Експерти в гостях у Віталія Портнікова говорять про те, навіщо патріарх Кирил приїхав на Україну | МСІ-Milites Christi Imperatoris\nЕксперти в гостях у Віталія Портнікова говорять про те, навіщо патріарх Кирил приїхав на Україну\nВіталій Портніков: Патріарх Кирил сьогодні розпочав свою чергову поїздку на Україну, і це вже не перша подорож патріарха на Україну з часу його сходження на престол. І кожна така поїздка завжди викликає підвищену увагу, і не лише...\nУ Київській студії - доктор філософських наук, президент Української асоціації релігійної свободи, провідний науковий співробітник Інституту філософії імені Сковороди Академії наук України Віктор Єленський. І на зв'язку зі Львова з нами директор релігійно-інформаційної служби України Тарас Антошевський.\nОт такі часті приїзди патріарха Кирила на Україну, чи означають вони бажання патріарха все-таки уважніше стежити за тим, що відбувається в Українській православній церкві Московського патріархату? Простіше кажучи, бути не декларативним, а реальним главою цієї церкви. І якщо не сьогодні, коли престол митрополита займає авторитетний релігійний діяч митрополит Володимир, то, принаймні, в майбутній перспективі.\nВіктор Єленський: Один з помічників патріарха Кирила охарактеризував настільки часті поїздки до України і настільки пильну увагу до України тим, що час «церковної безпритульності» для України закінчився. Тобто Московська патріархія пильно займатиметься Україною, Українською православною церквою Московського патріархату. І я думаю, що на українському напрямі патріарх зараз постарається зробити все можливе, щоб неприємні для нього події 2-3-4-річної давності не повторилися.\nВіталій Портніков: Тарасе, як ви вважаєте, наскільки нинішній приїзд патріарха означає його тіснішу комунікацію з українськими священиками?\nТарас Антошевський: Я думаю, що можна не погодитися з Віктором Євгенійовичем, тому що за останній рік комунікація Української православної церкви з центром Московської патріархії зросла у багато разів більше, ніж вона була до того. Тобто при колишньому патріарху Українська православна церква була самоправною, дуже мало було прямих вказівок з Москви. Можна пригадати 2004 рік, коли був дуже сильний політичний тиск. Але з 2005 року, останні роки вона повністю розвивалася як самоправна. За останній рік дуже сильно зросла інтеграція Української православної церкви в середовище всього Московського патріархату. Включаючи і те, що представники Української православної церкви, нарівні з іншими єпископами Московської патріархії, членами різних комісій, зборів, все більше виявляються як інтегрована частина Московської патріархії. І часті візити - вже третій за два роки - показують, що інтерес дуже великий. Тим більше, що тут і паства найбільш підтягнута, скажімо так, і віруючий, і тут дуже велика структура спільнот, і тут багато різних організацій соціального служіння. Тобто інтерес зростає, і інтерес цей означає, що Москва буде дуже уважно слідкувати за тим, що робиться в Україні Українською православною церквою.\nВіталій Портніков: Віктор Євгенійович, а ось для самого українського священства такі приїзди патріарха, що вони означають? Тут є люди, які хотіли б дійсно тісніших відносин з Московським патріархатом в цілому. І є люди, які, очевидно, схиляються до більшої самостійності Української православної церкви.\nВіктор Єленський: Для українського духовенства, звичайно, такий приїзд - це випробування. Патріарх привіз з собою в своїй свиті 100 осіб. Їх треба розмістити, нагодувати і так далі. Якщо говорити серйозно про те, що відчуває українське духовенство, то, природно, в його середовищі є люди, які відстоюють тісніші зв'язки з Росією, аж до скасування Української православної церкви і повернення її до статусу екзархату, як це було за радянських часів. Є люди, які вважають, що Українська православна церква повинна отримати автокефалію, і це абсолютно ненормальна ситуація, коли крихітна Албанська православна церква має таку автокефалію, а Українська церква не має. І є, природно, люди, які придивляються до того, що відбуватиметься далі, які говорять: «Ми називаємо ім'я московського патріарха на богослужіннях не тому, що він московський, а тому що він канонічний». І ось на таких людей, як я розумію, останнім часом з Москви, як то кажуть, шикнули. Їм пояснили, що автокефалія для Української церкви неможлива, і це підкреслив патріарх Кирил, їм пояснили, що альтернативи тісним зв'язкам з Москвою бути не може, що вони повинні шукати своє місце в просторі, який патріарх Кирил визначив як «русский мир» (рос.).\nВіталій Портніков: А що таке «русский мир» для вас? Патріарх Кирил сказав, що руський світ - це світ, який не обмежується кордонами Російської Федерації, сучасної Росії, а це якийсь світ загальної цивілізації, фактично церковний світ, окреслений кордонами хрещення, прийнятого князем Володимиром.\nВіктор Єленський: Патріарх Кирил досить чітко сказав, що таке руський світ. Він сказав, що руський світ - це не матрьошки і самовари, що руський світ - це наддержавний проект. Тобто руський - це...\nВіталій Портніков: ...Російська православна церква.\nВіктор Єленський: Не лише. Руський світ - це простір, який включає Росію, Білорусію, Україну, і ще патріарх додає туди Молдову. Це простір, який скріплює православ'я. І це простір, який має загальну історичну пам'ять. І як слід розуміти з доповіді патріарха в листопаді, має спільне історичне майбутнє. Тому ті, кого він включає в руський світ, повинні знайти своє місце в ньому і подумати про спільне майбутнє.\nВіталій Портніков: А для вас, Тарасе, що таке «русский мир»?\nТарас Антошевський: Якщо говорити про те, як його бачить патріарх Кирил, для мене руський світ - це вже аморфне поняття. Київська Русь вже давно закінчилася. І після цього три нації розвивалися різними шляхами. Історичне минуле України, Росії і Білорусії було дуже різним. Ми пам'ятаємо, був процес входження українських земель в Московське царство в XVII-XVIII століттях. Тобто це були дві різні держави - європейська і азіатська. Зараз їх можна об'єднати, але це буде вже імперія, а не щось інше. І для мене руський світ - це, в першу чергу, світ, який... як говорить, до речі, протоієрей Української православної церкви отець Георгій (Коваленко), що, перш за все, Київ, Київська Русь і Київ як другий Єрусалим. Тобто це те, що може об'єднати українських віруючих різних конфесій, включаючи і Греко-католицьку церкву. Тобто це Київська церква. І для себе я частіше говорю не «руський світ», а Київська церква або київське минуле, яке об'єднувало всіх.\nА якщо дивитися на той світ, який бачить патріарх Кирил, це з Радянського Союзу, де була канонічна територія Російської православної церкви. Тому що важко віднести до руського світу, в історичному плані до Київської Русі, землі за Уралом. А якщо говорити про руський світ, як про церкву, яка була організована за часів Володимира, то вже Західну Україну важко віднести, тому що ці землі не хрестилися від Володимира, вони хрестилися ще від Кирила і Методія. Тобто тут дуже важко навіть з історичної точки зору підтягнути кордони руського світу до того, як його бачить зараз патріарх Кирил. І дуже шкода, що навіть не дивлячись на те, що він говорить, що руський світ - це не російський світ, його саме як російський світ бачать в Україні. Наприклад, коли при єпархіях УПЦ організовуються російські культурні центри. Це не центри української і російської культури, це центри сучасної російської культури.\nВіталій Портніков: Віктор Євгенійович, історик релігії Лев Регельсон в ефірі нашого радіо висловив таку думку: «На Україні церква - це і є народ. А в Росії церква - це єрархія». Ви згідні з такою оцінкою?\nВіктор Єленський: Лев Регельсон Україні, звичайно, лестить. В Україні теж є єрархи. Але істотною відмінністю Української церкви від церкви в Росії є велика народна релігійність і велика живительна сила українського села. В Росії село набагато більше винищене, ніж в Україні, тому там існують два-три крупні центри, як я розумію, це Москва, перш за все, Петербург, а в Україні православ'я величезною мірою підживлюється селом. Це і серйозна відмінність, і велика перевага, і в той же час це джерело багатьох недоліків Української церкви, про які знають і в Україні, і в Росії.