Юрій Ковалів: Дантові кола репресій України міжвоєнного двадцятиліття – Журнал «Всесвіт»\nВсесвіт » Авторська колонка » Дантові кола репресій України міжвоєнного двадцятиліття\nВід редакції: 28 вересня в Україні набув чинності закон «Про освіту». Законом передбачено, що представникам національних меншин України гарантується право на навчання в комунальних закладах для здобуття освіти поряд із державною мовою відповідної національної меншини. Це право реалізується через класи (групи) з навчанням мовою відповідної національної меншини поряд із державною мовою. Міністри закордонних справ Болгарії, Греції, Румунії та Угорщини заявили, що занепокоєні прийняттям в Україні нового закону про освіту й мають намір звернутися до Ради Європи і ОБСЄ. Згодом Угорщина вирішила блокувати будь-яке подальше зближення України та ЄС через підписання закону «Про освіту», а також попередила Україну про можливі санкції в разі невідкликання цього закону. Сподіваємося, що цей матеріал знаного українського літературознавця буде осмислений і в колах угорської діаспори в Україні, і в дипломатичному середовищі Угорщини.\nНарешті з’явився закон України «Про освіту». Його прийняла Верховна Рада (2017. — 5 вересня), підписав Президент України П. Порошенко. Попри те що цей Закон, який має ввійти в дію наступного року, не ідеальний, навіть «парадоксальний» (за браком графи «національність» у паспортах обстоюється статус нацменшин; не з’ясовано, що таке «корінні народи» в Україні, який статус серед них посідають українці; де поділася титульна нація), він позбавив сенсу антиукраїнський закон Колєсніченка-Ківалова, писаний на замовлення Кремля, а головне — відкрив простір для законного функціонування української державної мови, що пережила не одне століття дискримінації і лінгвоциду, для усвідомлення її як «оселі буття» (М. Гайдеґґер) нації, як одній з гарантій національної безпеки, а національним меншинам надана можливість реалізувати свої культурницькі й лінгвістичні потреби «в комунальних закладах освіти».\nЧи може хтось назвати подібний закон в інших країнах? Однак він викликав невдоволення, як свого часу закон Центральної Ради (перед проголошенням Четвертого Універсалу), за яким було забезпечено можливість вільного розвитку національних меншин, визнано чотири державні мови — українську, російську, польську, єврейську. Досвід України тоді ніхто не підтримав. Ні більшовицька Росія, закомплексована на демагогії свободи (в класовому розумінні), ні Польща, яка щойно позбувалася колоніальної залежності, ні Угорщина, ні Румунія навіть не припускали такого гуманістичного вчинку.\nЗдавалось би, державницьке рішення сучасної України мало б викликати підтримку світової спільноти, адже така практика поширена у багатьох країнах. Однак, як не прикро, майже нічого не змінилося. Світ, на жаль, не порозумнішав, як і раніше, не годен чути іншого. Тому не став несподіванкою спротив Угорщини, Румунії, Польщі, Російської Федерації, навіть Греції й Болгарії українському закону «Про освіту», що зумовив навіть, як повідомляє очільник угорського МЗС П. Сійятро, формування угорсько-румунського «єдиного фронту» на захист угорців й румунів в Україні, до речі, забезпечених рідномовними школами, на відміну від українців, які в тих країнах не мають жодної своєї школи, як і в Росії.\nДійшло навіть до погроз, коли уряд Угорщини звернувся до Верховного комісара ООН із прав людини розслідувати ситуацію, погрожуючи Україні перекрити шлях в ЄС. У таких діях більше політики, а не мовного інтересу. Українська Всесвітня Координаційна Рада на круглому столі в Будапешті (29 вересня) аргументовано спростувала домагання Угорщини.\nЗ Угорщиною все зрозуміло: наступного року мають відбутися вибори і партія Фідес сподівається на перемогу у разі залучення до цієї акції двопаспортних угорців («золотий резерв») за межами своєї країни. Аналогічна ситуація очікується і в Росії, що покладається на культивований нею «русскій мір».\nКультурно-мовна експансія приховує в собі претензії на українські землі, де компактно проживають угорці, румуни, росіяни та ін., іноді програмує небезпечні конфлікти, класичним прикладом яких може бути англо-бурська війна, або «порятунок» німецькомовних громадян в Судетах чи «русскояхзичних» у Криму, на Донбасі й Луганщині. Справа не в мові, а в політичних іграх, в екпансіоністських зацікавленнях сусідів, які загрожують цілісності України.\nІнша річ, якби лінгвістичними справами займалися мовознавці, а не політики, далекі від розуміння мовної специфіки, але нині, як і завжди, ніхто не дотримується сковородинського принципу «спорідненої діяльності. Безпідставні й упереджені претензії сусідніх держав до закону «Про Освіту» України засвідчують втручання у її внутрішні справи, суперечать Рамковій конвенції на захист національних меншин (1955), Гаазьким рекомендаціям щодо їх прав на освіту, перешкоджають їх інтеграцію в українське суспільство.\nПопри те що Рада Європи підтримала закон «Про освіту» України, здається, світова спільнота знову наступає на старі граблі, не взявши повчальних уроків з минулого, коли дехто прагне «реваншу» коштом іншого.\nСвого часу О. Довженко в кіноповісті «Україна в огні» устами Ернста фон Краузе дивувався відсутності в українців історичної пам’яті (кажуть, що із ЗНО знято «Історію України» — чи так?; це небезпечно), що, вивляється, властиво не тільки їм, коли історію, якою вона була насправді, не хочуть знати, або міфізують її. Тому, аби зрозуміти інсинуації довкола цілком виправданого українського закону «Про освіту», варто придивитися до минулих подій, зокрема періоду міжвоєнного двадцятиліття, розглянути їх в комплексі, а не тільки в мовному (освітньому) аспекті.\nПісля Першої світової війни, на відміну від інших слов’янських народів, що вибороли власні національні держави, Україна пережила трагічне розщеплення. Ставши здобиччю Польщі, Румунії, Угорщини, червоної Росії, модифікованої в СРСР, вона втратила шанс відбутися повноцінним суб’єктом історичного поступу. Європа, заклопотана своїми проблемами, як завжди, була байдужа до української катастрофи: «Коли Україна в нерівній борбі / Вся сходила кров’ю і слізьми стікала, / І дружної помочі ждала собі, / Європа мовчала» (О. Олесь).\nВідродившись незалежною державою, Друга Річ Посполита не відмовилася від намірів знову привласнити Україну, перетворила її на об’єкт власних політично-економічних, культурно-експансіоністських інтересів. С. Черкасенко іронізував, зображаючи, як на тлі кривавого бенкету в Україні «У гарячці / Скаче спритно крізь обруч / Молодий цирковий кінь — / Голий чорт в конфедератці: / На хребті московський туз / Ще не стерся, / Підганя коня француз, /Щоб не вперся, / Де не треба…» («Весілля. Сни чорного крука»).\nПоет апелював до трагічних подій, коли після поразки УГА від 80-тисячного польського війська генерала Ю. Галлера (1919), сформованого у Франції зусиллями Антанти для боротьби з більшовизмом, почалася фактична окупація Галичини, Холмщини, Підляшшя, Волині. Це сталося після втручання Паризької мирної конференції в успішну для ЗУНР Вовчухіську операцію.\nСічовим стрільцям була висунута вимога негайно припинити воєнні дії і встановити демаркаційну лінію між учасниками збройного конфлікту. На той час галичанам вистачило глузду (!) не прислухатися «мудрих» порад, за якими Львів «треба» було здати полякам. Згодом Рада Амбасаторів домоглася свого (13 травня 1919 р.), зламавши волю західних українців, але рішення міжсоюзницької комісії порушили поляки, які фактично за сприяння Антанти «привласнили» Галичину.\nЧи не нагадують ці події вимогу європейців надати Донбасу «особливого статусу», але без відшкодування моральних і фізичних збитків, що завдає Росія Україні? На межі 10–20-х років завдяки старанням європейських дипломатів національно-визвольні змагання завершилися сумнозвісним Ризьким договором (18 березня 1921 р.) Польщі з червоною Росією (РРФРС) та її сателітом УСРР, що, наслідуючи Андрузьку угоду (1667), розтинав Україну на дві частини. Від березня 1920 р. в офіційному польському діловодстві Західну Україну називали «Малопольська Всходня», українців — «русінами» (з 1923), дарма що до 1923 р. вона лишалася під протекторатом Ліґи Націй.\n14 березня Рада Амбасаторів на підставі Версальського й Сен-Жерменського договорів затвердила перебування західноукраїнських земель у складі Польщі та надання Галичині широкої автономії. Наступного дня екзильний уряд ЗУНР припинив своє існування, лишивши напризволяще її захисників, які із сумом називали себе, за словами Р. Купчинського, «незнаної Республіки лицарством» («Хто нас бодрить?!»). Друга Річ Посполита від початку свого існування дискримінувала українців, як, наприклад, письменника О. Маковея, ув’язненого в Чортківській тюрмі (лютий 1921 р.) за дотримання українських педагогічних засад в Заліщицькій гімназії.\nРішення Ради Амбасаторів позбавило Західну Україну права бути суб’єктом історичної екзистенції, як висловився В. Бобинський, «Прокляті мілорди // і місце прокляте, / Де нам підписали кайдани / І каторгу в Польщі: // знущання і ґрати».\nПольща, нехтуючи документом Ліґи Націй, всупереч власній конституції ухвалила асиміляційний «кресовий закон» (31 липня 1924 р.) — Lex Grabski (закон міністра освіти С. Грабського), дискримінаційна мета якого викрита в брошурі «Про нові польські шкільні закони» В. Целевича. На підставі цього «документа» поновлювалася утравікстична школа (за двадцять років польського наявність українських шкіл зменшилося з 3 662 до 144).\n«Двомовність» запроваджувалася лише про людське око, бо переваги надавалися польській мові, так само від лукавого — вибір батьків мови навчання для своїх дітей, зазвичай не на користь української за умов колоніальної політики Другої Речі Посполитої. Жорстока правда польської освіти, спрямованої на винищення української мови як гарантії національного буття, показана на прикладі дискримінації села Вобні в оповідання «Цілина» Я. Галана — несподіваного, здавалось би, твору для його доробку, адже комуністична ідеологія не визнавала національних ідентичностей.\nНещастя вобнян почалися після смерті вчительки Козин, яка виховала світлі душі на національній основі, з появою нового вчителя-українофоба пана Хрусцельського, колишнього офіцера, шовініста і садиста, який тероризував дітей за їхнє українське походження і мову, на їхніх очах подер портрет Т. Шевченка, викликав в учнів не лише обурення, а й справедливу помсту.\nНа споконвік українських землях, маркованих Волинським, Львівським, Станиславівським, Тернопільським воєводствами, масово поселялися осадники, порушуючи демографічну інфраструктуру, зумовлюючи протистояння новоявлених колоністів й українців-автохтонів, закладаючи небезпечні криваві події, що відбулися на Волині під час Другої світової війни, коли українці почали відстоювати своє законне право на рідну землю, силоміць відібрану в них осадниками.\nО. Бабій, не приховуючи сакразму, назвав таку аморальну практику «поселень» «ідилією»: «В нас за межі бійка, свари, / Колоністів — хмари, хмари… / Що за смуток, що за кари, / Божі кари: / Колоністам гордим, пишним / Наші діти в найми вишлем, / Бо нам тісно, що й не писнем».\nНині поляки висловлюють свої претензії до УПА, яка захищала свій край від різномасних агресорів, бо іншої такої сили в ті часи не було. Їй довелося мати справу і з осадниками та їхніми нащадками. Тобто, Волинський конфлікт запрограмувала сама Польща у 20-і роки, але нині не має бажання щукати його причини.\nЄ війни, які потребують виправдання, коли доводиться захищати себе, свою родину, свою землю від зовнішніх деструкцій. Типовим прикладом може бути гайдамаччина, яку історики називають «кривавою» (надто в Польщі), посилаючись на факти помсти українців своїм кривдникам-чужинцям. Т. Шевченко завжди був противником перекручення історії, спростовуючи, наприклад, типову для історіографів думку дослідника козаччини А. Скальковського («История новой Сечи, или последнего коша Запорожского», 1841; «Наезды гайдамаков на Западную Украину. 1733–1768», 1845): «Гайдамаки — не воины — / Разбойники, воры, / Пятно в нашей истории…».\nПоет дає йому гідну відповідь, суголосну реаліям захисників: «Брешеш, людоморе! / За святу тю волю-правду /\nРозбойник не стане. / Не розкує закований / У ваші кайдани / Народ темний…».\nТ. Шевченко досить точно вказав на завойовника чи колонізатора («ваші кайдани»). Ідеологи-завойовники, зловживаючи категорією потворного, приписували жорстокість лише повстанцям. Зрозуміло, що у воєнний період порушення етики неминучі. При цьому варто враховувати фізично і морально неспівмірні дії нападника, який намагається за будь-що привласнити собі навколишній світ, та оборонця, змушеного протистояти агресорові, обстоювати вибір захисника на межі життя і смерті, без чого неможливий вихід у свободу.\nЗахисники мають священне право на рух спротиву, який ще називають резистансом. Він може бути збройним і культурницьким. Міркування Т. Шевченка стосуються не лише гайдамаків, а й інших оборонців рідного краю — від запорозьких козаків до Українських січових стрільців (УСС), вояків УПА, в’язнів сумління. Їх варто назвати пасіонаріями, тобто людьми, які випробовують свою долю на межі життя і смерті.\n«Новий» соціальний і національний гніт, що переживали українці, зокрема селяни від польських колоністів та від дискримінаційної політики Другої Речі Посполитої зображено у новелах В. Стефаника — «Воєнні шкоди», «Дід Гриць» тощо. Покутські хлібороби розуміли, що вони перетворені владою Ю. Підсудського на об’єкт її ненатлих інтересів, тому чітко формулювали своє ставлення до неї: «Тепер з цев Польщев ніхто не годен вітримати: і маєткове, і доходове, і ґрунтове, і від псів, і від гноївки… але де що на світі є!» («Morituri»).\nПольські великодержавники, маючи на меті повністю зруйнувати сформовану «Просвітою» й визвольними змаганнями національну свідомість покутян, нищили культурно-освітні установи та школи, викликавши рішучий протест автохтонів на кшталт матері, сина якої заарештували «за газети»: «Ви хочете всі наші діти, що в школах вчуться, зогноїти по криміналах, аби потім мужиків запрягти в ярем…» («Дурні баби»).\nВ. Стефаник відобразив сутнісні тенденції польського режиму, спрямоване на ліквідацію безправних українців на їхній землі: «Поляки не вважають нас за другу сторону політично-національну, вони трактують нас «pernon sunt» [лат.: як неіснуючих]. Те, що діється на наших очах тепер, це не є денаціоналізація, ані утиск чужої нації — це є полювання на фізичну загибель нашої нації».\nУкраїнські селяни виявляють історично виправданий спротив деструктивним віянням Польщі, прокоментований вісімдесятилітнім дідом: «Селяни всіх ненавидять від маленького урядничка аж до великого, я такого, що тепер, ніколи не бачив. Йде боротьба безпощадна» («У нас все свято»). Твори громадянського сумління з’явилися не випадково.\nПисьменник, живучи в Русові, брав активну участь у діяльності «Просвіти». Дискримінаційна політика Речі Посполитої не змогла знищити високий рівень етноментальної свідомості, що висвітлено в оповіданні «Шкільний плебісцит» О. Гаврилюка, в якому відображено спротив українців тотальній полонізації, супроводжуваній масовим закриттям українських шкіл. Селяни мусили боронитися від шовіністичної влади, репрезентованої жандармом й інспектором. Їм в оповіданні простояла вдова Анна Соснюк:\n— Тут нема, України, бабо! — вставив сердито поліцай.\nАнна повернула до нього широкі здивовані очі.\n— Нема?! — сказала здивовано. А де поділася? Таж доки ми на ній живемо, доти вона буде Україною, хоч би ви не знати що й говорили…\nПольща запровадила адміністративний «сокальський кордон» (від м. Сокаль), аби штучно відмежувати Галичину від Волині, Холмщини та інших українських земель, приречених на асиміляцію. Щоб переїхати з них до Львова або Тернополя, потрібно було отримати спеціальний дозвіл (що вдалося зробити волинським театральним трупам Ольги Міткевичевої й М. Орла-Степняка). У православних церквах Підляшшя й Холмщини проводилася примусова ревіндикація (повернення в католицтво), діяли так звані «крокуси», які збиткувалися над православними селянами, змушуючи їх іти до костелу.\nКрім того після ратифікації польським сеймом сумнозвісного Ризького договору (15 квітня 1921) уряд Польщі, в якому перемагали шовіністичні погляди націонал-демократа Я. Дмовського — прихильника асиміляції українців та інших «неісторичних народів», заборонив політичну діяльність українських емігрантів. Уряд Польщі заборонив політичну діяльність українських емігрантів. Вояків УНР інтернували в табори, а державний центр УНР перейшов на нелегальне становище. Було ліквідовано українознавчі кафедри у Львівському університеті, сільськогосподарську академію на Волині.\nЗа дискримінаційної політики польського режиму, перейменування Львівського університету на Університет Яна Казимира (1919), що позбавило українців, на відміну від поляків, права працювати й навчатися в ньому, члени НТШ В. Щурат, І. Свєнціцький, І. Крип’якевич, Б. Барвінський, В. Гарасимчук, С. Баран ініціювали 1921 р. альтернативний польській освіті львівський Український таємний університет (УТУ), в якому вони викладали. І. Крип’якевич виконував обов’язки секретаря сенату університету.\nУ розпал формування УТУ лідер студентської молоді С. Федак вчинив невдалий замах на Ю. Пілсудського та львівського воєводу К. Грабовського, що викликало хвилю репресій проти організаторів таємного навчального закладу, арешт його першого ректора В. Щурата. Попри це інавгурація відбулася в Народному домі (23 жовтня 1921 р.).\nКураторія українських високих шкіл у Львові, сформована в лютому 1923 р., дбала про матеріальне забезпечення УТУ. Вона ж 1925 р. ухвалила рішення про припинення його діяльності, не пристала на пропозицію міністра освіти С. Грабовського створити університет «русинської народності», зважаючи на антиукраїнську політику Польщі, переслідування студентів, матеріальну скруту та труднощі з працевлаштуванням випускників цього навчального закладу. Для українців будь-яка співпраця з колонізатором вважалася зрадою, за що поплатився життям кандидат до сейму поет-«молодомузівець» С. Твердохліб (1922). М. Яцків, ставши редактором газети «Рідний край» (з 1921), що визнавала польську окупацію українських земель, зазнав бойкоту літературної громадськості.\nСитуація загострилася, тільки-но Польща проголосила санацію (лат. оздоровлення) після державного перевороту (1926), що означало ліквідацію ледве означених демократичних структур у Польщі, а для українців — ще більше обмеження в правах. Репресії мали на меті не лише приборкати ренесансне піднесення галичан й волинян, а й забезпечити полякам успіх на парламентських виборах, послабивши українські політичні сили. Хоча керівні посади й так обіймали поляки.\nФормальним приводом терору стали протести українців проти асиміляції й дискримінації українців Другою Річчю Посполитою, яка неодноразово порушувала волю Ліґи Нації (14 травня 1923 р.), а перед черговими виборами таємно домовлялася про компроміс з українськими колаборантами на кшталт Української католицької народної партії чи Волинського українського об’єднання (ВУО), яке культивував Волинський воєвода Г. Юзефський — ревний прихильник «сокальського кордону».\nПричиною репресій були також провокації СРСР, який підтримувавав комуністичні угруповання на кшталт КПЗУ, перекидав диверсійні групи для дестабілізації режиму Ю. Пілсудського. Українці, не втративши пасіонарних властивостей та чуття людської й національної гідності після поразки національно-визвольних змагань, обрали історично виправдане право на резистансний спротив. Дискримінаційна антиукраїнська політика Польщі висвітлена в португаломовному виданні «Злочин європейської цивілізації» П. Карманського.\nПоширилася започаткована Т. Шевченком, поглиблена І. Франком, П. Грабовським в’язнична поезія (І. Крушельницький, Б. Кравців, О. Гаврилюк, Ю. Косач, О. Бабій та ін.). Переслідувань зазнали Марко Черемшина, А. Чекмановський, М. Бажанський та ін. Руйнівні наслідки польської окупації Східної Галичини, що спостерігалися вже на початку 20-х років, розкриті в статтях «Без маски», «Divide et impera», «Ride Bajazzo», «Бережімся» Б. Лепкого, за словами якого відроджена Річ Посполита стала «найбільшою в Європі тюрмою народів» («Сівачі бурі»).\nАвтор вважав головною небезпекою тотальну полонізацію українського мовного й культурного простору, якій має протистояти «розбуджений лицарський націоналізм» українців («Креси»). Вони обрали історично виправдане право на резистансний спротив. Ще у 1920 р. колишні січові стрільці (переважно вояки IV Равської бригади) заснували в Празі очолену полковником Є. Коновальцем нелегальну Українську військову організацію (УВО), яка протидіяла колонізаторам, передусім на Східногалицьких землях, еволюціонувала від революційно-військового етапу до революційно-політичного.\nВона видавала журнал «Сурма», спонсорувала видавництво «Червона калина», сприяла відновленню «Літературно-наукового вісника», співдіяла з подєбрадською Леґією українських націоналістів, влаштовувала дошкульні акти спротиву польським шовіністам. За умов санації УВО потребувала реорганізації, тому, об’єднавшись на Віденському конгресі (28 січня — 2 лютого 1929 р.) з радикальними молодіжними формаціями (Група націоналістичної молоді в Празі, Леґія українських націоналістів в Подєбрадах, Союз української націоналістичної молоді), на підставі рішень берлінської Першої конференції українських націоналістів (1927) ініціювала створення Організації українських націоналістів (ОУН), покликаної консолідувати сили на боротьбу передусім проти шовіністичної політики Польщі.\nОУН, породжена дискримінаційною політикою Другої Речі Посполитої, була єдиною силою в період міжвоєного двадцятиліття, здатною захищати інтереси колонізованих українців, відкинула практику співпраці з окупаційним урядом, на відміну від Українського національно-демократичного об’єднання (УНДО), Української соціал-демократичної партії (УСДП), Української радикальної партії (УРП), Волинського українського об’єднання (ВУО), не кажучи про КПЗУ — сателіта КП(б)У й ВКП(б).\nСпираючись на концепцію інтегрального націоналізму Д. Донцова й «перманентної революції», вона сповідувала культ сили, властивий багатьом тогочасним європейським країнам, мала свій ідеологічний центр — ПУН (Політична рада) на чолі з Є. Коновальцем, найвищий орган — Конгрес українських націоналістів або Великий Збір. Невдовзі її осередки виникли в Європі й Америці.\nПольський режим маршала Ю. Пілсудського відповів на резистансний рух українства пацифікацією (pacificatio — лат. умиротворення), запровадженою восени (від 16 вересня до кінця листопада) 1930 р. маршалом Ю. Пілсудським та міністром внутрішніх справ Ф. Славоєм-Складовським, супроводжувався арештами громадських і політичних діячів, зокрема голови УНДО Д. Левицького та секретаря Л. Макарушка, 21-го українського посла і трьох сенаторів, оунівців (серед них поета Б. Кравцева), вбивствами (у Бібрках було позбавлено життя крайового провідника ОУН і команданта УВО Ю. Головінського; помер від тортур провідник ОУН С. Охрімович), наругою над цвинтарем Українських січових стрільців, портретами Т. Шевченка й І. Франка.\nБуло ліквідовано «Пласт» (на Волині — 1928, на Галичині — 1930 р.), «Січ» (ще 1924 р.), «Сокіл», філії «Просвіти» й українські школи, проведено 5 195 каральних акцій в 15-ти повітах. Заходи «умиротворення» свідчили воєнний характер антиукраїнської кампанії: до 1934 р. існували так звані «наглі суди» (військово-польові суди). Того ж року маршал Ю. Пілсудський підписав угоду з А. Гітлером, Друга Річ Посполита стала апологетом фашизму.\nПацифікація викликала міжнародний резонанс. Так, в польській амбасаді в Лондоні письменник Ю. Липа (медик-стажер), потрапивши на лекцію підполковника М. Сєверського, спростував його твердження про відсутність дискримінації національних меншин, зокрема українців в Другій Речі Посполитій. Виступ коштував Ю. Липі позбавлення права на стажування.\nСпроби поміркованих польських політиків С. Стемповського, Л. Василевського, Т. Голувка, П. Буніна-Борковського налагодити польсько-українське порозуміння не мали успіху, як і запобігання перед Варшавою станиславивського єпископа УГКЦ о. Григорія Хомишина, який протистояв митрополиту Андрею Шептицькому, І. Кедрина-Рудницького — представника УНДО й Української парламентської репрезентації в польському сеймі, В. Мудрого — віце-спікера цього сейму, член предидії УНДО та ін.\nРада Ліґи створила комітет на чолі з А. Гендерсеном для вивчення ситуації на західноукраїнських землях, а в січні 1932 р. було винесено спеціальне рішення, яке в лояльній формі засуджувало ксенофобську політику Варшави. Воно не зупинило дискримінаційну політику Другої Речі Посполитої. Заклики УНДО про «нормалізацію» українсько-польських стосунків, проголошені в резолюції V народного з’їзду (1938), як завжди, були були проігноровані, як і посилання посла у сеймі В. Целевича про колонізацію українських земель, їх штучний адміністративний поділ.\nОУН послідовно протистояла великопольському й більшовицькому шовінізму. Активну участь в її діяльності брали письменники. Так, поет Б. Кравців — голова Союзу української націоналістичної молоді та перший провідник Крайової екзекутиви ОУН в західно-українських землях — організував у листопаді 1928 р., в день проголошення ЗУНР, антипольську демонстрацію, через рік — акцію протесту біля радянського консульства проти сфабрикованого процесу СВУ.\nПід час голодомору в УСРР провід ОУН на червневій конференції ухвалив рішення здійснити атентат (нім. Attentat — замах на вбивство) в консульстві СРСР (Львів), виконавець якого мав добровільно здатися польській поліції, аби на судовому процесі довести мотиви своїх дій та факт етноциду в Україні. Ним судилося бути М. Лемику. Його героїчний вчинок правив за приклад національно свідомій молоді, позначився на ліриці оунівців Олени Теліги й О. Ольжича.\nНа героїчні вчинки оунівців, що були акцією самозахисту, репресивний режим Польщі відповів жорстокими каральними санкціями — створенням для «перевиховання» переважно «небезпечних українців» на підставі розпорядженні президента Польщі І. Мосцицького (17 червня 1934 р.) концентраційного табору в Березі-Картузькій (нині — м. Береза в Білорусі) на Берестейщині в приміщенні колишнього католицького монастиря картузіан.\nФормальним приводом такого рішення польського режиму вважають замах оунівця О. Мацейка на відповідадльного за пацифікацію міністра внутрішніх справ Б. Пєрацького (12 червня 1934 р.), хоча основною підставою були потужні протести українців проти дискримінації українців, проти масових репресій на Волині й Галичині.\nВ концтаборі поневірялися майбутні генерали УПА Д. Грицай та Р. Шухевич, активний оунівець Ю. Вассиян, письменники П. Балей, Р. Бжеський, Т. Бульба-Боровець, Б. Гошовський, В. Кархут, Б. Кравців, Я. Масляк, мемуарист С. Хрін. Вже на початку заснування тут перебувало двісті в’язнів, серед них 120 — оунівців, а також 40 членів КПЗУ й 40 членів крайньої польської партії ONR (Obóz Narodowo-Radukalny). Проте обирався передусім етнічний критерій. Було чимало й білорусів.\nКрім засуджених, у «Березі Картузькій» опинялися в’язні, яких до трьох місяців тримали без суду лише на підставі адміністративного рішення поліції чи глави воєводства. Остаточний термін ув’язнення обирала адміністрація концтабору, в якому до 1938 р. до п’яти тисяч українців (за радянськими — 7 тисяч, за польськими — 800 осіб).\nЖорстке поводження з арештантами, приреченими на виживання, на постійні тортури, на знелюднення, стало нормою, означало загострення українсько-польської війни, що тривала впродовж міжвоєного двадцятиліття. Вірш «Береза», поема «Пісня з Берези», повість «Береза» О. Гаврилюка, який двічі побував у цьому концтаборі, сприймаються звинувачувальним документом репресивного режиму Польщі, як і спогади «Від церковного престолу до Берези за дроти» (1955) протоієрея С. Гаюка. Матеріали концтабірної сваволі подано у виданні «За тебе, Україно… З архівів в’язнів Береза Картузька (1934–1935) часів ІІ Речі Посполитої Польської» (2010).\nУ ці драматичні часи формувалися такі резистансні постаті, як С. Бандера, який стрімко еволюціонував від пластуна й активного «просвітянина» до провідного оунівця. Його було заарештовано перед захистом диплому у львівській Високій політехнічній школі (1933), засуджено на гучному Варшавському процесі (1935) до смертної кари, заміненої «довічним ув’язненням». Він потрапив у монастир Свенти Кжиж (Святий Хрест) біля Кельц, який поляки використали як тюрму, де з 1936 р. поневірялися керівники ОУН М. Лебедь, Я. Карпинець та ін.\nВаршава не приховувала наміру депортації українців з етнічних земель на підставі таємної, на щастя, не реалізованої постанови Ради Міністрів (1938), що спиралася на нову конституцію (2 квітня 1935), ухвалену маршалом Ю. Пілсудським. На її підставі він отримав необмежені диктаторські права. Тоді ж було розігнано сейм і сенат. Спроба прем’єра П. Славека й міністра внутрішніх справ М. Косцялковського нормалізувати польсько-українські відносини після смері маршала зазнала провалу. Е. Ридз-Смігла — наступник Ю. Пілсудського провів нову пацифікацію на Волині.\nДвадцятилітнє панування Польщі в Західній Україні викликає асоціації з катастрофою. Аналогічна ситуація була на Північній Буковині й частині Бесарабії, захоплених «Великою Румунією» (1918), наступного року — Сігитщині (південа частина Мармарощини). У Самчук поклав в основу роману «Гори говорять!» реальні події — повстання 7–8 січня 1919 років проти мадярської адміністрації, очолене жителями села Ясеня — трьома братами Климпушами, прототипами Цоканів — Дмитра, Павла, Юри.\nОб’єктом епічного осмислення стала їхня доля, драматичні стосунки з родиною Маківчука, Йонаша та мадярів, приязнь та ворожнеча на побутовому, етнічному й соціальному ґрунті, причини спалаху національного резистансу та його жорстокого придушення, мотиви екзистенційного бунту проти угорської сваволі. Однак гуцули Мармарощини потрапили в іншу колоніальну залежність —– вже від румунів. Як то кажуть, з-під дощу та під ринву…\nЗа підставу колонізації українських земель Румунське королівство взяло сфабриковане рішення так званого Буковинського конгресу під головуванням Я. Флондора. Попри протести українців, які на народному вічі в Чернівцях (1918) за участі крайового президента й письменника О. Поповича прагнули об’єднатися в Українську державу, Рада Амбасаторів узаконила Бесарабським протоколом румунську окупацію.\nПривласнення Південної Буковини здійснювалося за Тріанонським «договором» з Угорщиною (1920, червень), остаточний кордон Румунського королівства окреслив «мирний договір» з Туреччиною (1920, серпень). На цих землях запровадили воєнний стан (до 1928), сюди масово переселялися румунські офіцери, подібні на польських осадників, розпочалася тотальна румунізація культури, освіти, топосів, документації, прізвищ.\nНа анексованих землях румунську мову було проголошено державною, дарма що в конституції 1923 р. проголошувалася «рівність всіх громадян, незалежно від їх походження, мови і релігії». Панівна шовіністична влада, перейнята манією лінгвоциду, усувала українців з державно-адміністративних посад, проголошувала їх румунами, які «забули рідну мову», як зазначалося в законі про освіту (1924. — 26 липня), повністю ліквідувала 280 українських шкіл й українські кафедри в Чернівецькому університеті, підпорядкувала православну церкву румунському патріархату.\nПоширювалася шовіністична версія, ніби Буковина — спрадавна румунська територія, яку «асимілювали» «рутени» й «гуцани», потребує етнічного очищення. Ксенофобний режим, не визнаючи нацменшин, передусім українців, переслідував кожен прояв законного захисту автохонів людської і національної гідності. Жорстоко було придушено Татарбунарське повстання (1924), як і раніше Хотинське (1919), однак суд під тиском світової громадськості, передусім письменників Р. Роллана, А. Барбюса, Л. Араґона, Т. Драйзера та ін., змушений був виправдати більшість заарештованих (процес 500).\nЗа умов брутального лінгвоциду українська література, що мала таких письменників, як Ю. Федькович, С. Воробкевич, Євгенія Ярошинська, які стали класиками українського масштабу, а Ольга Кобилянська — світового, розвиватися не могла.\nОдним з перших зазнав переслідувань письменник М. Марфієвич — активний «просвітник», автор «Похідної пісня», яку виконували під час Буковинського віча, й поеми «Галата» (1920) про антирумунське повстання січових стрільців (1919). За відмову викладати румунською мовою в українській школі, за спротив шовіністичній політиці його заарештувала таємна поліція, але йому вдалося втекти до УСРР (1924). Натомість К. Ластівці довелося пережити на собі шовінізм румунських бояр, які позбавляли його права на самореалізацію як українського філолога і письменника.\nДискримінація українців в навчальних закладах Румунії розкрита в автобіографічній трилогії «Метелики на шпильках» Ірини Вільде, коли українські вихованці чернівецького ліцею позбавлялися права на рідну історію й мову, зазнавали постійних принижень людської й національної гідності, вважалися неповноцінними особами, приреченими на румунську асиміляцію. Визначальним для головної героїні Дарки Попович та інших персонажів (Наталка Оріховська, Гиньо Іванчук, Орест Циганчук, Стефа Сидір та ін.) стало самоусвідомлення національної ідентичності передусім через українську мову, вироблення в собі спротиву румунському шовіністичному тиску й дискримінації, перешкодам під час отримання матури.\nБатько письменниці — прозаїк і поет Д. Макогон — констатував у листі від 12 вересня 1959 року до Марії Підгірянки: «Румунська влада вже з перших днів почала шаленіти. Українську інтелігенцію арештували, а вчителів попереводили на Схід, навіть у глибину Румунії. Наше село Луковицю […] зрумунізовано також. […] Всі українські товариства й газети були закриті…».\nЩе певний час виходив місячник «Промінь» (1921–1923), журнал «Щипавка» (1922), трималося видавництво «Каменярі». Після 1928 р. розпочався етап відносної лібералізації краю, сформувалася Українська національна партія — прихильниця «органічної співпраці» з окупаційною владою. Пожвавилося культурно-громадське життя («Залізняк», «Чорноморе», «Запорожжа», «Кобзар», «Мазепа», «Жіноча громада» тощо), тимчасово відновилася українська мова в молодших і вищих класах (до 1934 р.), активізувалося націоналістичне підпілля на чолі з О. Зибачинським (провідник Крайової Екзекутиви ОУН), О. Квітковським, С. Никоровичем, І. й П. Григоровичами, поширювалися журнали «Самостійна думка» (1931–1937), тижневик «Самостійність» (1934–1937).\nОднак режим короля Кароля ІІ не забарився з новими судовими процесами, кинувши на лаву підсудних націоналістів, які заперечували румунську владу на українських землях (1937). Чернівецька префектура вимагала віддавати українців за вживання материнської мови до воєнного трибуналу. Репресії проти української мови посилилися після прийняття нової конституції (1938).\nПідкарпатська Русь через провал проекту возз’єднання з Україною змушена була на підставі рішення Центральної Руської Народної Ради (8 травня 1919 року), заснованої в Новій Любаві О. Невицьким, звернутися до уряду Т. Масарика про приєднання на правах автономії до Чехо-Словаччини, що сталося завдяки ухвалі Сен-Жерменської конференції (10 листопада 1919).\nПразька влада, не визнаючи права закарпатців на єднання з усіма українцями (тому О. Невицький емігрував до Америки), гальмувала надання Підкарпатській Русі автономії; на поняття «Підкарпатська» або «Закарпатська Україна» накладалося табу, як і на слова «українець», «український», натомість запроваджувалася урядова назва «Підкарпатська Русь» чи (з 1928) «Підкарпаторуський край».\nКнижки й періодику друкували за етимологічним правописом І. Панькевича («Граматика руського язика»). Період міжвоєнного двадцятиліття часто називали народовецьким. Давалася взнаки традиційна для Угорщини політика мадяризації відтоді, коли 1832–1844 рр. угорська мова стала офіційною, обов’зковою а парламенті.\nМіністр внутрішніх справ Угорщини К. Тиса вважав, що угорці мають державу лише для угорців, тому було закрито три словацькі школи, учительську семінарію в Ужгороді, де навчання провадилося «рутенською» (українською) мовою, яка ще жевріла в церковних (початкових) школах, у вищих її не було.\nЗаконом від 1879 р. угорська мова проголошувалася обов’язковим предметом у народних школах. У 1905 р. прийнято законопроект, за яким всі держслужбовці мали розмовляти лише угорською мовою, кирилиця була заборонена. На Закарпатті український рух, культивований о. Августном Волошиним, братами М. та Ю. Брайщаками, долав спротив погодінського москвофільства й мадяронства, під впливом яких перебувала частина інтелігенції («Общество ім. О. Духновича», блок мадяронів), чехів, які заповнили урядовий апарат, всіляко гальмуючи автономістські прагнення закарпатців.\nПісля обрання президентом Чехо-Словаччини Е. Бенеша чеські народні соціалісти з ужгородського «Шкільного реферату» запровадили недолугий підручник російської граматики Е. Собова, закрутили штучну «дискусію» про російську (русскую) й українську (малоруську) мови. Українські освітяни мусили виборювати право на поширення української читанки Ф. Аґія (1938).\nТакі тенденції стан заганяли Закарпаття в глухий кут провінційщини. Культурне (мовне і літературне) життя доводилося починати з нуля, з проблеми мови і правопису, давно розв’язаної в Україні. Під впливом культурництва Закарпаття поволі оживало українське життя в Пряшеві, що перебувало під нівеляційним тиском словакізації. Слабкі культурницькі осередки, засновані греко-католицькою церквою в ХІХ ст, ледве жевріли. Переважали москвофільські (А. Бескид, І. Жидовський, К. Мачик; «Общество ім. О. Духновича»), карпаторуські (заснована О. Невицьким народовецька Ліґа русинів) тенденції, тому спроба лемків створити окрему національну адміністративну одиницю (жупу) не мала успіху.\nЗусиллями Ірини Невицької було сформовано «Союз руських жінок», засновано місцеву «Просвіту» (1930), газету «Слово народа» (1931–1932). Не дивно, що Пряшівщина надто скупа на письменство — Ірина Невинська, Зореслав, Ф. Лазорик, Д. Зубицький на тлі провінційного імітат-російськомовного письма І. Кизака, І. Гендер-Суходольського чи О. Фаринича.\nНайактивнішими борцями за національну ідентичність в Закарпатті були молоді пластуни. Активізувалося товариство «Просвіта» (Ірина Невицька, В. Ґренджа-Донський та ін.), було засновано професійний театр «Руська бесіда», відкривалися українські школи й гімназії, друкувалися українські газети.\nАктивний учасник підкарпатського відродження В. Ґренджа-Донський став фундатором Народного Дому в Ужгороді, був секретарем театрального Дружества «Нова сцена», редагував і видавав заборонений владою журнал «Наша земля» (1927–1928), очолив Спілку письменників і журналістів краю (1935), при якій діяло українське видавництво. Поета навіть ув’язнили на три місяці за вірш «Розділили Україну поміж ворогів…».\nУкраїнська Учительська громада Підкарпатської Руси (1929–1939) перебрала на себе керівництво освітою в Закарпатті, друкувала свію періодику «Учительський голос», «Наша школа». З’явилася «Граматика української мови» І. Васка й А. Штефана. Поширювалася преса українським правописом. В Ужгороді відбувся перший Жіночий конгрес, ініційований Іриною Невицькою — заступницею голови Жіночого союзу (голова — Ірина Волошина). Охоплені державницькими ідеями студенти Закарпаття, переважно письменники (С. Росоха, І. Колос та ін.), навчаючись у Празі, гуртуючись при журналі «Пробоєм», ініціювали другий з’їзд української народовецької молоді в Мукачево, що відбувся 1 липня 1934 р. під жовтосиніми прапорами, всупереч забороні чеського крайового президента А. Розсипала.\n1935 р. було засноване Українське народне об’єднання (І. Гриць, В. Кузьмик, М. Тулек, Ірина Невицька та ін.), перейменоване на Українську селянську партію, згодом — на Українську національну селянську робітничу партію, хоча неофіційно поширювалася назва УНО, обов’язки прес-секретаря в якому виконував В. Ґренджа-Донський. Він, виступаючи на Всепросвітянському з’їзді в Ужгороді (1937), закликав краян присягати перед Богом, аби не зректися національних прав.\nВелику роль у формуванні національно культурної інфраструктури Підкарпаття відіграли емігранти з Наддніпрянщини й Галичини, хоча празька влада, за зізнанням о. О. Собола (Зореслава), ставилася до українців менш прихильно, ніж до росіян. Завдяки зусиллям національно свідомим закарпатцям й емігрантам формавався грунт майбутньої «першої в історії краю держави — Карпатської України», однак приреченої на знищення гортистською Угорщиною.\nПеред цим Е. Бенеш, зважаючи на німецьку анексію Судетів, на захитану позицію Чехо-Словаччини, проголошення автономії Словаччини, згодився на визнання автономії Закарпаття, але А. Бродій, на якого покладалися обов’язки формування автономного уряду, замість консолідації закарпатців, лобіював приєднання краю до Угорщини. На такі небезпечні події миттєво зреагувала Українська народна рада, що закликала до формування відділів Народної самооборони — Карпатської Січі.\nДля України Друга світова війна почалася значно раніше, ніж зафіксовано «офіційною» історіографією — не 1 вересня, навіть не 17 вересня 1939 р., а 15 березня, коли щойно затверджена народним соймом Карпатська Україна була окупована угорцями за згодою Німеччини, яка того дня ж рушила на Прагу.\nЗбіг агресивних дій третього райху та гортійців — невипадковий. Німеччина таким чином віддячила реґенту Горті за підписаний ним антикомінтернівський пакт, дарма що напередодні, визнаючи суверенітет Словаччини, всіляко загравала водночас і з урядом А. Волошина — відомого педагога, журналіста, драматурга, спочатку прем’єра, а невдовзі першого президента Срібної землі. Тому є всі підстави вважати Карпатську Україну першою в Європі державою, що, тільки-но проголосивши себе суб’єктом історичної дійсності, зважилася на «збройний опір, який зустрів на своєму шляху німецько-угорський фашизм» (О. Мишанич).\nНа підтвердження заступника голови сойму д-ра С. Росохи, Срібна земля «першою не підпорядкувалася Гітлеровим наказам. Вона першою прийняла збройний удар осі, яким започаткувалася друга світова війна». Сформована зусиллями ОУН «Карпатська Січ», що складалася переважно з місцевої молоді та молоді Галичини, Буковини, Волині, кілька днів протистояла значно чисельнішому, добре спорядженому агресору.\nПодвиг «січовиків» викликав асоціації з подвигом під Крутами, засвідчував їхню високу національну свідомість, робив їх персонажами героїчного епосу, ставив водноряд з мужніми постатями світової минувшини (Фермопіли). Серед документів, які відображали складний перебіг національного пробудження Срібної землі, найповнішим видається щоденник «Щастя і горе Карпатської України» редактора «Нової свободи» В. Ґренджі-Донського.\nТо був детальний літопис тогочасних подій від проголошення автономної республіки у складі Чехо-Словаччини (7 жовтня 1938 р.) до дня втечі поета з мадярського табору Вар’юлапош (7 серпня 1939 р.), переповненого українськими в’язнями.\nПисьменник простежив непрості етапи усвідомлення етнічної ідентичності, наводив приклади державотворчого й героїчного чину краян, провокації чехів, угорців, мадяронів й москвофілів, злочини «мадярської солдатески». Автор розраховував, що його свідчення матимуть широкий публічний розголос, що на підставі зібраного ним матеріалу «може світ представити, що тут робилось», як гонведи практикували «рафіновані муки для нещасних полонених перед замордуванням».\nЗа спогадами О. Ольжича, ув’язненого в Тячеві, «мадярський терор лютував без стриму кілька тижнів». Війна, принесена в Карпатську Україну угорськими фашистами, мала виразну етноцитну мету — ліквідацію українства на його споконвічних землях. «Варто було, щоб хтось вказав на мене, що я українець, і мене могли знову заарештувати», — згадує Ю. Химинець, якому вдалося вирватися з ув’язнення, як і М. Чирському, У. Самчуку, О. Ольжичу…\nВилучалися з обігу книги Ю. Боршош-Кум’ятського, В. Ґренджі-Донського, Миколаї Божук, І. Колоса, Марка Бараболі та інших письменників, натомість заохочувалася російськомовна «творчість» та діяльність штучного Подкарпатського общєства наук. Не спромігшись досягти повної мадяризації Закарпаття, Угорщина запроваджувала провокативне русинство, обстоюване сумнозвісними А. Бродієм й С. Фенциком. Проте завдяки неймовірним зусиллям колишніх активістів «Просвіти» й «Учительської громади» вдалося зберегти творчий потенціал українства на замордованій мадярами Срібній землі в період Другої світової війни. Історичні уроки Карпатської України — незаперечні.\nДикримінаційні заходи активізувала й більшовицька Москва, яка змушена була тимчасово поступитися перед хвилею національно-свідомих рухів у союзних республіках, названих «коренізацією». В Україні цей процес відомий як українізація. До такого кроку компартію спонукав крах сподівань на світову революцію, внутрішньофракційна боротьба, що відволікала від культурницьких теренів, які радянська влада поступово перетворювала на сектори народного господарства.\nУкраїнізацію підтримували й реалізували переважно націонал-комуністи, які спростовували провокативну псевдотеорію «боротьби двох культур», обстоювану другим секретарем ЦК КП(б) У Д. Лебедем. На підставі постанови Президії ВУЦВК (30 квітня 1925 р.) почала діяти очолена В. Чубарем Всеукраїнська комісія українізації, що мала сферу своєї компетенції як в межах УСРР, так і поза ними (Кубань, Зелений Клин, Воронежчина, Кобринщинна тощо).\nПідсумком її роботи став «скрипниківський правопис», затверджений М. Скрипником 6 вересня 1929 р., опрацьований державною Комісією для розробки правил правопису української мови. У ньому було враховано результати дискусії міє прихильниками етнографізму (врахування діалектів і архаїзмів) та синтетизму (мовний пуризм), розв’язано лінгвістичну проблему, нормалізовано літературну мову, збагачену живонародною, розроблено фахову термінологію.\nТо була подія надзвичайного значення в історії українського народу, коли найдавніша мова нарешті набула не лише наукового, а й національного осмислення як онтологічна категорія, завдяки великій праці фахівців — першорядних філологів. Слава Богу, що тоді в цю справу не втручалися політики, які очікували свого слушного моменту.\nВідбулося розширення національної освіти: 80% початкових і середніх шкіл, де раніше панувала російська мова, здійснювали навчання українською. Українізація преси сягнула 89%. Переживала потужне піднесення українська література, сценічне мистецтво й кінематографія.\nЙдеться про унікальну добу культурного відродження України, що охопила не тільки всі її мистецькі, лінгвістичні й етнічні сфери, а й стимулювала розвиток літератури й культури національних меншин, які відкривали свої польські, російські, єврейські, татарські, грецькі, болгарські, румунські школи, поширювали власні періодичні видання, формували вищі навчальні заклади, як Польський ІНО в Києві, Ново-Полтавський єврейський сільськогосподарський інститут тощо.\nЯка ще країна могла похвалитися тоді (і сьогодні) схожими успіхами й толератним ставленням до нацменшин? Хіба що міжвоєнна Чехо-Словаччина. У міжвоєнній Польщі, правда, діяв Український науковий інститут, але з обмеженими правами, виходила українська періодика — під пильним наглядом цензури.\nКомпартія не дозволяла розвиватися будь-яким тенденціям поза її контролем. Вона під гаслами «пролетарського інтернаціоналізму» й «дружби народів» завжди приховувала імперський інстинкт «третього Риму», неовалуєвські інтенції. Її непокоїв розмах українізації, як і психотип українського селянина, який чинив спротив руйнівній політиці радянської влади, яка приборкала його тотальним голомором, заселивши вимерлі села Донеччини, Дніпропетровщини, Харківщини, Одещини, Кіровоградщини ешелонами росіян, свідомо закладаючи, як і польські осадники чи румунські офіцери-«переселенці», прецедент демографічного викривлення українського життєвого простору, поширення «русского міра».\nПісля усунення О. Шумського з посади наркома освіти УСРР (1927), 1930 р. було закрито Центральні державні курси української мови, 1932 р. — українські школи всіх типів та періодичні видання за межами УСРР. Постріл М. Хвильового (13 травня 1933 р.) засвідчив крах націонал-комуністичних, в основі своїй боротьбистських ілюзій, зумовив суїцид М. Скрипника (7 липня 1933 р.).\nНарком відчув у самогубстві прозаїка попередження для себе. Він ще вірив в комуністичні фантоми, у перспективу неприйнятної для диктатури пролетаріату українізації, приреченої на згортання і ліквідацію. Від самогубства колишнього наркома юстиції й освіти минуло кілька місяців, щоб він з комуніста перетворився на фашиста, що засвідчує стрімкі зміни в риториці радянського режиму.\nЗагибель М. Скрипника мала й інші мотиви. 23 лютого 1933 р. за рішенням політбюро ЦК КП(б)У його було призначено головою Держплану УСРР та заступником голови Раднаркому УСРР. Звільнену посаду наркома освіти обійняв В. Затонський. Обов’язки першого заступника виконував А. Хвиля, який, не гаючись, на підставі щойно сформованої комісії для перевірки стану на «мовному фронті», надіслав до політбюро доповідну записку з питань мовознавства, звинуватив М. Скрипника в «буржуазно-націоналістичній лінії у питаннях створення української термінології».\nВідразу з’явилася стаття «Викорінити, знищити націоналістичне коріння в мовному фронті» затятого партфункціонера. Автор вимагав негайно припинити видання всіх словників, переглянути український правопис і термінологію, узгодити їх з російськими, забезпечити «дальший розвиток радянської культури на мовному фронті дійсно більшовицькими шляхами, як того вчив нас Ленін, як цьому вчить нас Сталін» («Більшовик України». — 1933. — Ч. 7–8).\nСпеціально створенні «лінгвістичні» групи швидко замінили «націоналістичні» поняття на неоковирні інтернаціоналізми. 27 червня 1933 р. в харківському будинку працівників освіти А. Хвиля («Стан на мовному фронті») доводив, що Наркомос «потурав шкідницьким елементам» Інтитуту наукової мови при ВУАН, «провадив свою корисну роботу для петлюрівців і шкідливу для робітників і селян контрреволюційну роботу» («Комуніст». — 1933. — 29 червня).\nТаким чином формувалася «громадська» думка про «скрипниківщину», затверджена в документах політбюро ЦК КП(б)У (7 липня 1933 р.). Листопадовий об’єднаний пленум ЦК і ЦКК (1933) ухвалив резолюцію, в якій засуджував «націоналістичний ухил в лавах партії, що його очолював М. О. Скрипник», оголошений «ворогом народу», що означало ліквідацію українізації. «Викриття» колишнього наркома освіти розв’язало руки радянській владі, аби із системи Наркомосу УСРР «вичистити» 2000 «націоналістичних елементів», 300 наукових та редакторських працівників, репресувати безпосередніх учасників українізації (з 84 репресованих вчених мовознавців було знищено 62) й письменників-«попутників», передусім учасників Літературної дискусії 1925–1928 років.\nЗазнав погрому НДІМ (Науково-дослідний інститут мови), що нібито займався «войовничою програмою українського фашизму в мовонавстві». Натомість відкрився простір безперешкодній росіянізації, замаскованій під гасло «пролетарського інтернаціоналізму», що негативно позначилося на художній літературі, принесло промовисті результати: коли в 1930 р. з’явилося 6 394 назви українських книжок, то в 1937 — 2 566. Українська мова як запорука національного буття опинилася завдяки неабияким зусиллям компартії в розряді другорядних, «неперспективних». Здійснювалося гіркотне передбачення М. Хвильового, що «українська мова, в кращому разі, стане з обов’язкової державної мови факультативною».\nПисьменники одними з перших відчули отруйний подих лінгвоциду вже після ліквідації українізації на Кубані (1932), сприйнявши її як «пролог до ліквідації українізації в Україні», як лиховісне передчуття «неминучості витиснення української культури російською».\nВоно підтвердилося зі сторінок газети «Комуніст» від 16 грудня 1933 р., де з’явилася редакційна стаття «Зміцнити керівництво національно-культурним будівництвом». Швидкими темпами переписали та прийняли новий «Український правопис» (1933), тобто відбулося безпрецедентне спотворення «скрипниківського правопису», підверстаного під російські зразки завдяки ментально чужому для українства «великому філологу» Науму Кагановичу — брату лиховісного Л. Кагановича.\nТоді ж було закладено «радянсько-російську норму української мови», що призвела до обвального руйнування автентичної мовної норми. Підлягали негайній забороні підручники й посібники «Початкова граматика української мови» Олени Курило, «Курс історії української мови. Вступ і фонетика» Є. Тимченка, «Нариси історії української мови» П. Бузука, «Норми української літературної мови» О. Синявського, колективне видання «Підвищений курс української мови» за редакцією Л. Булаховського.\nРозпочалася тотальна нівеляція небезпечної для комуністичного режиму національної свідомості, тому з’явилася постанова Раднаркому СРСР і ЦК ВКП(б) від 16 травня 1934 р. «Про викладання громадянської історії», повідомлення Раднаркому СРСР і ЦК ВКП(б) від 27 січня 1936 р. «Про вжиття заходів до створення нових підручників історії», в яких накладалося табу на адекватне, не класове розуміння національної минувшини неросійських народів.\nІгри з коренізацією завершило безальтернативне рішення жовтневого пленуму ЦК ВКП(б) (1937) про нагальне запровадження російської мови в школах національних меншин, що відгукнулося в шовіністичній постанові ЦК КП(б)У «Про реорганізацію національних шкіл на Україні» від 10 квітня 1938 р., в якій викладання місцевими мовами проголошено «недоцільним і шкідливим», кваліфіковано вогнищами «буржуазно-націоналістичного, антридянського впливу на дітей».\nПрактика лінгвістичної ксенофобії непокоїла навіть деяких комуністів, наприклад, Надію Крупську, якій здавалося, що «починає показувати ріжки великодержавний шовінізм». Насправді він постійно почувався при силі, засвідченій постановою РНК СРСР та ЦК ВКП(б) «Про обов’язкове вивчення російської мови в школах національних республік та областей» від 13 березня 1938 р. Відразу з’явилася спільна постанова Раднаркому СРСР та ЦК КП(б)У від 20 квітня «Про обов’язкове вивчення російської мови в неросійських школах України».\n8 травня була прийнято спеціальне рішення політбюро ЦК КП(б)У «Про складання нового українського правопису», що вихолостив природну українську мову, повністю адаптовану під російську, свідчив про безперешкодну реалізацію в УСРР виробленої в Москві «мовної політики». Обвальне руйнування національної культури більшовики цинічно «називали боротьбою за українську культуру» (І. Дзюба).\nПізніше П. Постишев, не позичаючи в сірка очі, звинувачуватиме українську інтелігенцію, ніби вона гальмовувала процес культурного будівництва й чинила «шалений опір українізації» («Комуніст». — 1935. — 6 березня). Компартія ще раз продемонструвала вміння перекидати власні злочини на інших, часто на жертви своїх репресій — активних учасників небезпечного для неї національного резистансу.\nОргани радянської влади в УСРР отримали відповідні санкції безпосередньо від Й. Сталіна на XVII з’їзді ВКП(б), який наголосив, що, на противагу великодержавному шовінізму, «головну небезпеку складає» «місцевий націоналізм», «з яким перестали боротися і якому дали, таким чином, розростися до державної небезпеки». Інструктивне формулювання генсека підсумувало думки партфункціонерів, бо він майже дослівно повторив слова В. Затонського, мовлені на січневій сесії ВУАН (1934), що «український націоналізм на даному етапі став головною небезпекою». Це стосувалося й української мови, приреченої також на «великий терор».\nЗнання минувшини потрібне не тільки для задоволення гносеологічних потреб, а й для засвоєння драматичних, часто трагічних уроків, аби не повторювати колишніх помилок, не потрапляти в нові, насправді аналогічні пастки не завжди прихильної до українства дійсності, знаходити адекватну відповідь на її суворі й невблаганні виклики. Дуже добре, що сучасна Україна після багатьох «спроб і помилок» засвідчила своє державницьке мислення толерантним законом «Про освіту», що, на жаль, викликав хвилю спротиву сусідів.\nКонфлікт інтепретацій в такій ситуації цілком бажаний, але за умови, коли опоненти чують один одного, коли вони здатні зіставляти (не протиставляти) відмінні погляди, аби на їх перетині знайти спільну семантичну вісь, що може привести до пошукової істини. Очевидно, варто вимагати і від сусідів дотримання статусу нацменшин, прописаного в українському законі «Про освіту», бути твердим і послідовним у своїх судженнях під час переговорів з ними.\nВрешті-решт час не тільки входити в історію, а й бути нею, бути її повноцінним суб’єктом, якого поважають. А втім, я не політик, тому трактую дійсність як філолог, як історик літератури, виходячи з розуміння, що вона, ставши суверенним сегментом людського світу, невіддільна від соціуму, що між ними існують прямі й реверсні зв’язки через мову як основу буття. В українському просторі такою була, є і лишаться українська мова, а вона, за словами Т. Шевченка, «знать од Бога».\nP. S. Ще кілька зауважень до закону «Про освіту» України. У ньому, попри те що в ньому констатовано права освітньо-мовного сенсу, однак не прописано відповідні й необхідні обов’язки як українців, так і представників нацменшин, не окреслено шляхів, засобів і механізмів реалізації цього документа, не враховано психолінгвістичного й демографічного стану в Україні, де століттями панували іномовні структури, зумовлюючи деформацію національної свідомості автохтонів, руйнуючи культурну й етноментальну інфраструктуру корінної нації.\nТому досі мають слушність спостереження Б. Грінченка, сформульовані під час його полеміки з М. Драгомановим (1892–1894): коли ми розмовляємо по-московськи, то й думаємо по-московськи. До цього можна додати: то й діємо по-московськи.\nТакі психологічні тонкощі завжди використовували й використовують апологети «русского міра», а також угорського чи румунського. Вони нехтують тим, що український закон «Про освіту» обстоює гуманістичні цінності, повагу до іншого, поділяє думку про єдність світу в його розмаїті, зокрема мовному, при збереженні визначального статусу державної мови, без якого Україна неможлива в іманентному сенсі.\nпрофесор Інституту філології\nРубрика: Авторська колонка Додано: 20/10/2017 , Всесвіт.\n← Оманська література: досвід перекладача №9-10, 2017 →


