охайна.\nХарактер моєї подруги\nХарактер в Олени поступливий. Вона дуже добра й ніжна дівчинка, легка та приємна в спілкуванні.\nМоя подруга дуже добра й співчутлива. Одного разу ми з нею йшли зі школи й побачили бабусю, яка не могла сама перейти дорогу. Олена не розгубилася, відразу ж підбігла до бабусі й запропонувала свою допомогу. Старенька не відмовилася, і Оленка спритно перевела її через дорогу.\nМоя найкраща подруга дуже доброзичлива. У неї багато друзів. Вона добре навчається в школі та є лідером в нашому класі. До її думки всі прислухаються і ставляться з повагою.\nЯк каже Оленчина мама: «Оленка — наш подарунок від Бога». І правда. Я ніколи ще не зустрічала таку відкриту й чуйну людину, як моя найкраща подруга. Одного разу вона заступилася за маленьку дівчинку, яку ображали якісь хлопці у дворі. Навіть не побоялась, що й самій може дістатися.\nУ Оленки багато захоплень. Але найулюбленіше хобі, як каже моя подруга, — це спів. Олена дуже гарно співає та займається в музичній школі. Вона виступає на концертах і бере участь в різних конкурсах. Я завжди вболіваю за неї та щиро радію її перемогам. Коли в нашій школі проходив конкурс на кращого соліста серед усіх шкіл міста, Олена зайняла перше місце.\nЯ дуже рада, що у мене є така подруга. Я пишаюся нею і хочу, щоб ми завжди дружили та ніколи не сварилися.\nРозповідь про мою улюблену подругу\nЛюдина немислима поза суспільством. Соціальні задатки здатні розвиватися тільки у взаємодії з оточенням. День у день ми знайомимося, спілкуємося з різними людьми, але лише одиниці можуть стати нашими друзями. З дитинства дитина вибирає однодумців, хоча іноді ними стають абсолютно протилежні за характером і темпераментом особистості. Такою є моя найкраща подруга — Наталка.\nМи знайомі з першого класу. Я легко знаходжу спільну мову з будь-якою людиною, Наталка ж скритна, мовчазна. Їй важко спілкуватися з малознайомими людьми або заводити нові знайомства. Саме за це я ціную свою подругу. Їй можна довірити будь-яку таємницю, ділитися з нею найпотаємнішими думками. З самого початку нашого спілкування я зрозуміла, що у мене з’явилася справжня подруга. Вона завжди підтримує мене, навіть якщо я не права. Мені здається, саме в цьому і полягає справжня дружба. Я відповідаю їй тим же.\nДуже часто нас запитують: «Що може зблизити таких різних людей?». Ми говоримо, що гармонійно доповнюємо одна одну, стаючи єдиним цілим. І це дійсно так. Я часто веселю свою подругу, вона ж здатна швидко заспокоїти мене в хвилини емоційних поривів.\nУ нас багато спільних інтересів, ми разом робимо уроки. Наталка готує російську мову та літературу, а я обожнюю математику. Ми роз’яснюємо одна одній незрозумілі теми, завдяки чому виконуємо домашнє завдання тільки на високі оцінки. Навіть учителям подобається, що ми дружимо.\nРазом ми ходимо на малювання. Хоча у мене виходить не так добре, як у подруги, я не засмучуюсь. Для мене важливо спільне проведення часу. З дитинства батьки віддали мене в секцію волейболу. Моя подруга часто приходить до мене на змагання. Мені стає легше грати, коли я відчуваю її підтримку.\nНаші батьки теж спілкуються, і у вихідні відпускають нас одна до одної ночувати. Тоді ми читаємо книги, малюємо та вигадуємо незвичайні історії. Ми навіть дали назву нашій грі — «Фантазери». Одна людина вигадує початок оповідання, інша — продовження. Потрібно зупинитися на найцікавішому моменті, щоб співрозмовник міг додумати сюжет.\nЯ дуже рада, що в моєму житті є справжня подруга. Навіть якщо ми сваримося, то швидко миримося, адже неможливо довго злитися на близьку людину. Я сподіваюся, що наша дружба триватиме все життя, і коли ми станемо дорослими, то теж матимемо багато спільних інтересів.


В Україні від Covid-19 вакцинуватимуть компанії, незалежно від форми власності – NizhynNEWS\nГоловна/Україна і світ/В Україні від Covid-19 вакцинуватимуть компанії, незалежно від форми власності\nВ Україні не існує обмежень щодо вакцинації проти Covid-19 компаній різних форм власності, державних чи комунальних.\nПро це повідомив головний санітарний лікар Віктор Ляшко під час брифінгу 23 квітня.\n– Згідно з національним планом з імунопрофілактики, ми вакцинуємо всіх українців безоплатно до кінця 2021 року. Записуватися можуть колективи, у яких понад 50 охочих вакцинуватися, щоб спростити процес імунізації. Мобільна бригада виїжджає на місце і проводить щеплення, – зазначив він.\nЗа словами лікаря, колективи щеплюватимуть тією вакциною, яка буде більш доречною у конкретний період. Це будуть вакцини, які зареєстровані та доставлені в Україну або за кошти державного бюджету, або в рамках глобальної ініціативи COVAX відповідно до етапів, які визначені у дорожній карті.\nЛяшко додав, що зараз тільки розпочали процес формування черги на вакцинацію компаній. Надалі все залежатиме від дотримання графіків постачання вакцин на територію України, які визначені у національному плані імунопрофілактики до кінця 2021 року.\nНещодавно в Україні організованим колективам, що мають у своєму штаті понад 50 осіб, охочих вакцинуватися, надали можливість записати їх в чергу на щеплення проти Covid-19. Про те, як компанії записатися в чергу на вакцинацію, читайте на Фактах ICTV.\nВіктор Ляшко Вакцинація