\nВіталій Портников: Тарасе, ви, напевно, звернули увагу на те, як говорив патріарх Кирил в своєму інтерв'ю напередодні приїзду до української столиці про підтримку позиції Папи Римського Бенедикта у багатьох актуальних питаннях сучасності. І ось така чітка підтримка Ватикану з боку Російської православної церкви, можна сказати, прозвучала вперше... я взагалі не впевнений, що так взагалі раніше говорили. Наскільки це, на вашу думку, допоможе діалогу між Чистим провулком і Ватиканом? Наскільки патріарх Кирил прагне до цього діалогу і вільний в цьому діалозі, враховуючи ще і той факт, що самого патріарха нерідко підозрювали всі роки його служіння єрархом в таємних симпатіях до католицизму?\nТарас Антошевський: Напевно, він, як патріарх, собі може дозволити набагато більше, ніж як митрополит Калінінградський і Смоленський. Я не думаю, що це знак покращення стосунків. Я думаю, що це ще один крок в церковній політиці. Московський патріархат хоче бути на європейському ринку, не економічному, а політичному, цивілізаційному. Вони хочуть зайняти свою нішу: «Ось є наш простір, «русский мир», і ми тут сусіди, партнери». Мені здається, що ситуація, звичайно, змінилася. Навіть те, що говорять його соратники, той же митрополит Іларіон, який говорить про Греко-католицьку церкву вже не так гостро, як говорили всі його попередні діячі. Але зараз я б не бачив в цьому якоїсь щирості. Це церковна політика, вона потрібна, вона важлива зараз, коли християнська Європа вже дуже часто у минулому, коли існують великі проблеми в християнства в Європі. А Московська патріархія може запропонувати щось нове, як було після революції, коли в Західній Європі була велика частина російської православної інтелігенції, богословів. Я думаю, що зараз вони хочуть запропонувати теж якусь свіжу, нову думку Західній Європі, яка багато що в своєму християнстві втратила. Швидше за все, це типу дипломатичний крок. Але якщо це з'єднати з в центрі Росії, в Україні, я не вірю в те, що це щиро, що це якийсь крок, який діє в християнському дусі.\nВіктор Єленський: Я хотів би додати, що Папа Бенедикт XVI знаходиться під колосальним враженням вимивання з німецької культури християнських цінностей. Це, безумовно, завжди непокоїло кардинала Рацінгера, і невипадково він вибрав собі на папський престол титул Бенедикта - заступника Європи. Для нього дехристиянізація Європи - це колосальний особистий удар, це та «obsession», яка була у Папи Івана Павла II з комунізмом. Тому Папа Бенедикт XVI, безумовно, шукає союзників по так званому консервативному інтернаціоналу. Такими союзниками можуть бути мусульмани і Московська патріархія. Для патріарха Кирила завжди, з іншого боку, була привабливою машинерія Ватикану. Очевидно, в Католицькій Церкві його приваблює не стільки соціальна доктрина, не права людини, не достоїнства особистості і так далі, а те, як працює Ватикан, як працюють його курії, як працюють його конгрегації. І він, і його вчитель Нікодим Ротов завжди захоплювалися цим.\nВіталій Портніков: Але чи можна вважати, що в цій ситуації може виникнути щось схоже на Ватикан в Російській православній церкві? Захоплення, безумовно, було, це багатьма наголошувалося.\nВіктор Єленський: Ми говоримо зараз про патріарха Кирила з української точки зору, але патріарх Кирил намагається здійснювати якісь реформи в церкві. Наприклад, освітню реформу, реформу адміністративного управління, у тому числі введення церковного суду і так далі. У нього є амбіції до реформування цієї церкви. А чи вийде з неї Ватикан? Звичайно, ні. Але увійти в історію реформатором церкви він міг би.\nВіталій Портніков: Ні, я маю на увазі Ватикан саме з точки зору твердої владної вертикалі. Адже тому що, так чи інакше, Католицька Церква набагато більше враховує авторитет Папи, ніж навіть нинішня Українська православна церква Московського патріархату вплив патріарха.\nВіктор Єленський: Тому що православна церква по-іншому виткана. Вона існує за іншими законами, еклезіологія православної церкви інша, ніж католицької церкви. Служіння єпископа, як любив підкреслювати один московський патріарх, однакове, чи здійснюється воно в Константинополі, чи в Торжку Тверськой губернії. У католицизмі є Папа, є перший єпископ. Такого в православній церкві немає. Але збудувати владну вертикаль Кирил, звичайно, намагається.\nВіталій Портніков: Тарасе, ми не поговорили про можливий діалог між православними і греко-католиками на Україні в результаті висловів і симпатій патріарха. А це ж важливий момент.\nТарас Антошевський: Так, звичайно. Я не думаю, що зараз стосунки можуть змінитися. Вже всім набрид міф про три православні єпархії, тому що зараз православних спільнот в Західній Україні набагато більше. Наприклад, у Львівській області близько 1 тисячі, в Одеській області менше 600. Але проблема в тому, що це православні не Московського патріархату у Львові, а інших патріархатів - Київського патріархату і автокефальної церкви. Тобто не греко-католики ліквідовували ці єпархії, а просто люди зробили свій вибір. І зараз потрібно починати говорити по-іншому. І я думаю, навіть те, що сказав митрополит Іларіон, це буде перший крок в ту сторону. Але люди вже стали дуже підозрілими, якщо хтось робить якийсь крок: «А що він хоче? Які у нього темні плани в цій ситуації?». І думаю, що дуже важко буде зробити якусь зміну в стосунках не на рівні єпископів - там завжди можуть знайти, і швидше знайдуть хороший тон в стосунках, але на рівні простих віруючих. Анти-греко-католицьку пропаганду, яка помітна в Московській патріархії, дуже важко буде змінити, щоб прості віруючі в парафіях почали по-іншому відноситися до греко-католиків. А без цього всякі хороші стосунки на рівні єпископів нічого не змінять. Якщо не буде змін на рівні психології простих віруючих, як і в питанні об'єднання українського православ'я, я не думаю, що може щось змінитися. Але потрібно щось міняти, тому що постійний стан війни нікому не приносить користь, ні греко-католикам, ні православним Московського патріархату, наприклад, в Західній Україні. Їх завжди до теперішнього часу сприймали як ворогів, як Московську церкву. Хоча тут є представники Української православної церкви, яка вибрала канонічний шлях розвитку.\nВіталій Портников: Віктор Євгенійович, ви згідні з цим?\nВіктор Єленський: Великою мірою. Але я не думаю, що в задумах патріарха Кирила є врегулювання стосунків, рівноправне з греко-католиками. Справа в тому, що Московська патріархія вважає, що і Українська православна церква, Київський патріархат, і якоюсь мірою Українська греко-католицька церква тримаються на підтримці влади. І як любить підкреслювати митрополит Одеський Агафангел, ось тільки приберуть «помаранчеві» підпори - і Українська православна церква Київського патріархату і всі розкольники посиплються і почнуть свій уклінний шлях у напрямку до Тройце-Сергієвої лаври. Ясно, що це не так. Але ця ілюзія існує в Москві у багатьох людей, і вони чекають, що зміна влади в Україні приведе до переформатування церковної сфери в Україні. Тому говорити з греко-католиками, сідати з ними за стіл переговорів як рівноправні учасники... зрозуміло, що Московська патріархія такого не планує.\nВіталій Портников: Давайте продовжимо розмову з моменту діалогу між Українською православною церквою Московського патріархату і Українською православною церквою Київського патріархату. Тому що якраз напередодні візиту патріарха знов почалися розмови про можливість такого діалогу, про те, що діє комісія Української православної церкви Київського патріархату, вона готується до такого діалогу. Про це говорив патріарх Філарет, глава Української православної церкви Київського патріархату. І ось тут є питання: наскільки такий діалог можливий і наскільки в ньому зацікавлений сам патріарх Московський? І чи є тут близькість інтересів у нього і в УПЦ Московського патріархату?\nВіктор Єленський: Відповідь дуже коротка: такий діалог можливий, але московський патріарх в ньому не зацікавлений. Більше того, він досі робив все, щоб такий діалог не відбувся. Я хочу нагадати, що торік патріарх Кирил, який приїхав до України вперше як патріарх, знав прекрасно ситуацію і прекрасно знав, що головною проблемою українського православ'я є це розділення. Патріарх Кирил знав, що існуюча модель залікування розколу, яка була запропонована 20 років тому, передбачає, що розкольники повинні покаятися і взяти на себе провину за розкол. Він також знав, що ця модель не працює. Він також знає, що в розколі знаходяться мільйони людей. Жодної нової моделі залікування цього розколу він не запропонував, жодних слів для тих, хто не знаходиться в єдності з Московським патріархатом, він не знайшов. Більш того, в Горлівці він сказав, що гріх розколу ляже не лише на самих розкольників, але і на весь український народ. І я хочу нагадати, що тоді ще митрополит Кирил знайшов і модель, і правильні слова, і те, що на церковній мові називається ікономією, тобто поблажливістю, для тих людей, кого ще недавно Московська патріархія називала «власовцями в рясах», тобто для Російської зарубіжної церкви. Вони всіляко дякували президентові Російської Федерації Володимиру Путіну за той імпульс, який він дав до об'єднання Російської православної церкви і Російської православної церкви за кордоном. Тобто, якби він хотів цього залікування, то я думаю, що він би знайшов і слова, і модель, і підходи.