Велика кількість сортів винограду не гарантує успіху виноградарам – SEEDS – Agrigator аграрних новин\nВелика кількість сортів винограду не гарантує успіху виноградарам – SEEDS\nУкраїнський споживач звик бачити на поличках супермаркетів переважно імпортований виноград. В Україні також є виробники якісного продукту, але це переважно малий та середній бізнес. Щоб стати помітними гравцями на ринку, українським виноградарям варто об’єднуватися та кооперуватися, вважає Тетяна Шмаглюченко, директор компанії «ВІН‘С» (Одеська область), що спеціалізується на виробництві столового винограду преміум якості. У інтерв’ю для SEEDS Тетяна Шмаглюченко розповіла, який виноград люблять українці, яким був цьогорічний сезон для українських виноградарів, чого очікувати наступного року, та яка ситуація на ринку зараз.\n— Якими є особливості цього сезону для українських виноградарів? Чи не зіпсувала планів погода?\n— Цього року відчувались наслідки посухи двох попередніх років, тому ми робили ембріональну плодоносність і не очікували та великий врожай. Загалом дуже багато виноградників, які відновлюються, тому це рік збереження та відновлення виноградних насаджень. Закладка врожаю на поточний рік, яка проводилася минулого року, була не дуже вдалою. У нас, наприклад, є сорти, які після зими цього року взагалі не принесли урожаю, тому що замерзли основні плодоносні бруньки. Така ситуація спостерігалась не лише у нашому господарстві. Зважаючи на все це, я не можу сказати, що цього року великий обсяг врожаю столового винограду.\nДо того ж деякі фермери зіткнулися з ситуацією, коли під час цвітіння були дощі, тому запилення пройшло не досить вдало і грона сформувались не дуже щільними, кострубатими, мають недостатньо привабливий вигляд. Також через дощову погоду виникло багато грибкових захворювань винограду. Разом з тим, невисокі температури на початку весни призвели до того, що період льоту першого та наступних поколінь гроновоі листокрутки був дуже розтягнутим, було важко захищати врожай.\nУ цілому, ті, у кого було бажання побачити, які бувають захворювання винограду, цього року мали можливість це зробити — побачити все, що є в енциклопедіях (посміхається).\n— Як вплинула така ситуація на ціни на столовий виноград?\n— Цього року ціна дійсно вища, ніж зазвичай. Попри це, я не певна, що більшість господарств зараз навіть на точку беззбитковості виходять. У нас, наприклад, половина виноградників умовно працює, інші ми зараз переформовуємо. Посуха минулих років також призвела до зрідження насаджень: там, де не було зрошення, якісь кущі не витримали. Минулого року, навіть на ділянках зі зрошенням, незважаючи на те, скільки води виливали, зупинився ріст винограду через високі температури, урожай був недостатньо високої кондиції і закладка врожаю поточного року невисока.\nБільш цікавим за обсягом врожаю має бути наступний рік. Утім, не варто нехтувати тим, що агрофон (кількість спор захворювань які можуть перезимувати) є проблемним, тому восени та навесні варто робити захищаючи обприскування. Це необхідно для боротьби з численними захворюваннями винограду, як-от чорна плямистість, мільдю, оідіум.\nЗвичайно, не факт, що наступного року ситуація буде кращою, але вже по бруньках бачимо, що закладка врожаю буде більшою. Тобто обсяг врожаю може бути більшим, але погодні умови і ринкова ситуація також впливатимуть на обсяги та дохідність виробництва.\n— Ваш формат продажу через соціальні мережі виглядає достатньо цікавим. Які ще канали використовуєте для реалізації продукції?\n— Ми також працюємо з невеликими місцевими торговельними мережами на Одещині. Вже другий рік поспіль постачаємо виноград до Києва у мережу «WINETIME». Плюс здійснюємо продаж на місцевих ринках, гуртові продажі. Обсяг врожаю у нас поки недостатньо високий, щоб співпрацювати з великими мережами. Щоб постачати стандартні сорти, стандартної якості у великі супермаркети, потрібно скооперуватися з іншими фермерами для формування великих партій. Наразі ж 80-90% поличок в українських супермаркетах займає імпортований виноград. Мережам так простіше працювати.\nПостійно проводимо перемовини з іншими виробниками з метою кооперування, але багато хто виходить з бізнесу, тих, хто займається столовим виноградом, стає менше. Утім, шукаємо варіанти, співпрацюємо з колегами.\n— Раніше цього року ви говорили, що плануєте створити власний бренд та почати переробку винограду: виробляти родзинки, пастилу. Як справи з цим напрямком зараз?\n— Торгівельна марка «Шалені доли» вже подана на реєстрацію. Ми вже отримали сушарку. Наразі займаємось пусконалагоджувальними роботами. Все йде за планом. Щодо пастили — ще будемо тестувати, тому що немає стандартних рецептів щодо роботи з виноградною пастилою, треба вивчати мікробіологію та інші аспекти. З родзинками трохи простіше, оскільки там варто висушити продукції до відповідної вологості і вони вже готові.\n— Чи у зв’язку з запуском переробки плануєте розширювати площі виноградників?\n— На сьогодні площа наших виноградників — 12 гектарів. Плануємо посадити ще 6 гектарів, але ми в першу чергу орієнтуємося поки не на переробку, а на ринок свіжого винограду. Переробка — це можливість красиву ягоду на невеликому гроні переробити та отримати додатковий Cash Flow, але наша сушарка не така велика, ми не зможемо поки що переробляти виноград, наприклад, з 10 гектарів. Наразі ми лише відпрацьовуємо технології сушіння та перероблятимемо незначний обсяг винограду.\n— На які сорти столового винограду наразі є найбільший попит серед українських споживачів?\n— Найбільший попит на кишмишні сорти, незалежно від того, якого вони кольору і незважаючи на те, що всі звикли до білого турецького винограду. Ми вирощуємо чорний кишмиш, наступного року, сподіваюся, виведемо на ринок рожевий кишмиш.\nУкраїнський споживач обирає велику товарну ягоду з насиченим смаком, наприклад сорт української селекції «Лівія». За цей сорт уже третій рік поспіль ми отримуємо винагороди на виставці «Виноградний калейдоскоп», яку проводить ННЦ «Інститут виноградарства та виноробства їм. В.Є. Таїрова» Національної академії аграрних наук. Зважаючи на природні умови — розміщення виноградників, температура, близькість до моря — «Лівія» у нас має рожевий, майже малиновий відтінок та високе накопичення цукрів. Це мій улюблений сорт, хоча він достатньо примхливий та вимагає додаткового захисту і ручних операцій.\n— Що порадите виробникам столового винограду, або тим, хто лише планує почати займатися виноградарством?\n— По-перше, потрібно добре розуміти свій ринок збуту, тому що висаджувати велику кількість сортів, вважаючи, що ви продасте все на якомусь місцевому ринку, вже неактуально. Потрібно рухатися в бік кооперації. Є чудові приклади. Наприклад, можна подивитися, як формують партії турецькі виноградарі. У Молдові (Костешти) виробники змогли успішно об’єднатися для вирощування та системного продажу одного сорту. Вони стали помітним гравцем на ринку та здійснюють експорт в Україну та Європу.\nМаленьким виробникам важко, саме тому потрібно співпрацювати з іншими. \nТакож проблемою є якість посадкового матеріалу в Україні. Європейські саджанці також не завжди можуть показати себе добре в українських реаліях, оскільки у нас інші кліматичні умови, інші зими. Треба переймати європейський досвід, але адаптувати його. Тому ми почали створення свого розплідника. Уже третій рік поспіль проводимо польову селекцію, заклали невеликий маточник підщепи. Будемо вирощувати посадковий матеріал для своїх потреб.