\nВіталій Портніков: Тарасе, про те, що патріарх не зацікавлений в такого роду діалозі, ми почули від Віктора Єленського. А ось патріарх Філарет зацікавлений в діалозі, як ви вважаєте?\nТарас Антошевський: Думаю, що він дуже зацікавлений. Якщо читати те, що було сказане про нього за останні три роки, видно, що він дуже зацікавлений в діалозі. Ходять чутки, що він навіть дуже в цьому зацікавлений. Але, з іншого боку, він не згоден йти на поступки, які пропонує московська сторона. Звичайно, він розуміє, що для всіх його єпископів було б набагато простіше домовитися безпосередньо, і були контакти між деякими єпископами Київського патріархату з Московською патріархією. Але для патріарха Філарета потрібно, щоб було визнання Київського патріархату як канонічної церкви. Тобто він не готовий повернутися в стан українського екзархату або в той стан, в якому він був до 1991 року. Для нього важливий той статус, який він має зараз. І він не хоче ні в якому разі від нього відмовитися, як мені здається з його вступу.\nВіталій Портніков: До речі, ситуація з цим статусом свого часу привела до того, що Київський патріархат не домовився з Константинопольським.\nТарас Антошевський: Так. А також з автокефальною церквою.\nВіктор Єленський: Сам патріарх Філарет визнавав, що він деякою мірою торпедував ці домовленості. І Київський патріархат не став частиною Константинопольської православної церкви. Але я думаю, що, можливо, ми навіть доживемо до такого часу, коли без всяких покаянь Українська православна церква в єдності з Московським патріархатом і Українська православна церква, Київський патріархат, об'єднаються, отримають томос, все це буде надзвичайно урочисто. І все це абсолютно вирішальною мірою залежить не від того, що думатимуть з цього приводу в Константинополі або в Москві, а від того, що відбуватиметься в українському суспільстві. Якщо ті процеси, які зараз відбуваються в українському суспільстві, поглиблюватимуться, розвиватимуться, розширюватимуться, то, звичайно, це розділення буде увічнене. Якщо ж те, що називається українським проектом, буде успішним, то ми ще побачимо урочисте об'єднання і перші сторінки газет з яскравими фотографіями, заголовки «Здійснилося!» і так далі.\nТарас Антошевський: Дві канонічні церкви на території України.\nВіталій Портніков: Це інша версія: не буде об'єднання, а будуть дві канонічні церкви.\nВіктор Єленський: Ні, це один з варіантів. Я говорю саме про ідеальний варіант, коли буде одна, як і належить по церковному праву православної церкви.\nВіталій Портніков: Геннадій з Харкова, доброго дня.\nСлухач: Добридень. Я не настільки досвідчений, як ви, в питаннях богослів'я, але мені здається, що «руський мир» - це якась єресь. Тому що наш Господь Ісус говорив, що немає ні елліна, ні юдея. А нам пропонують замкнутися в межах Російської імперії.\nВіктор Єленський: Думка слухача має право на існування. На щастя, ні я, ні Тарас не несемо відповідальності за доктрину руського світу, тому можемо не відповідати на це питання.\nВіталій Портніков: Мабуть, важко відповідати на це питання, перш за все, єрархам Української православної церкви Московського патріархату, які повинні пояснювати, що таке руський світ.\nВіктор Єленський: Так, для багатьох з них це дійсно виклик. Тому що доктрина руського світу передбачає відмову українців від свого вибору, який вони колись зробили. Причому зробили не в 1991 році, а набагато раніше. Якщо говорити дуже просто, то вибір був таким. Ми зробили серйозний внесок до будівництва імперії, ми зробили вирішальний внесок в те, що Московська церква стала Російською церквою. Ми багато що зробили для цієї імперії, але вона мені не подобається. Це імперія, яка пронизана єдиною метою, - наздогнати і перегнати Захід, а потім, якщо можливо, і закопати його. Вона вічно відстає. А ми спробуємо пробиратися в сучасний світ не через Варшаву або Петербург, а спробуємо робити це самостійно. Ми будемо самі відповідати за свою долю. Якщо дуже примітивно і гранично огрубити ситуацію, от таким був український вибір. Патріарх Кирил говорить: «Нічого вам пробиратися самостійно. Давайте це робити разом. І ви тоді перетворитеся з коня у вершника, а з веденого - у ведучого. І ми тоді запропонуємо альтернативний проект Заходу». Це він говорив під час торішнього візиту.\nВіталій Портніков: Тарасе, наскільки, на вашу думку, зараз українська влада зацікавлена в патріарсі Московському саме як в елементі власної політичної підтримки? Чи, навпаки, зараз патріарх використовує нову владу в Києві для того, щоб підсилити свої позиції?\nТарас Антошевський: Я думаю, що і з одного боку є використання, і з іншого боку. Віктор Янукович ще в минулому році використовував патріарха як свій агітаційний квиток, тобто він завжди був тінню під час його візиту. Практично по всій єпархії йшла агітація за Януковича. І тепер він близький союзник, друг, і навіть благословення отримав від патріарха на президентство. Він прикривається патріархом в своїх політичних інтересах, показуючи віруючим, вірним патріарху, що він з ними, що він їх захисник і жодної іншої влади патріарх в Україні не благословив. З іншого боку, патріарх зацікавлений якраз в такій владі, яка «раболєпствує» перед Москвою, яка готова жертвувати багато чим, - і самостійністю України, і незалежністю, у тому числі і церковною, щоб укріпити свою політичну владу. Патріарх розуміє, що і його використовують, але це їм обом вигідно, і все добре, і всі задоволені.\nТобто це ситуація, коли ніхто не використовує когось, щоб інша сторона не знала цього. І я думаю, що це буде до того часу, поки якісь інтереси не перетнуться. Наприклад, коли президент Янукович скаже: «Я ж все-таки президент України, а не губернатор Малоросії. У мене тут свої бізнес-інтереси. Навіщо ви сюди лізете?». Або інтереси патріарха Кирила, наприклад, коли він захоче когось ставити тут єпископом, що не відповідає інтересам ставленика Віктора Януковича. Тобто до якогось часу. Але не думаю, що це буде завжди. Навіть, я думаю, вже люди бізнесу побачили, що ті стосунки, які вони хотіли б мати з Москвою в економічному плані, вони вже не можуть мати після зустрічей з президентом Медвєвєвим. Я думаю, що через якийсь час і в церковних стосунках буде якийсь момент або державної незалежності, або церковної незалежності, або все-таки повна залежність і втрата впливу на церкву.\nВіталій Портніков: Андрій з Москви, доброго дня.\nСлухач: Добрий день. Я б закликав українців спокійніше ставитися до слів «русский мир». Адже після Київської Русі була ще і Литовська Русь, в якій православні мешканці також називали себе руськими. І взагалі до XVIII століття фактично під руськими в Європі розуміли виключно жителів російських земель...\nВіталій Портніков: Великого Князівства Литовського.\nСлухач: І взагалі було Руське воєводство в дороздільній Польщі. І коли б не наполягання Петра I, то московитів ніколи б не називали, можливо, руськими. І я хочу сказати, що в Україні власне православних віруючих, людей, які ходять молитися в церкву, значно більше, ніж в Росії, і парафій, очевидно, теж більше. І я б на місці українців наполягав би на перенесенні патріаршого престолу до Києва.\nВіктор Єленський: Наскільки я знаю, у українців є підстави неспокійно відноситися до теорії руського світу, не до самоназви «росіян», а до цієї теорії. Особливо коли патріарх підкреслює, що це наддержавний проект. Це по-перше. По-друге, навіщо переносити патріарший престол до Києва. Чи не простіше залишити його в Москві, а тут нехай буде київський патріарший престол? Адже по церковному праву, і ніхто ніколи цього не оспорював, і цьому вчать в духовних школах Російської православної церкви, розділення між церквами православними повинно відповідати цивільному поділу, тобто поділу державному. Якщо на території якоїсь країни, повністю або більшою мірою населеною православними, існує православна церква, помісний статус якої не признається, то це є, навіть в XXI столітті, невизнанням державності цієї території. Про що, власне, латентно постійно говорить патріарх Кирил. Він говорить: «Я визнаю суверенітет, визнаю державні кордони, але, в принципі, це не має великого значення». Ось до цього багато хто в Україні не відноситься спокійно.