Болтон їде до Києва. Чого нам очікувати?\nГлавная/Общество/Болтон їде до Києва. Чого нам очікувати?\nРадник президента США з національної безпеки, “людина Трампа” Джон Болтон, їде до України. Однак не варто очікувати після цього візиту якихось проривних рішень. Адже візит в Україну – це лише частина тижневого турне радника Трампа різними країнами, і для кожної є свої зустрічі, свої теми та свої завдання.\nНагадаю, що першою зупинкою Болтона став Ізраїль, ді він висловив цілком чіткий меседж: Іран не повинен мати будь-яку можливість отримати військово-ядерний потенціал із засобами доставки. Не скупився “Трампівський яструб” і на критику на адресу Росії щодо можливого втручання Кремля у крайні вибори президента США. Однак, окрім Росії, США тепер бачать також можливу загрозу втручання у вибори до Конгресу цієї осені вже з Північної Кореї, Ірану та Китаю.\nНаступною зупинкою Джона Болтона є Женева де він зустрічається з Секретарем Радбезу Російської Федерації Миколою Патрушевим. Це фактично перша зустріч Вашингтона з Москвою після переговорів Трампа та Путіна в Хельсінкі. Готував її Болтон, тому його зараз називають “будівничим російського вектора Білого Дому”. В переговорах Болтона та Патрушева звучатиме тема Сирії та України, зокрема, Донбасу, як продовження переговорів Путіна та Трампа в Хельсінкі. Однак очікувати якихось рішень не варто.\nЗеленський нищить люстрацію: дев’ять тез щодо скандальної ініціативи президента\nУкраїну ж Джон Болтон відвідає наостанок. Хтось вже називає цей візит “ревізійним”, хтось вважає його сигналом підтримки України та ще одним кроком до стратегічного партнерства України та США.\nОбидві ці думки мають свою частку правди. Так, цей візит дійсно багатий на символізм, адже “людина Трампа” буде присутня на параді з нагоди Дня Незалежності України. Ба більше, завершуючи тижневе турне саме Україною, США демонструють, що підтримують свого партнера – Україну – проти стратегічного суперника. Адже військова, фінансова та технічна допомога, навчання військового складу – все це кроки, які США реалізовують в Україні для впровадження якісної реформи оборонного сектору.\nМельник Ростислав Леонидович кормит медиа взятками и прячет оффшоры\nЧитайте також: Путин еще порадует россиян массой сюрпризов\nВтім, для контролю виконання Україною своїх зобов‘язань щодо реформи оборонного сектору дійсно потрібен і “Болтон-ревізор”, адже кошти на цю реформу, в більшій мірі, дають США. І факт, що Джон Болтон, якого у вузьких колах називають “яструбом” та надзвичайно прямолінійним, на зустрічах з керівництвом нашої держави називатиме речі своїми іменами. Наприклад, щодо того, що реформа оборонного сектору триває не так швидко і ефективно, як було заявлено раніше.\nЗвісно, існує небезпека, що реформа взагалі втратить динаміку перед виборами. Власне, на цьому може наголошувати Болтон під час зустрічі з президентом України Петром Порошенком. Втім, Україна все одно рухається в напрямку реформи армії на стандарт НАТО. І хоча рано говорити про вступ до Альянсу, однак мати таку армію, як в країнах НАТО – не просто реально, а цілком можливо найближчим часом.


Рейтинг інтеграції мігрантів – Польща на 44 місці • Go Poland! Новини з Польщі\n23 грудня 2020 р. стало відомо, що Польща посіла 44 місце в Індексі політики інтеграції мігрантів – 2020 (MIPEX), набравши 40 зі 100 балів..\n“Рівність на папері” – так MIPEX визначив польську інтеграційну політику. Це означає, що рівні можливості для мігрантів у Польщі не гарантовані. Як і в більшості країн Центральної та Східної Європи, мігранти користуються основними правами, але довгострокова безпека не забезпечується. «Поточна політика Польщі заохочує суспільство сприймати іммігрантів як чужих, а не рівних. Країни, що входять у першу десятку MIPEX (Швеція – 86 балів, Фінляндія – 85 балів, Португалія – 81 бал) ставляться до мігрантів як до рівних, сусідів та потенційних громадян”, – йдеться в аналізі.\nЗа останні п’ять років інтеграційна політика Польщі зазнала декількох змін, як позитивних, так і негативних. Позитивною зміною в системі освіти є запровадження міжкультурного навчання для вчителів та безкоштовних мовних курсів для студентів-мігрантів. З іншого боку, у 2018 році нові вимоги щодо знання мови та стабільного джерела доходу набули чинності для іноземців, які подають документи на постійне проживання або резидента ЄС, що спричинило більшу невизначеність на шляху поселення в Польщі.\nВ результаті цих змін індекс польської міграційної політики в 2020 році впав на 1 пункт і нижчий за середній рейтинг більшості країн MIPEX. Нижче в рейтингу знаходяться Болгарія, Хорватія, Словаччина, Латвія та Литва, а також країни, які отримали рейтинг “Імміграція без інтеграції” (Китай, Росія, Індонезія, Індія).\nЗгадаймо, що Польща приймає найбільшу кількість економічних мігрантів в Європейському Союзі, це переважно громадяни України.\nІндекс політики інтеграції мігрантів (MIPEX) – це інструмент, який порівнює умови інтеграції мігрантів у 52 країнах на п’яти континентах, в т.ч. у всіх державах-членах ЄС (включаючи Великобританію), інших європейських країнах (Албанія, Ісландія, Північна Македонія, Молдова, Норвегія, Сербія, Швейцарія, Росія, Туреччина та Україна), країнах Азії (Китай, Індія, Індонезія, Ізраїль, Японія та Південна Корея), країни Північної Америки (Канада, Мексика та США), країни Південної Америки (Аргентина, Бразилія, Чилі) та Австралія та Нова Зеландія в Океанії.