\nТарас Антошевський: Я, як історик, можу сказати, що сама назва «руські» в Україні збереглася до ХХ століття, ще в Галичині і в Закарпатті місцевих українців називали, і вони себе називали русинами. Але в Закарпатті це відбулося як проект москвофільский, а в Галичині він зберігся як проект самоідентифікації. І питання про руський світ - це не історичне питання. Тут історія використовується. І це якраз з історичної, з наукової точки зору дуже неправильно. Не можна використовувати і створювати нові історичні міфи, щоб зробити основу для своєї політичної теорії. Історія може і мстити за таке її використання, лжевикористання. Тому руський світ, як ідея патріарха Кирила, тут сприймається не як Києво-руський, а як російський світ. І навіть віруючі Української православної церкви якраз його так часто і сприймають. І російські духовні і культурні центри, які організовуються при єпархіях, - це якраз знак того, як вони його розуміють. Не українські, українсько-російські духовні і культурні центри, а саме російські культурні центри.\nЗ іншого боку, проблема в тому, що на нижньому рівні йде пропаганда, що українці - це відступники від свого імені, що Україна - це край, це дикий степ, що вони повинні повернутися до тієї назви, але не в трактуванні історичному, а в трактуванні, яке зараз пишуть в Москві, в Московській патріархії або в якихось державних службах. Тобто це повернення до тих проектів, які діяли і в XIX столітті, за часів імператора Миколая I, і потім «чорносотенні» проекти. Тим більше, що саме разом з назвою «Русский мир» використовується назва «Свята Русь», яка зовсім незрозуміла. І відповідно, це не може не сприйматися інакше, як російський світ, російська Русь, а не якась інша.\nВіталій Портніков: Марина з Москви, здрастуйте.\nСлухач: Здрастуйте. Хотілося б, звичайно, побажати патріархові... Тому що патріарх - шанована фігура не лише серед православних і віруючих, я думаю, він гідний пошани і серед простих громадян Росії. І хотілося б побажати йому провести ці намічені зустрічі з успіхом не лише для поставлених ним особисто завдань, але і взагалі для православного світу. І те, що говориться про руський світ, адже це не те що ні елліни, ні юдеї, а сказано, що в Христі. Щоб стараннями священства православного на Україні і нашого предстоятеля патріарха обійшлися без провокацій, як торік було. Але хочеться сказати, що їм буде дуже важко, тому що нашого патріарха супроводжують провокації не лише в поїздках, але і всередині Московського патріархату. Тому хотілося б, щоб здорові православні люди на Україні і серед мирян підтримали в цій поїздці святійшого Кирила і пам'ятали, що Російська православна церква - це останній наш рубіж. Тому що глобалістський світ хоче видозмінити не лише сам світ, і він може це зробити, але він зруйнує Російську православну церкву.\nІ я хотіла б сказати, що всі розділення, які відбувалися раніше, мають бути заліковані. Тим більше що зараз у вас новий президент. Я дуже боююся того, що, давши Україні нового президента, можливо, зажадали від керівників Росії якихось взаємний поступок. І я боюся, щоб не стали поступкою православна церква і православні віруючі. Від нас багато що залежить. І я пропоную православним українцям і нам молитися в ці дні не лише за «благорастворение воздухов» (рос.), щою температура у нас впала і пішли дощі, але і про те, щоб ми отримали Духа Святого.\nВіктор Єленський: Марина, ваша молитва була почута - вчора була сильна злива в Києві. З цим більш-менш добре. А провокацій не було під час торішнього візиту патріарха Кирила. Більш того, повернувшись до Москви, святійший відправив телеграму тодішньому президентові України Віктору Андрійовичу Ющенку з вдячністю за сприяння візиту. Візит пройшов дуже добре, не було жодних, як ви говорите, провокацій. Президент Медвєдєв поквапився засудити Україну за те, що вона здійснювала провокації проти візиту патріарха, і патріарх це сам спростував. Тобто у вас, мені здається, немає жодних підстав турбуватися.\nВіталій Портніков: Тарасе, як ви сприйняли теологічний виступ слухачки?\nТарас Антошевський: Тут для мене немає нічого нового. Така думка дуже часто звучить в різних ЗМІ, що потрібно молитися. Звичайно, потрібно молитися. Кому - за дощ, а кому - за те, щоб дощу не було, наприклад. У Івано-Франківській і Черновецькій областях православних затопило дуже сильно. Останнім часом я даю багато коментарів і прошу, щоб люди дивилися на візит як на душпастирський. Напевно, люди хочуть почути пасторську думку в регіонах, де буде патріарх. Наприклад, Одеса - це один з регіонів в Україні з великим розвитком наркоторгівлі, інших соціальних проблем. Я думаю, що там дуже потрібне і важливе соціальне слово, душпастирське слово патріарха Кирила. Було б добре, щоб саме там воно прозвучало. Потрібно, звичайно, і в Дніпропетровську, і в Києві, і в інших регіонах. Але важливо, щоб люди не чули політичних гасел. Інколи я дивився виступи патріарха Кирила, і мені не завжди подобався метод його виступу, не завжди це був метод душпастиря, швидше, він був агресивним. Коли він говорив слова про примус до світу, він дуже жорстко розмахував кулаками. Це не зовсім по-християнськи звучало.\nНу а щоб залікувати розкол, звичайно, потрібно повернутися не на 20 років назад, а ще раніше, коли від Київської митрополії відокремилася Московська митрополія, і Московська митрополія потім дуже довго була фактично без канонічного визнання, як розкольницька. Тобто потрібно, звичайно, залікувати всі розколи. Але один з методів залікування - це пробачити і починати жити по-новому.\nВіталій Портніков: Петро Павлович з Петропавловска-Камчатського, здрастуйте.\nСлухач: Здрастуйте. Діяльність патріарха Кирила має під собою давню історичну традицію. По-перше, потрібно пригадати, скільки енергії, сил і холопства було витрачено на те, щоб від ординських князів дістати ярлик на митрополію. А з тих пір, як Тайдула подарувала ярлик за першість Московської митрополії перед іншими, у тому числі за хороші гроші Константинополь подарував псевдопатріаршество Москві, та ж сама техніка тепер переноситься на спробу патріарха Кирила створити так званий новий російський світ за допомогою підкупу. І московська влада, і московська патріархія скрізь шукають Кочубеїв, Гиреїв, тобто тих, яких можна запросто продати і перетворити на своїх сатрапів. До речі, ніхто не оспорюватиме, що на Камчатці, на Сахаліні, на Чукотці колонії, сатрапії Москви. І Москва до цих пір не може змиритися з тим, що Київ - це не сатрапія Москви, не генерал-губернаторство якесь. І навряд чи хто в Росії серйозно сприймає, що Російська православна церква має яке-небудь відношення до християнства. Це псевдохристиянство, це псевдопатріархія.\nВіталій Портніков: Цей дзвінок показує, як багато різних думок викликає сама релігія і фігура патріарха, як одна з найзначніших фігур, я думаю, в сучасній Росії.


ᐉ Новобудови ХТЗ мкрн — ціни на квартири в ЖК, акції від забудовників | ЖК.com.ua\nНовобудови ХТЗ мкрн\nпросп. Індустріальний (Фрунзе), 6,Харків\n1-кім 39 м2 473 000 грн\n2-кім 56 - 77 м2 669 000 грн\n3-кім 76 м2 756 000 грн\nВсі Новобудови ХТЗ мкрн - ми підібрали для Вас 4 ЖК від забудовників. Перед тим як купити квартиру в новобудові рекомендуємо уважно ознайомитися з описами і характеристиками житлових комплексів, подивитися планування квартир і місце розташування об'єкта на карті, а також приділити увагу інфраструктурі поруч. Ціни на нерухомість перевіряються вручну і представлені зі слів відділу продажів. Актуальні ціни Ви зможете завжди уточнити на сайті або по телефону у менеджерів.\nПри підборі Новобудови ХТЗ мкрн зверніть увагу на клас житлового комплексу - в основному в продажі представлені об'єкти економ, комфорт, бізнес і еліт класів. Від цього залежить наповнення Вашої майбутньої квартири. Для більш зручного підбору можна скористатися системою пошуку і відфільтрувати всі пропозиції в новобудовах по наступних критеріях - вартості, кількості кімнат, терміну здачі будинку, розташуванню.