Оголошено лауреатів премії Орвелла - Література. Сучасна українська література. Всеохопний літературний портал\nОголошено лауреатів премії Орвелла\nКореспондентка The Guardian Амелія Джентльмен (Amelia Gentleman) отримала премію імені Джорджа Орвелла в галузі журналістики. Про це повідомляється на сайті премії, яка вважається найпрестижнішою нагородою у Великобританії для політичних авторів.\nЖурналістці вручили премію за серію статей, у якій, за висловом журі, вона висвітлила найскладніші проблеми британського суспільства. У своїх статтях Джентльмен писала про людей, які обманом отримують державні пільги або живуть тільки за рахунок пільг та допомог, виправні установи для малолітніх і соціальних працівників, що піклуються про людей похилого віку. Амелію Джентльмен висували на премію Орвелла вже третій рік поспіль.\nПремію Орвелла за кращу книгу отримав письменник і журналіст Тобі Харнден (Toby Harnden) з романом «Повсталі з мертвих». У книзі розповідається про участь Уельської гвардії в афганській кампанії в 2009 році. Як зауважили в журі, книга пропонує «кожному громадянину цієї країни зрозуміти, що саме ми просимо солдат робити в Афганістані – і замість легких відповідей вона пропонує солдатам розповісти все від першої особи».\nУ номінації «Блоги» був відзначений блог Rangers Tax Case, у якому розслідувався фінансовий скандал в шотландському футбольному клубі «Рейнджерс».\nТорік журналіст The Independent Джоен Харі (Johann Hari) був змушений відмовитися від врученої йому в 2008 році премії Орвелла через скандал з плагіатом. Журналіста звинуватили в тому, що він запозичив шматки текстів з інших інтерв’ю та статей, а також відредагував на свою користь статтю про себе у «Вікіпедії».\nВипадок з поверненням нагороди Джоена Харі поки єдиний в історії премії, яка була заснована в 1993 році.


Руслана Лижичко вперше пояснила, чому не змогла народити довгоочікувану дитину: надія тривалістю у 8 років | Сенсація\nМинулого року відома українська співачка Руслана Лижичко вперше за багато років заявила про те, що планує стати матір'ю найближчим часом. Однак, щось пішло не так.\nНа даний момент знаменитій українській співачці Руслані Лижичко 48 років. Це, звісно, ускладнює її шлях до мрії — стати матір’ю. Усе своє життя вона присвятила музичній кар’єрі та українській політиці. Про свою дитину вона мріє вже давно.\nЗірка натякала, що з чоловіком Олександром Ксенофонтовим вони наштовхнулись на певні перепони, але не озвучували, які саме причини зумовили її бездітність.\nУ нещодавньому інтерв’ю Руслана заявила, що розглядає можливість усиновлення дитини, але все ж таки первістка хоче народити самостійно. Зірка вірить у те, що зможе це зробити навіть зараз.\nОднак, якщо звернутися до більш старих інтерв’ю, це вже не вперше, коли Лижичко заявляє, що скоро відсвяткує поповнення в родині. Незадовго до 2014 року Руслана також розповіла публіці про свою мрію стати мамою. Згодом в Україні стався ряд подій, який унеможливив її прагнення дати життя малюку.\nРуслана підтвердила, що проблеми в державі посприяли тому, що вона відклала питання поповнення у довгий ящик. Звісно, адже Лижичко підтримувала співвітчизників на Майдані. І от історія повторюється знов.\nТільки-но Руслана заявила про те, що буде народжувати, як події знову не дають їй реалізувати свої плани. Лижичко знову поруч з захисниками України і знову присвячує себе не родині, а державі. І все ж таки, у знаменитості ще є час здійснити свою найбільшу мрію у житті.\nЧИТАЙ ТАКОЖ: 48-річна Руслана Лижичко збільшила губи та одразу показала результат кардинального перетворення: “Я змучена”\nдитина Руслана Лижичко\nРуслана Лижичко знову не може стати мамою з тієї ж причини, що і багато років тому: чому зірка не народжує малюка?\nЯк виглядала Ірина Білик до пластичних операцій: в натуральну красу білявки закохувались найвпливовіші чоловіки\nЄвгенія Кужненкова - 28.12.2021 16:47\n43-річна Оля Полякова після інтерв’ю Собчак пояснила, навіщо вона це зробила: “Моє інтерв’ю вийшло не порізаним”\nСоляренко Юрій - 23.04.2022 21:48