Ренато Вусатий: число охочих брати участь у мітингах у Кишиневі зростає |\nРенато Вусатий: число охочих брати участь у мітингах у Кишиневі зростає\nУ неділю учасники акції протесту висунули владі ультиматум: безстрокові акції триватимуть, поки не підуть у відставку керівники країни і голови державних установ. Кількість бажаючих приєднатися до безстрокових акцій протесту в Кишиневі збільшується, заявив в неділю ввечері на прес-конференції в наметовому містечку біля будівлі парламенту лідер Нашої партії Ренато Вусатий.\nПротестувальники в Кишиневі передали президенту заяву про його отставкеВ неділю в Кишиневі відбувся багатотисячний мітинг, організований двома опозиційними політформуваннями — Партією соціалістів і Нашою партією. Учасники протесту висунули владі ультиматум: безстрокові акції триватимуть, поки не підуть у відставку керівники країни і голови державних установ. По закінченні мітингу протестувальники направили президенту Миколі Тимофті лист із заявою про подачу у відставку.\n«Місць вже не вистачає, тому ми маємо намір встановити намети біля будівлі Мінсільгоспу. Також будуть намети перед іншими держустановами країни», — зазначив Порошенко.\nВ наметовому містечку, встановленому перед будівлею парламенту, багатолюдно. Протестувальники підводять підсумки недільного мітингу, містечко виріс ще приблизно на 100 наметів. Зараз їх близько 400.\nУ 300 метрах від протесту опозиції встановлені намети громадянської платформи DA (гідність і справедливість), яка проводить свої акції протесту з 6 вересня. Тут встановлено близько 250 наметів, але половина з них пустує. Акція протесту платформи DA останній тиждень не носить масовий характер, однак організатори оголосили про нові маніфестаціях 4 жовтня.\nУ двох протестних рухів однакові вимоги — дострокові парламентські вибори, відставка президента, відставка уряду, проте активісти DA виступають за європейську інтеграцію, а соціалісти і прихильники Нашої партії — за зміцнення молдавської державності, тісна співпраця з Росією і за євразійський геополітичний вектор.\nНазад Предыдущая запись: Стенограма передачі польського телеканалу TVN24 «Чорне на білому»\nДалее Следующая запись: Порошенко: Київ хотів би отримувати з-за кордону нелетальные озброєння


ПОДЯКА НАРОДНОМУ ДЕПУТАТУ УКРАЇНИ ГУНЬКУ АНАТОЛІЮ ГРИГОРОВИЧУ | Парафіївська селищна рада 16730, Чернігівська обл., Прилуцький р-н, смт Парафіївка, вул. Тараса Шевченка, буд. 62 (ЄДРПОУ-04412521)\n» Новини » ПОДЯКА НАРОДНОМУ ДЕПУТАТУ УКРАЇНИ ГУНЬКУ АНАТОЛІЮ ГРИГОРОВИЧУ\nПОДЯКА НАРОДНОМУ ДЕПУТАТУ УКРАЇНИ ГУНЬКУ АНАТОЛІЮ ГРИГОРОВИЧУ\nДата: 06.01.2021 14:49\nДобро – це те, чим кожен із нас повинен прагнути наповнити своє життя. Добрі, щирі люди випромінюють світло і тепло, які відчувають усі довкола, та здійснюють добрі безкорисливі вчинки, не чекаючи чогось у відповідь.\nТакою людиною є народний депутат України Гунько Анатолій Григорович. За його ініціативи вихованці закладів дошкільної освіти, здобувачі освіти 1-4 класів закладів загальної середньої освіти, багатодітні родини, які мають 5 і більше дітей смт.Парафіївки, с.Южного, с.Бережівки, с.Тростянець, багатодітні родини, які мають 5 і більше дітей с.Верескуни отримали солодкі подарунки до новорічних та різдвяних свят.\nПрийміть слова щирої вдячності за Вашу добру справу та вітання з новорічними й різдвяними святами!\nНехай Ваші будні будуть наповнюються тільки радісними відкриттями, щасливими миттєвостями, і плідними рішеннями; життя радує цікавими зустрічами та щирими людьми, а кожен день нового року нехай сяє для Вас яскравими фарбами! Здоров’я, благополуччя, довголіття та всього лише найкращого!\nселищний голова Галина ПЕТРУША,\nмолоді та спорту Парафіївської селищної ради\nстарости с.Южного, с.Бережівки, с.Тростянця,\nбатьки, вихованці та здобувачі освіти


Taormina Park Hotel у м. Таорміна та Грецький театр і вул. Корсо-Умберто розділяють лише 10 хвилин прогулянки. 4* готель знаходиться за 0,8 км від Канатна дорога Таорміни і P3,6 км від Пляж Лідо-Маццаро.\nНасолоджуйтесь домашньою атмосферою одного з 58 номерів з кондиціонером, де ви також знайдете міні-бар та Smart TV. Номери мають власний балкон. Безплатний Wi-Fi дозволяє залишатися на зв'язку, а доступ до супутникового телебачення надано для вашого дозвілля. Частково відкриті ванні кімнати має душ, а також фірмові засоби гігієни та біде.\nНе пропустіть можливості скористатися багатьма доступними для вас сервісами, серед яких спортзал, басейн на вулиці та сауна. Цей готель додатково пропонує таке: безплатний Wi-Fi, послуги консьєржа та послуги няні (додаткова оплата).\nВикористайте обслуговування номерів (за розкладом) у готелі. Розслабтесь за своїм улюбленим напоєм у одному з наступних барів: бар/лаундж-бар чи бар біля басейну. Сніданок зі стравами місцевої кухні подається щоденно за додаткову оплату.\nПропонуються такі вигоди: пришвидшена реєстрація, експрес-виїзд та безкоштовні газети у фойє. Трансфер із/до аеропорту доступний за додаткову оплату цілодобовий доступ, також надається самостійне паркування (за додаткову плату).\nКількість поверхів - 4


Що таке віртуальний хостинг, його переваги та відмінності від виділеного хостингу — UASpectr\nЧи знаєте ви, що таке хостинг? Ні. Тоді ми пояснимо! Йдеться про зберігання файлів в інтернеті, щоб зробити їх доступними для відвідувачів. Існує багато типів хостингових рішень, і один з них – віртуальний хостинг, який ми збираємося обговорити.\nВіртуальний хостинг – один з найпопулярніших варіантів для тих, хто створює свій перший сайт. Крім того, це економічна альтернатива.\nВам цікаво дізнатися більше про цю концепцію та її переваги, а також зрозуміти, чи є це безпечним варіантом? Нумо вивчімо це питання.\nВіртуальний хостинг дозволяє безлічі сайтів використовувати один сервер. Зазвичай клієнти не знають, з ким діляться ресурсами. У кожного клієнта є ліміт ресурсів, який вони можуть використовувати і який визначається планом хостингу.\nТакого роду хостинг, безсумнівно, є найдешевшим варіантом для задоволення ваших потреб, коли справа доходить до вебхостингу. Однак важливо відзначити, що низька ціна означає, що план поставляється з деякими обмеженнями.\nОскільки більшість хостів пропонують одні й ті ж компоненти, дуже важливо вибрати той, якому ви повністю довіряєте.\nНаскільки безпечний віртуальний хостинг?\nЦе цілком природно турбуватися про безпеку вашого сайту, оскільки різні клієнти будуть використовувати один і той же сервер. Але ви повинні враховувати, що провайдер вживе заходів безпеки, щоб ізолювати обліковий запис кожного клієнта.\nТаким чином, жоден з клієнтів не матиме доступу до приватної інформації інших. Ви також можете отримати допомогу експертів, щоб переконатися, що все працює за планом. Тому, якщо ви зупинили свій вибір на хорошому, надійному хостингу, вам не потрібно турбуватися про безпеку сайту.\nВіртуальний і виділений хостинг: в чому різниця?\nВиділений сервер пропонує більше ресурсів та обчислювальної потужності. Зазвичай він використовується сайтами, які вимагають додаткової обробки через декілька одночасних звернень або необхідності певних налаштувань обладнання.\nМіць виділеного сервера дає впевненість в тому, що сторінки вебсайту компанії будуть краще завантажуватися. Крім того, ви можете персоналізувати налаштування сервера за своїм бажанням.\nЩе однією перевагою є безпечне підключення для виконання всіх необхідних ресурсів. Зрештою, мова йде про план хостингу, який пропонує високопродуктивні компоненти. Проте це дорогий варіант хоча б тому, що компанія змушена наймати людей для запуску сервера та в першу чергу мати справу з витратами на його утримання.\nЗ іншого боку, віртуальний сервер, як ми вже згадували, містить безліч різних сайтів для декількох клієнтів. Всі вони використовують однакові ресурси.\nМи рекомендуємо цей варіант для малих і середніх компаній з невеликою кількістю відвідувань і додатків, що не вимагають високопродуктивних обчислень.\nЗрештою, цей план дозволяє компанії вибирати тільки ті компоненти, які вона дійсно буде використовувати. Не кажучи вже про те, що дана альтернатива поставляється з великою підтримкою, від обслуговування сервера до моніторингу. Це означає, що компанії не потрібно наймати професіонала, щоб зосередитися на одному тільки на управлінні серверами.\nМи багато років використовуємо хостинг від HostPro – швидка робота, надійна підтримка та безпека – принесуть вам легкість та задоволення. Використайте промокод UASPECTR-10, та отримайте знижку 10% на купівлю хостингу!\nНа відміну від виділеного сервера, віртуальний сервер дозволяє бренду додавати ресурси, коли це необхідно. Вам не потрібно турбуватися про обмеження вашого плану, тому що існує багато рівнів хостингу, і ви можете оновити його, коли захочете.