Руслана повертається до шоу-бізнесу із новим кліпом - Музичний укроп. Новини української музики та естради на порталі Depo.ua\nРуслана повертається до шоу-бізнесу із новим кліпом\nУкраїнська співачка Руслана презентувала відео на пісню "Я люблю" (It's Magical)\n19 травня 2017 13:45\nЗйомки відбувалися у Рівненській області в унікальному місці – Базальтовому кар'єрі, таких місць – де прадавні скелі з базальту вириваються із земних надр і прямують до неба – лише чотири на планеті. Кар'єр нагадує найбільш містичне місце високогір'я Українських Карпат – Шпиці.\nСпівачка провела довгий час в експедиціях у Карпати, де шукала творче натхнення, способи об'єднання новітніх віянь сучасності та глибинних народних українських цінностей.\n"У моїй новій роботі взяли участь майже сотня людей. Ви побачите світло, яке пробивається крізь хмари. Ви побачите грозу, в якій виживає і залишається незламною любов! Це і є наша основна ідея! У кліпі ви можете відчути і побачити, наскільки мене загартували Карпатські гори, як можна співати і танцювати одночасно в базальтових кар'єрах під грозою, коли на тобі кольчуга, вага якої понад 10 кг. Не дивлячись на всі складнощі, моя витривалість і сила підпорядковані не дикому образу, а неймовірній ніжності. Це, напевно, перший мій кліп, під час роботи над яким, я отримувала максимальне задоволення від кожного подиху та руху у містичному місці України", – поділилася враженнями про свій новий кліп Руслана.\nРежисером кліпу виступив Олесь Санін, кінорежисер з більш ніж 20-річним досвідом у галузі кіномистецтва, продюсер та режисер історичного фільму "Поводир". Йому повністю вдалося відновити карпатські спогади та повторити реалістичний сюжет. Оператором зйомок став Ярослав Пілунський.\nНагадаємо, що світова прем'єра пісні відбулася на фіналі "Євробачення 2017". За короткий час пісня "Я люблю" (It's Magical) увійшла в європейські чарти.\nМітки: Руслана, новий кліп


Angry Birds (Енгрі Бьордс) на день народження у Львові - Студія Пікан\nAngry Birds (Енгрі Бьордс)\nНезабутнє святкування з Angry Birds (Енгрі Бьордс)\nAngry Birds – це персонажі однієї із найпопулярніших ігор в цілому світі.\nНевимовні веселуни Angry Birds, зможуть завітати і до вас на свято, зроблять його активним, веселим і дійсно незабутнім.\nРостові ляльки Angry Birds одразу «запалять вогник» у очах вашого малюка, стануть улюбленцями святкування, яскраво та цікаво проведуть дитяче свято не лише діток, а й їх батьків.\nДіапазон можливостей ростових ляльок Angry Birds від студії «Пікан» необмежений. Вони можуть провести захід не лише на дитячих святах, а й на презентаціях, відкриттях гіпермаркетів, в готельних комплексах, ресторанах.\nAngry Birds – «живі» іграшки з непідробними емоціями\nAngry Birds – це чудовий подарунок для вашого малюка. Адже саме з Angry Birds діти навчатимуться стрибати, стріляти, розвивати кмітливість та швидкість.\nВеселі «живі» іграшки разом з дітками гратимуть в ігри та конкурси, малюватимуть аквагрим та графіті, братимуть участь у шоу гігантських мильних бульбашок. В процесі гри діти отримуватимуть цікаві заохочувальні призи, що стимулюватиме їх до гри.\nНе лише Angry Birds вчитимуть діток. В свою чергу, у процесі гри, діти зможуть навчити бешкетників залишатися чесними і ввічливими, завжди бути відповідальним за свої вчинки та слова, а також дотримуватися гігієни.\nДитяче свято з Angry Birds\nAngry Birds від анімаційної студії «Пікан» зможуть завітати на свято не лише до малюків, а також і до дорослих. Вони можуть танцювати, працювати як хостес або ж просто слугувати чудовим незабутнім антуражем Вашого свята.\nРостові ляльки Angry Birds з кожним роком стають все популярніші і безумовно є невід’ємною частиною гарного свята, адже такі ляльки завжди викликають подив і захоплення у дітей.\nМалюкам весело та цікаво проводити час з цими персонажами. Після свята у малюків залишаться море хороших емоцій і звісно фото, котрі займуть чільне місце в сімейному фотоальбомі і назавжди у пам’яті малюка.\nНайкращою нагородою для батьків є дитяча посмішка, а з ростовими ляльками Angry Birds ця посмішка буде широкою і щасливою.\nРостові ляльки Angry Birds надзвичайно легко запросити на свято – просто зателефонувавши в наш офіс або зробивши замовлення на поштову скриньку.\nСвято наближається? Поклич Angry Birds на допомогу.


забувається. Саме тому сучасні ЗМК з дня в день, оперуюють штампами і прийомами. Закордонні дослідники пов'язуютьтакий наступ масової культури через засоби масової комунікації з тим, що ця опосередкована культура як би зливається, возз'єднується з вітальними (життєвими) потребами людини - потребою в їжі, у продовження роду, у житлі, одязі, з іншими фізіологічними потребами . Вона витісняє зі свідомості саму думку про ціннісні, духовні потреби, потреби в успадкуванні культурної і моральної пам'яті народу і нації.\nТехнологічний прогрес стає основою нового суспільства і це явно видно на прикладі розвинутих країн, що дозволяє провідним вченим акцентувати увагу на тому, що суспільство в нову епоху "стає електронним" . Набагато раніше З. Бжезинський визначив це суспільство як те, "що формується у всіх відношеннях під впливом сучасної техніки та електроніки", і де, в той же час, "де індустріальні процеси вже не є вирішальним фактором соціальних змін і еволюції образу життя, соціального устрою та моральних цінностей" ( Brzezinski, 4). Тобто в новому суспільстві гармонійно поєднуються технічна та соціальна сфера, не домінуючи одна над іншою, а взаємодіючи задля подальшого суспільного прогресу.\nІнші дослідники пов'язують нове суспільство з розвитком комунікаційних мереж та й інтерпретують його в цьому контексті. З'являються концепції суспільства мережевого інтелекту (Тапскотт), підкреслюється мережевий характер майбутніх соціальних структур (Кастельс) та ін. Суспільство в даних концепціях виступає як стійка мережа, павутина (схожа на Інтернет з технологічної точки зору) інформаційних зв'язків та взаємодій, причому такої структури набувають всі рівні соціальної організації. Провідний соціолог Мануель Кастельс відмічає, що відтепер "глобальні мережі інструментального обміну селективно підключають або відключають індивідів, групи, райони і навіть країни відповідно до їхньої значущості для виконання цілей, що обробляються в мережі, у безперервному потоці стратегічних рішень". Через це становлення суспільства такого типу набуває глобального характеру, торкаючись усіх без винятку країн і соціумів. Але положення і статус цих акторів вже буде залежати від них самих, від їхньої політики та потенціалу, а також ступеня включеності в ці процеси.\nРозвиток інформаційних технологій має переважно характер науково-технічний, за яким дуже часто губляться поняття моралі й честі, соціальної відповідальності, психологічної ідентичності тощо. Прикладом може бути мережа Інтернет. В систему інтернетівського спілкування закладені великі технічні можливості, але зовсім відсутні засоби стримування мовців й контролю за інформацією. Інтернетівська система спілкування, таким чином, має характер соціально й психологічно незахищеної системи, в якій порушено соціально-психологічний баланс правильного / неправильного, порядного / непорядного, морального / аморального, естетичного / неестетичного і т. д. Поки інформаційна система Інтернет залишається фактом віртуальної реальності цей дисбаланс і ця незахищеність фатально не шкодять суспільній інформаційній системі, а також самій системі Інтернет, оскільки вона все-таки існує як технічний витвір. Але як тільки ця віртуальна система стане частиною суспільної інформаційної системи, її кровоносною підсистемою і не будуть вироблені засоби інформаційного захисту, тоді


Чи скористався ти правом на безоплатну правову допомогу?\nГоловна "Брусилівське бюро правової допомоги" Житомирського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Чи скористався ти правом на безоплатну правову допомогу?\nВівторок, 22 серпня 2017, 10:53\nЖитомирський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги регулярно надає безоплатну правову допомогу соціально-незахищеним категоріям громадян. Відтак, за І півріччя 2017 року до центру та бюро, що йому підпорядковані – Брусилівське, Коростишівське, Радомишльське, Черняхівське – звернулося 2 498 громадян. З них юридичну консультацію отримали 1 740 осіб, 666 осіб отримали адвоката від держави для захисту своїх інтересів у суді.\n15 серпня до Центру за правовою допомогою звернувся пенсіонер, який стикнувся з проблемним питанням щодо отримання гонорару за винахід у галузі мостобудування. В.о. директора Житомирського місцевого центру з надання БВПД Олександр Коваль роз’яснив клієнту статтю 41 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.\nОкрім цього, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розпорядження, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.\nПенсіонеру допомогли скласти запит до установи комерційного банку про надання інформації відносно підстав відмови у виплаті належний заявнику коштів.\nТакож за кваліфікованою допомогою звернулася жінка з вадами слуху та мовлення. Клієнтка мала пересторогу відносно реєстрації місця проживання у належній їй квартирі невістки разом із неповнолітньою дитиною, оскільки вважала, що в майбутньому може втратити право власності на частину цього майна.\nВідповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, за якою право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У свою чергу, якщо особа є власником квартири (будинку), то реєстрація місця проживання в ній інших осіб не означає припинення права власності на таке помешкання або обмеження будь-яких його прав, як власника, на володіння, користування чи розпорядження таким помешканням.\nДовідково: відповідно до ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну правову допомогу мають право:\nветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи, які мають особливі заслуги та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, особи, які належать до числа жертв нацистських переслідувань;\nособи, середньомісячний дохід, яких не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму;\nособи з інвалідністю, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб;\nвнутрішньо переміщені особи, особи, які претендують на встановлення статусу ВПО;\nособи, стосовно яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;\nінші категорії громадян відповідно до ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».\nЖитомирський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 47, тел.: (097) 414-73-93, (0412) 43-01-76.\nБрусилівське бюро правової допомоги знаходиться за адресою: смт Брусилів, вул. Лермонтова, 3, тел.:(04162) 3-00-95\nКоростишівське бюро правової допомоги знаходиться за адресою: м. Коростишів, Соборна площа, 18, тел.:(04130) 5-06-26\nРадомишльське бюро правової допомоги знаходиться за адресою: м. Радомишль, вул. 9 Січня, 2-а, тел.:(04132) 4-41-81\nЧерняхівське бюро правової допомоги знаходиться за адресою: смт. Черняхів, вул. Шевченка, 4, тел.:(04134) 4-82-38\nЗа інформацією Житомирського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги\nОстаннє оновлення на Вівторок, 22 серпня 2017, 10:56


Карась пояснив, чому він проти купівлі нових тролейбусів – "ДЗВІН"\nКарась пояснив, чому він проти купівлі нових тролейбусів\nДепутат Черкаської міської ради Павло Карась на “Фейсбуці” пояснив, чому він на вчорашній сесії не підтримав пропозицію про купівлю 20-ти нових тролейбусів:\n“1. Моя позиція чітка і зрозуміла – я проти в кредит купувати тролейбуси без проведення реформи громадського транспорту в місті. На сьогодні електротранс неефективне підприємство, відтіснене корумпованими приватними перевізниками від прибуткових маршрутів.\n2. Будь який придбаний новий тролейбус не збільшує вихід машин на лінію – бо немає коштів на їхню роботу.\n3. Складається враження що негайна купівля тролейбусів в кредит потрібна тільки для отримання швидкого відкату, що є типовим при купівлі тролейбусів в Україні.\n4. Мене обрала громада і лише вона дасть мені оцінку на виборах. І вереск в соцмеражах на мене не діє.” – зазначив політик.