\nА як щодо керованого хостингу?\nКрім цих двох варіантів, перерахованих вище, є ще один спосіб отримати послуги хостингу. Йдеться про керований хостинг.\nУ цій моделі найнята компанія відповідає за адміністрування, безпеку, підтримку, технічне обслуговування та організацію всіх технічних аспектів хостингу. Тобто клієнт оплачує, крім місця на серверах, ІТ-послуги, спрямовані на те, щоб все працювало гладко.\nНайбільша перевага керованого хостингу – повне усунення всіх витрат на ІТ з боку клієнта. Клієнт може зосередитися на своїй маркетинговій стратегії та стратегії продажів, не турбуючись про технічні проблеми.\nЦе відмінний варіант для будь-якого виду бізнесу, оскільки він знижує витрати і забезпечує більшу гнучкість у використанні ресурсів.\nУ чому переваги віртуального хостингу?\nВіртуальний хостинг пропонує кілька переваг для користувачів. Ознайомтеся з основними з них, які мають велике значення.\nПідтримка клієнтів – це важливий аспект будь-якого виду обслуговування. Звичайно, це дууже важливо і для хостингу сайтів. Оскільки люди зазвичай вважають за краще платформу віртуального хостингу, коли вони починають, наявність кваліфікованої команди підтримки для розв’язання проблем вельми корисно. Як правило, провайдери пропонують допомогу навіть для нескладних завдань. Але пам’ятайте, що тільки керований хостинг може забезпечити всю необхідну вам підтримку.\nЗавдяки керованому серверу та постійному моніторингу безпека, безумовно, поліпшується, виходячи далеко за рамки традиційної моделі.\nВебсайт, які використовують домен і професійний хостинг, мають високий авторитет і можуть забезпечити кращий досвід для відвідувачів. Ризики стають меншими, коли хост відомий і гарантує видатний сервіс для своїх клієнтів.\nВи отримаєте більше незалежності й автономії, коли справа дійде до хостингу вебсайтів. Зрештою, вам не доведеться мати справу з платформою, яка пропонує мало ресурсів і не додає надійності сайту.\nЯк ми вже згадували раніше, це найдешевший варіант, який ви можете знайти. Плани, безсумнівно, універсальні і відповідають вашому бюджету.\nДля яких випадків він більше підходить?\nВіртуальний хостинг рекомендується для малих і середніх компаній. Провайдери зазвичай вказують для кожного плану ліміт відвідувань, який сайт може обробляти протягом дня. Згідно з планом, їх число може досягати 30 000 і навіть більше.\nОднією з головних переваг віртуального хостингу є його простота у використанні. Ось чому новачки і ті, хто не має великого досвіду, зазвичай віддають перевагу саме йому. Однак ця модель використовується будь-яким видом сайтів, від корпоративних до віртуальних магазинів. І все ж віртуальний хостинг ідеально підходить для тих, хто:\nшукає простоту – будь-хто, хто хоче щось просте у використанні та заощадити час в управлінні сайтом;\nтільки починає – люди, які мають намір побудувати свій перший сайт і віддають перевагу простим у використанні інструменти;\nпланує розмістити кілька вебсайтів – плани дозволяють вам розмістити багато вебсайтів в одному акаунті без додаткової плати;\nхоче заощадити – йдеться про найдешевший варіант, що ідеально підходить для тих, хто не хоче багато витрачати;\nпрагне до гнучкості – люди, які хочуть просунутих ресурсів і більшого контролю над управлінням сайтом.\nЩо потрібно аналізувати при виборі ідеального плану хостингу?\nОсь кілька моментів, які слід враховувати при виборі найкращого плану хостингу для вашого сайту.\nПошук інформації про компанію\nПерш за все, потрібно проаналізувати історію компанії. Дуже важливо вибрати ту, яка знаходиться на ринку вже давно і пропонує хороший сервіс.\nЯкщо ви зупините свій вибір на компанії, яка ось-ось зазнає невдачі, вам, можливо, доведеться перенести свій сайт на ранньому етапі, втративши всі гроші, які ви вклали. Ознайомтеся з деякими питаннями, які вам потрібно поставити:\nЧи є компанія фінансово стабільною?\nЯк довго компанія перебуває на ринку?\nЦе приватна компанія?\nНаскільки вона виросла за останні роки?\nСкільки клієнтів у компанії?\nЗвузивши вибір до списку компаній із солідною історією, прийшов час задуматися про ціну. Почніть від низу до верху: яка щомісячна плата за кожен з цих планів?\nТепер прийшов час перевірити особливості планів. Будьте впевнені, що ви отримаєте максимальну віддачу від своїх інвестицій.\nНаскільки велика пропускна здатність?\nСкільки дискового простору пропонує цей план?\nСкільки облікових записів FTP, електронної пошти і баз даних вони надають?\nЧи включають вони будь-які функції електронної комерції, такі як SSL-сертифікати для підвищення безпеки?\nНіщо з того, що ми сказали досі, не має сенсу, якщо план хостингу не забезпечує хорошої продуктивності або якщо він ненадійний. Відсутність цих двох функцій, безумовно, призведе до низької швидкості завантаження, помилок і нестабільності.\nОтже, перевірте, який хост є найбільш надійним і забезпечує найкращу продуктивність.\nОбслуговування клієнтів – це перша точка взаємодії, коли виникає якась проблема, питання або потреба в допомозі. Тому вам потрібно переконатися, що команда підтримки підготовлена, дружня, швидка і доступна для розв’язання будь-якої проблеми, яка може виникнути.\nВіртуальний хостинг відомий тим, що має безліч додаткових функцій, які спрощують управління сайтом, наприклад, керований хостинг. Таким чином, користувач може зосередитися на своєму бізнесі, в той час, як експерти, відповідальні за сервер, обробляють технічні деталі.


Уряд США замовив українському емігранту виготовити подарунки для лідерів G7 – Стожари\nУряд США замовив українському емігранту виготовити подарунки для лідерів G7\nНа замовлення уряду США подарунки для лідерів “Великої сімки” (G7) виготовить Володимир Каневський скульптор з Нью-Джерсі, який є емігрантом з України.\nЯк стало відомо, в подарунок від Америки лідери “Великої сімки” отримають квіткові композиції в кошиках.\nХоча через пандемію коронавірусу замість проведення саміту у США, діалог у лідерів відбудеться дистанційно в режимі он-лайн, проте, сувеніри для учасників готують цілком реальні.\n“Ці кошики, вони ще в процесі роботи. Сюди будуть вставлятися такі вкладки, з яких будуть рости конвалії. Ця частина порцелянова, а тут мідна. В мене тільки 3 роки пішло на те, щоб винайти спосіб як робити самі чаші квітки”, – демонструє скульптор.\nФарфоровий флорист, Володимир Каневський, продовжує європейську традицію 18-го століття в Америці 21-го. Наслідувати природу – його творче кредо.\n“Я не роблю штучні квіти. Я роблю скульптуру, яка зображує квіти, це просто тема для скульптури. Я дуже люблю рослини. Коли потрапляю в ботанічний сад, то від хвилювання аж дух перехоплює. Розібрати квітку, відсканувати, сфотографувати, подивитися на неї із середини – я відчуваю себе щасливим, коли я це роблю”, – ділиться скульптор.\nПри цьому, майстер не прагне створити ідеальну квітку. Він знаходить красу в недосконалості кожної рослини. Завдяки поєднанню мистецтва, науки і технології виростає ніжна конвалія з листочком, яку над’їв хробак. Конвалії – найпопулярніші творіння Каневського, в порцеляні як живі. Один такий букетик колись купив модний дизайнер Валентино.\n“У порцеляні дуже цінується недосконалість – imperfections, як це звучить англійською. І в цьому є таке тепло і глибина. Те ж саме і в рослинах. Ми дивимося на рослину, яка вже напівзів’яла – і це розповідь про те, яке життя в неї було раніше, яка погода сьогодні, які комахи навколо літали”, – каже митець.\nЯк зазначається, квіти скульптора прикрашають будинки заможних і відомих людей, але для Володимира Каневського важливіше визнання колег і професіоналів. Як Оскар для кіноактора, для скульптора – виставка в Ермітажі, наголошується у матеріалі.\nВарто зазначити, що фарфор загартовується при температурі, яку не витримує сталь. Електричними печами керує комп’ютер, нагріваючи і охолоджуючи за спеціальним графіком.\n“Я беру порцелянову глину і ліплю. Порцеляна – це матеріал капризний, не простий – ніби глина, але така, з прикрим характером. Доводиться вигадувати як це зробити. Ось придумування цієї технології – це те, чим, я в основному займаюся. Це не рукоділля. Це інженерна справа”, – ділиться він.\nФарфор – довговічний, і у той же час, крихкий матеріал. Тож, якщо ці квіти не розбити випадково, то, за словами майстра, вони простоять у своїх кошиках і вазах до наступного астероїда, який впаде на нашу планету.\nНагадаємо, американець підкорив Instagram українською мовою.\nG7Велика СімкаВолодимир КаневськийскульпторСША\nУ Чернівцях проходить виставка лялок-мотанок, виготовлених...


Володимир Винниченко. Відродження нації. Частина ІII. -  Розвиток реакційности режиму отаманщини.\nРОЗВИТОК РЕАКЦІЙНОСТИ РЕЖИМУ ОТАМАНЩИНИ\n1. Між двох стін і "орієнтація на власні сили".\nВзяття Кам'янця й утворення з його нової "столиці" не принесло отаманській владі особливих, ґрунтовних змін в її тяжкому становищі. Це становище було з одного боку обумовлено внутрішніми орґаничними якостями самої природи сеї влади, а з другого факторами міжнароднього характеру. І ці сили робили те, що час "кам'янецького сидіння" був кількамісячним, важким, але неминучим, лоґічним процесом розкладу й конання отаманщини.\nВ біді, в нещастю неґативні риси нещасного завсігди виступають опукліще, виразніще. Це спостереження цілком підтвержується на отаманщині й на тій українській демократії, яка тинялася за отаманщиною по закутках України, жалюгідно силкуючись не загубити єдиного, що в неї лишилось, - національного кольору тих клаптиків української державности, на яких гарцювала реакційна отаманія.\nБезконтрольність, безвідповідальність, самовладність, нездатність до орґанізації, безпрінціпність, малоросіянський патріотизм і безглуздий шовінізм, словом, усі ті риси, якими одзначалась отаманщина з самого початку, але які в кращих умовах втримувались сторонніми факторами, тепер випнулись, оголились, як смердючі рани, й отруювали круг себе все оточення.\nОтаманом міг стати всякий, хто хотів. Головним отаманом видавалось посвідчення, що такий то має формувати "загін", йому давалось кільки мілліонів карбованців і новий отаман починав свою діяльність. Ніякого, розуміється, ні відчиту, ні контролю, ні відповідальности за гроші й за свою "діяльність" ці "національні герої" за прикладом "головного національного героя" не визнавали. Формально вони немов підлягали "Головному Отаманові", але, по суті, ця славолюбна "балерина" боялась цих отаманців, запобігала їхньої ласки й не сміла ні за які злочинства покарати цих "героїв", щоб не загубити серед них своєї популярности.\nІ через це отамани й отаманці вільно розкрадали гроші, піячили, бешкетували й робили єврейські погроми.\nТак само характерні риси демократії, що була при отаманщині й творила "урядову владу", теж виступали тепер ще помітніще. Загнана в куток між двох стін, - Антантою й пятаковщиною, - бідна хуторянка безпорадно кидалась від одної стіни до другої, боячись і тої й другої, й бажаючи знайти поміч у одної проти другої. Розігнавшись з кабінетом Остапенка в обійми Фрейденберґів, одкинувши всякі "трудові прінціпи" й причепурившись під паняночку з парламентаризмом і зрадою аґрарною, хуторянка, як відомо, дуже набила собі лоба об стіну Гришина-Алмазова. Тоді, розсердившись, вона викинула кабінет Остапенка, поскидала з себе панські браслетики й знову одяглася в свитку трудового прінціпу, утворивши "соціалістичний" кабінет Мартоса. Навіть більше: кинулась до пятаковської стіни, чи не можна якось з нею порозумітися. Але там заводилась "федерація" й давались розпорядження порядкувати "исключительно на русскомъ языке".\nОтже що робить? Лишалось тупчитись у своєму куточку, або як говорилось у партійних сферах, "орієнтуватись на власні сили".\nІ що то за безпомічна, безладна "орієнтація" була весь час!\nЗдавалось би, що на тих кількох десятках верст теріторії, що малося під отаманщиною, при тих матеріальних і фізичних засобах, які були в Уряду, можна було завести просто ідеальний порядок і лад. І в той же час ніколи ще, здається, й нігде не було такого безладдя, безправности, незабезпечености спокою й життя, як на цій клаптиковій теріторії. Розбої, грабіжи й убийства серед білого дня відбувались у самій "столиці" отаманщини. Самі "міністри", - бували й такі часи - боялися ночувати дома й ховались по конспіративних кватирах. На "провінції" (се-б-то в околиці "столиці") безчинствували по містечках комісари, коменданти й отаманці. На селах же ніякої влади не було, а селяне часто окопувались ровами, обставлялись кулеметами й гарматами й не пускали до себе "народньої" влади.\nА тим часом "прінціпіально" - партійно немов би визнавався прінціп "трудових рад". Урядово-"прінціпіально" признавався прінціп "демократичних самоврядувань". І тут же все покривалось фактичним інстітутом отих самих старих, безконтрольних, безграмотних, безпрінціпних і часто просто контрреволюційних комісарів.\nІ як смішно читати партійну пресу тих часів, яка з пресерйозною, замурзаною всіма тими безчинствами й своїми тиканнями в ріжні стіни пикою важно міркувала, що краще: трудові ради, ради робітничих і селянських депутатів, чи самоврядування? (Наприклад, "Визволення" орґану. с-д. ч. 11.)\nА вся діяльність "соціалістичного" "правительства"? Якась злісна, глузлива карікатура на Правительство.\nНаприклад, "міністр" шляхів пренаївно заявляє, що найголовнішим завданням міністерства шляхів є боротьба з... безбілетними пасажирами. Та й справді: маючи кільки десятків верст залізниць, що можна робити на них? - тільки ловити бідних "зайців".\nТак само діяльність усіх инчих "міністерств" зводилась до дрібнесеньких, техничних функцій звичайних урядовців у справжніх міністерствах. Наприклад, діяльність "міністерства" фінансів обмежувалась тільки доставкою з Берліну надрукованих там гривень та почасти друкуванням їх у Кам'янцю. Правда, "міністр" фінансів Б. Мартос робив замахи на діяльність у державному масштабі й навіть виробляв закони в тому напрямі. Але ті закони викликали навіть у безграмотних отаманців глум і сміх. Так, наприклад, знаменитий закон цього "міністра" про налог на предмети роскошів, яким так хвалився в своїй декларації сам "міністр". Налог на предмети роскошів на цьому клаптику теріторії, де крім кількох задрипаних, убогих містечок і нещасної, облупленої "столиці" ні одного порядного міста не було, де не тільки предметів роскошів, але найнеобхідніщих предметів не було де купити.\nА тим часом у кожному "міністерстві" були величезні штати урядовців, які купчились у тому нещасному Кам'янцю й шамотілися, як юрба безпотрібних і невмілих обивателів на пожарі. Всі вони за свою без-потрібну шамотню діставали платню, всі вони бюрократично гризлися між собою, спихали, арештовували одне одного й вносили ще більше деморалізації й розкладу в загальне життя.\n2. Гарцювання отаманії й голосіння хуторянки.\nА партійна, так звана, "соціалістична" демократія? Ця була в найтраґічнішому становищі. Вона мусіла йти за отаманщиною, мусіла бути свідком усіх її гидот і злочинств, мусіла навіть покривати ці злочинства, бо так вимагала "наша державність".\nОдкинувши ще під час повстання диктатуру пролетаріата й незаможного селянства, хуторянка мусіла приняти диктатуру отаманщини.\nІ все, що було в Київі під цією диктатурою, всі насильства, всі утиски над демократичними й робітничими установами, тепер розуміється, тяглися далі, тільки ще отвертіще, ще ціничніще. І так само, як і в початках цієї реакційної диктатури, так і тепер, нещасна партійна "соціалістична" хуторянка благала свого отаманського унтера, хапала його за "геройські", безпардонні руки й з усіх сил намагалася вдержати від безчинств і діскредітації "нашої державности". І часом, безпомічно, безпорадно сплеснувши руками, вона так голосила: "Чи в нас устрій демократичний чи реакція? - таке повстає питання в нас на місцях під цю хвилю. І на превеликий жаль не лише повстає, а вже й вирішається ясно: реакція".\nТак писала "Робітнича Газета", (№ 513), орґан урядової партії, майже офіціоз. А що ж то повинні були як не писати (бо писати було небезпечно та й заборонено), то думати й почувати инчі, не урядові, а особливо не українські, а ще особливіше соціалістичні партії?\nІ далі, щоб ілюструвати своє запитання, ґазета наводить таку цікаву картину "демократичного" режиму:\n"І тому ми бачимо з одного боку в колах робітництва й соціалістичних партій поширення у великих розмірах аґітації большевизму й зріст недовірря до нашого правітельства, з другого боку, в колах "обивательських" росте певність, що нема ріжниці між нашим урядом, нашою системою управління, а між денікінською. Так чому не чекати їм Денікіна, який несе в старих, добре знайомих формах той "порядок", ту міщанську мрію о "кінці свободи", що так давно вже чекають заможні ґрупи нашого сільського й мійського населення.\nЗвернімся до фактів. Візьмім таке центральне місто як Вінниця, нашу бувшу, а може скоро й будучу тимчасову столицю.\nОдного дня раптом арештовують цілий фах кравців (ігольний цех), усіх членів професійного союзу, їх потім звільняють, але на призначене пізніще зібрання проф. союзу друкарів уже не являється ніхто: не хочуть бути заарештованими. Наслідки ясні: - проф. союзи починають працювати нелеґально, в підпіллі, й, зрозуміло, повинні знову підпасти під вплив большевиків, які вже почали відповідну аґітацію.\nНа зборах жидівських соціальдемократів "Поалей-Ціон", партії, яка має свойого представника в складі правительства, від імени "політичного відділу" забороняється промовляти по жидівськи, при чому представник цього славного "відділу" заявляє, що він не знає нічого про істнування закону про національно-персональну автономію ані про міністерство єврейських справ і жидівських громад і що він певен, що таких явищ і нема, бо "ми живемо на Україні, а не в Палестині".\nЗбори, звичайно, не відбулися, а другі соціалістичні партії вже й не мріють про леґальні збори при сучасних порядках.