Новий тиждень навчання у Всеукраїнській школі онлайн.\nПлосківська загальноосвітня школа І-ІII ступенів Полянської сільської ради\n» Новини » Новий тиждень навчання у Всеукраїнській школі онлайн.\nДата: 12.05.2020 12:27\nДрузі, раді знову вас бачити ???? Розпочинаємо новий тиждень навчання у Всеукраїнській школі онлайн. Сьогодні на уроки ми чекаємо всіх учнів з 1 до 11 класу. Відео для вас вже заплановано на YouTube МОН: www.youtube.com/c/MONUKRAINE ???? о 9:00 - розпочинаємо уроки для 1-4 класів. Після наполегливої праці на вас чекає винагорода - захопливі мультики про Україну та світ довкола. Щоб було зручніше, одразу переходьте на потрібний вам список відтворення, де всі уроки згруповані по днях та класах:\nПлосківська Загальноосвітня Школа І-ІII ступенів Полянської Сільської Ради Свалявського Району Закарпатської Області - 2019-2020 © Весь контент доступний за ліцензією Creative Commons Attribution 4.0 International License, якщо не зазначено інше.


У Росії під час демонстрацій за права гомосексуалів сталися сутички\n22 січня 2013, 17:40\nНевідомі б’ють активіста гомосексуального руху під Державною думою Росії в Москві, 22 січня 2013 року\nУ кількох містах Росії сьогодні сталися сутички між демонстрантами, які протестували проти законопроекту про «заборону пропаганди гомосексуалізму серед неповнолітніх», і їхніми супротивниками.\nЗокрема, у столиці Москві група молоді напала на нечисленних демонстрантів, відібрала й понищила їхні плакати й вигукувала непристойні образи на їхню адресу. Демонстранти влаштували свій протест, демонстративно цілуючись на вулиці одностатевими парами.\nАктивісти боротьби за права гомосексуалів цілуються під Державною думою Росії в Москві, 22 січня 2013 року\nАкції відбулися до планованого на сьогодні, але потім перенесеного розгляду законопроекту в Державній думі Росії в першому читанні. Документ, зокрема, пропонує штрафувати на суми в перерахунку до 16 тисяч доларів поширення серед неповнолітніх інформації про життя спільноти гомосексуалів.\nПодібні закони вже існують на регіональному рівні в низці регіонів Росії, зокрема, в місті Санкт-Петербурзі. Вони вже викликали різку критику правозахисників і міжнародної спільноти. Тепер же цю заборону хочуть запровадити по всій Росії. Прихильники законопроекту серед законодавців, урядовців, а також у першу чергу в Російській православній церкві, стверджують, що гомосексуалізм не відповідає традиційним російським цінностям.


Засоби, які покращать роботу імунної системи – Свідок\nПіст. Протягом року корисно відмовлятися від їжі на деякий час – на день або два. Вчені з Університету Південної Каліфорнії виявили, що під час посту спостерігається деяке зниження кількості білих кров’яних клітин в організмі, однак після його закінчення їх рівень перевищує той, що був раніше.\nПрогулянки на природі. Японські дослідники з’ясували, що прогулянка в умовах природних пейзажів всього протягом 20 хвилин знижує рівень кортизолу – гормону, що пригнічує активність імунної системи.\nОбійми та поцілунки. Американські вчені з Університету Карнегі-Меллон виявили, що часті обійми зміцнюють імунну систему і покращують захищеність людини від грипу і застуди. На думку вчених, причина цього може критися в фізичному впливі обіймів на організм – вони сприяють зниженню концентрації стресового гормону кортизолу і одночасно підвищують рівень окситоцину, пов’язаного з соціальної згуртованістю. Не менш значний вплив на організм надають і поцілунки, які також знижують рівень кортизолу і підвищують рівень окситоцину.\nПо Киеву разъезжал запредельно пьяный водитель\nУ Києві затримали дует крадіїв платіжного терміналу\nЧоловіки за допомогою інструментів демонтували термінал,…\nКлінічні випробування вакцини проти ВІЛ, яка повинна захистити…\nВ Киеве прямо возле отделения полиции ограбили авто\nВ Киеве в ночь на 28 июля ограбили автомобиль, сняв с него…\nСогласно данным ВОЗ, инсульт и ишемическая болезнь сердца…\nВ джинсовой юбке и в стильных босоножках: королева Летиция появилась на ярмарке в Мадриде (фото)\nСовременный образ испанской королевы на открытии Мадридской…\nНебагато солодощів корисні, але деякі з них можуть спровокувати…\nГруппа крови оказывает непосредственное влияние на продолжительность жизни человека,…\nДослідження підтвердило, що печія пов’язана з двома видами раку\nГастроезофагеальна рефлюксна хвороба є незалежним фактором ризику двох поширених видів…\nНазвана популярна дієта, яка може спровокувати рак\nВчені з Бостона провели дослідження, в результаті якого було встановлено, що популярна…


Львівські «Карпати» прийматимуть «Колос» | Новини Львова\nЛьвівські «Карпати» прийматимуть «Колос»\n09:28 28 вересня 2019 р.\nУ суботу, 28 вересня, о 17:00 львівські «Карпати» прийматимуть на стадіоні «Україна» ковалівський «Колос».\nМатч «Карпат» із новачком елітного дивізіону розпочнеться стане першою офіційною в історії взаємин «Карпат» та «Колоса». Раніше ці суперники зустрічалися в товариському матчі напередодні старту цього сезону.\nДо протистояння з ковалівцями «леви» підходять не в найкращому настрої. У середу підопічні Романа Санжара вдруге поспіль припинили боротьбу в Кубку України, зіткнувшись у серії пенальті з «Інгульцем». Важка і виснажлива гра у Петровому забрала чимало сил у карпатівців, які кілька днів тому зіграли 120 хвилин.\nНатомість «Колос» відпочивав і цілеспрямовано готувався до львівського вояжу. Оскільки на момент жеребкування третього попереднього етапу Кубка України команда Костишина йшла у верхній шістці, вона стартує у розіграші лише з наступного етапу.\nПісля двох стартових перемог в УПЛ «Колос» не міг виграти в чотирьох турах поспіль. Утім, у вересні ковалівці покращили становище і набрали чотири очки в матчах з ПФК «Львів» та «Олександрією».\n«Колос» є унікальною командою, адже представляє село на Київщині. У Ковалівці проживає менше двох тисяч людей. Команді Руслана Костишина вдалося практично без адаптаційного періоду закріпитися у «Favbet Лізі».\nОдним з ключових виконавців суботнього суперника «Карпат» є 22-річний Денис Костишин, син головного тренера. Три з чотирьох останніх голів «Колоса» записав до свого активу якраз Костишин-молодший.\nМатч 9-го туру чемпіонату України серед клубів прем'єр-ліги.\n28 вересня. 17:00. Львів, стадіон «Україна»\nАрбітр – Іван Бондар (Київ). Асистенти арбітра: Євген Петраков, Сергій Приступа (обоє – Київ). Четвертий арбітр – Олександр Омельченко (Слов’янськ).


Hyper for YouTube для Windows 8.1 в числі перших клієнтських додатків відеохостингу відновило свою працездатність після зміни API YouTube. Як тільки в облаштуванні останнього почалися зміни, розробники програми відразу ж взялися адаптувати своє дітище під нові умови Google. Після ретельного опрацювання додаток Hyper for YouTube повернулося не тільки працездатним, але також адаптованим під роботу і в Windows 8.1, і вже в новій Windows 10.\nДодаток отримало і невеликі зміни в дизайні інтерфейсу. Зміни несуттєві, і найгрунтовнішим нововведенням в дизайні можна назвати, мабуть, перерисовку логотипу.\nHyper for YouTube як і раніше це багатоцільове застосування, яке пропонує доступ до контенту відеохостингу в зручному форматі для пристроїв з маленькими екранами. Додаток передбачає пошук по вмісту відеохостингу, включає можливість роботи з персональним аккаунтом YouTube, а також дозволяє скачування відео, в тому числі і в пакетному режимі в платній версії продукту.\nНезаперечним плюсом Hyper for YouTube є відсутність реклами навіть у безкоштовній версії – реклама не мигоче в інтерфейсі програми, але не перериває відтворення відео, як це можна спостерігати в вікні браузера без встановленого розширення для блокування реклами.\nУ додатку Hyper for YouTube ви виявите велику частину функціоналу веб-версії YouTube у вікні браузера. А саме:\nПошук по вмісту відеохостингу з фільтрацією з відеороликів, каналам і плейлистам;\nПідписки аккаунта YouTube, до яких можна отримати доступ в окремому розділі з переліком каналів. Свіжі відео підписок з’являються на стартовому вікні;\nСинхронізовані з веб-інтерфейсом YouTube плейлисти, що сподобалися відео і відео, додані для перегляду пізніше;\nЖурнал переглядів (правда, не синхронізований з веб-версією YouTube);\nВибір якості і швидкості відтворення при перегляді відео;\nСторінка відеоролика з його описом і схожими відео;\nСторінка з одними коментарями до відео, що включає можливість відправки своїх коментарів всередині програми.\nHyper for YouTube також передбачає власну, незалежну від веб-інтерфейсу відеохостингу можливість формування тимчасових плей-листів з числа зазначених відео. Такі тимчасові плей-листи не зберігаються і після відтворення нових відеороликів зникають.\nОкремим розділом в Hyper for YouTube представлений перелік скачаних відео, які можна запустити тут же, всередині програми за допомогою вбудованого програвача. Для скачуваних файлів налаштовується якість відео за замовчуванням, папка зберігання, шаблони автоматичного присвоєння імені. Hyper for YouTube здійснює завантаження файлів в відеоформаті MP4 і в аудіоформаті MP3, відповідно, з попутним перетворенням в звуковий файл.\nЄдиний більш-менш стоїть нюанс, яким обмежена безкоштовна версія Hyper for YouTube – це скачування відео в максимальній якості 720р. Для скачування відео в якості 1080р і 4К буде потрібно оплатити активацію функції Hyper Pro.\nЗ огляду на, що на ринку софта для операційної системи Windows існує маса альтернатив – як окремі програми, так і розширення для браузерів, скачують відео з YouTube без будь-яких обмежень за якістю відео на виході, в більшості випадків безкоштовної версії Hyper for YouTube вистачить з лишком .\nЩе одна перевага Hyper for YouTube, яке напевно по достоїнству оцінять власники малопотужних пристроїв – невимогливість до ресурсів комп’ютера. На відміну від веб-версії YouTube у вікні будь-якого з браузерів, робота з місцем для розміщення відеофайлів всередині програми проходить набагато спритніше.\nУ Hyper for YouTube, як і в будь-яке інше додаток Магазину, інтегрована системна функція «Поділитися». Кнопка «Поділитися» в Windows 8.1 з’являється при виклику чудо-кнопок дотиком до правого краю екрану, а в Windows 10 вона присутня в числі команд головного меню. Посилання на будь-який програється за допомогою додатка відеоролик можна розшарити в соціальних мережах або відправити в веб-сервіси заміток, клієнтські програми яких встановлені в системі.\nДодаток Hyper for YouTube для Windows 8.1 і 10 є в магазині Windows.\nЦіна: Безкоштовно *\nHyper for YouTube – мабуть, краще додаток YouTube для Windows 8.1 / RT\n5 кращих програм YouTube для Windows 8 і Windows RT\nHyper for YouTube – огляд оновленого клієнтського додатка відеохостингу для Windows 8.1 і 10 Ссылка на основную публикацию