\nШостого вересня мали наші міністри в Вінницькій мійській думі нараду з діячами самоврядування про спільну працю з правительством, про порозуміння з демократією "меншостів"-і досягла ця нарада бажаних наслідків.\nА 25-го вересня робить пан сотник Юрченко, Начальник Вінницької філії "Аґітаційно-просвітного бюро" при Командатурі тилу Штадарм трус у тому самому самоврядуванні, в Голови, членів Управи (лише неукраїнців), секретарів і др. А коли Дума виносить протест против цього обшукування помешкання Управи, столів, кишень і приватних помешкань, тоді п. Юрченко пише "листа до редакції", в котрому він заявляє, що "Дума, висловлюючи протести в печаті, зовсім забуває про те, що тим самим діскредітує престіж військової влади й розриває живий зв'язок армії з народом"...\nЩо робить представник влади Міністерства Вн. Справ, запитає читач? Що йому робити, коли в нього самого, в повітового Комісара, в його відсутности робиться трус! В той же час без кінця, а головне без жадного порядку, йде реквізіція помешкань, ліжок і др., що робить кожний старшина сам для себе, при тому обов'язкове грубе поводження, яке так добре знайоме населенню по старому російському поводженню "душек воєнних".\nА боротьба з "большевизмом", яку переводять кілька інстітуцій одночасно, при чому арешти відбуваються по звичайному доносу першого ліпшого провокатора. А на чолі слідчої комісії, при обуренні всіх демократичних кол, продовжує свою працю реакціонер замішаний у процесі Бейліса, прокурор Харбовський.\nМіж инчим він притягнув до відповідальности лідерів усіх соціалістичних партій, які зараз клопочуться, щоби цю справу перевести в Кам'янець, бо бояться, щоби в нещасливому випадкові не попали в руки денікінської контр-розвідки.\nА між тим міністри в своїх гарних, дуже прихильних промовах, три тижні тому обіцяли Вінницькій демократії зміну в порядках слідчої комісії.\nА безглузда, паперова сістема "перепусток" на залізницях, перевірка яких викликає кожний раз масу анекдотичних інцидентів?\nЧи можна цією сістемою що небудь від злочинної небезпеки зберегти, коли злочинці всі мають завше першорядні документи й перепустки?\nА певність кожного аґента численних контр-розвідок у повній безкарности, його найбезосновніщих розпоряджень? Що можна числити більш безглуздим, як арешт товариша міністра праці в потязі по підозрінню в денікінській аґітації аґентом, який уважає можливим вести під вартою товариша міністра до коменданта?\nА після того незадоволений скорим визволенням товариша міністра пише донесення про це в відповідну контр-розвідку...\nІ та демократія, яка лише спочуває українському національному рухові, але по свойому національному походженню чи поглядам до нього не належить - запитує: чи за демократію ми боремося, чи за ту реакцію, яка панує зараз?"\nДля пікантности, повноти й опуклости цього малюнку мушу додати, що в Кам'янці отаманським міністерством освіти не дозволено було до вистави всі п'єси В. Винниченка, навіть ті з них, які за всяких руських режимів, - і за царського, й за керенщини, й за большевизму, - дозволялись до вистави. Українська, "рідна", "демократична" влада перша виключила з репертуару українського театру всі п'єси цього автора.\nСловом, та самісенька картина, що й у Київі, тільки ще в яскравіщих, отвєртіщих рисах. Та сама реакційна, безладна, лубочнопатріотична диктатура отаманщини, петлюрівщини, "народніх героїв".\nДо цього треба додати, що на поміч петлюрівським "героям" тепер ще в більшій мірі, ніж у Київі, спішили з усіх боків денікінські "герої", їх повно було й в урядових інстітуціях, і особливо в війську. По соціально-політичній своїй цінности вони мало чим відріжнялись від петлюрівців; єдине, що робило їх неприємними отаманщині, це те, що вони стояли за "єдіную, нєдєлімую". Але до того весь режим був прихильний до всякого роду реакції й контрреволюції, що ця гидь цілком отверто аґітувала за ту "нєдєлімую". Ґазети хуторянки що дня вміщали факти такої аґітації, що дня плаксиво жалілись на нахабство "фаховців". Але петлюрівщина, розуміється, не чіпала цих своїх соціально-політичних родичів.\n3. Отаманщина при ґранті погромного резервуару.\nАле що ставило бідну дрібно-буржуазну демократію й її нещасне "Правительство" в найтяжче становище, так це - єврейські погроми.\nОсновні причини цього жахного, ганебного явища полягають насамперед у віковій темноті, забитости й намучености народніх, (з них же особливо селянських) мас. Цею темнотою завсігди користувались соціальні злочинці ще за царських часів. Це був (та є ще й досі, нажаль!) постійний, страшний резервуар темної муки, гніву й обурення мас на ті соціальні кривди, які віками збіралися в душі народа. І не раз царські "політики" одкручували ґринт того страшного резервуару й випускали чорну, люту течію на невинних людей, яка топила їх у крови, яка нищила, громила, палила й калічила все навкруги себе.\nЄврейство було найкращим об'єктом, на який легче всього було направити темну течію. Силою історичних обставин і насильництва пануючих кляс Росії позбавлене вільного вибору місця життя, єврейство головним чином мусіло купчитись на Вкраїні. Позбавлене вільного вибору праці, позбавлене ріжних прав російського громадянина, єврейство мусіло в боротьбі за істнування брати те, що лишалось йому: працю дрібного ремісника, деякі інтеліґентні професії; а також, розуміється, загальна клясова діференціація сучасного громадянства виділяла й з єврейського населення клясу соціальних паразітів; буржуазію промислову, фінансову, торговельну.\nЗ торговельними посередниками, - крамарями, торговцями, - які на селі являлися майже єдиними репрезентантами єврейства - найчастіш доводилось зустрічатись селянству. Будучи по соціально-економичній природі своїй роллю паразітарною, але необхідною в клясово-буржуазному громадянстві, ця професія викликала раз-у-раз у працюючих елементів гнів і огиду. Коли ж до цього додати расову відмінність, яка в темних людей завсігди викликає прімітивні, спадкові емоції ворожнечи, то легко зрозуміти, що все єврейство, як таке, серед українського темного селянства мало неприхильну й покалічену оцінку.\nДо цього треба додати ще релігійну відмінність, а також злісну й злочинну аґітацію христіянських (переважно чорносотенських) релігійних фаховців (попів), їхню духову зашкарублість, фанатизм і бузувірство. Також треба мати на увазі ненависть економично-соціальних конкурентів по професії, не-єврейської дрібної торговельної буржуазії, - всяких сільських та містечкових крамарів, процентщиків, кулаків, які частіш усього являються "національними героями" в погромній справі.\nОт ці головні сили завсігди утворювали, утворюють тепер і, коли революція не змете злочинного капіталістичного ладу, цього ґрунту, на якому ростуть такі отруйні квіти, ще довго будуть утворювать цей резервуар сліпої, дикої ворожнечи.\nСкористувалась цим резервуаром і отаманщина.\nЯ не буду приводити тут опису всіх тих страхіть, які жахним кошмаром стояли над Україною впродовж кількох довгих місяців. Досить сказати, що рідко було якесь містечко або місто на теріторії отаманщини, де жили євреї, щоб там не погуляла отаманська рука, де б не було грабіжу, мордування, катування й убийства беззбройних людей, починаючи з старих дідів і кінчаючи малими дітьми.\nПро це колись буде написано цілі томи з цього чорного, ганебного періоду нашої історії.\nАле тепер же треба твердо, отверто й виразно сказати, що головним винуватцем цієї ганьби й злочинства була отаманщина. (Коли я говорю про отаманщину, то маю на увазі сістему, характер, природу режиму, а також головних виразників і представників цього режиму - отаманію, велику й меньчу, безконтрольну, безвідповідальну, дрібно-міщанську й еґоїстичну. І не маю на увазі тих трудівників українських офіцерів [старшин], які, як уміли й розуміли, виконували на фронтах свої військові обов'язки).\nІ було два сорти отаманії, що одкручували погромний ґрант. Один сорт - це чорносотенна, явно контрреволюційна й провокаторська руська офіцерня, яка складала значний відсоток старшин українського війська. Ця отаманія являлась у певній мірі ініціатором і орґанізатором погромів, їй було корисно й необхідно діскредітуватп українську владу. (Це той самий метод, що прикладався цією самою офіцерньою під час гетьманщини). Крім того в погромах вони тішили свою темну, недалеко від селянської одбіглу псіхіку, а також набивали кишені грабованим погромленим добром.\nДругий сорт отаманії - щиро український. Тут головним чином виступав національний момент. Синки крамарів, куркулів, попів і простого селянства, вони з дитинства були вже затруєні духом антисемітизму. Загострення національних конфліктів, прихильність єврейського робітництва до большевизму розв'язали руки цим темним душам і дали немов право дати волю своїм гнійним емоціям. І розуміється, такі людці також при сій зручній оказії грабували, крали й шантажували на цих погромах як хотіли.\n4. Отамансько-ідейні підоснови погромів.\nАле головна вина падала, розуміється, на весь режим і на тих людей, які той режим утворили, які його боронили й представляли. І коли большевицька, есерівська й денікінська преса називала С. Петлюру погромщиком, то треба отверто, не ховаючи правди, безжалісно признати, що цей чоловік, дійсно, заслужив цю сумну славу.\nЦим я не хочу сказати, що С. Петлюра мав якусь особливу ненависть до єврейства. Ні, це був звичайний собі дрібний міщанин з легкою плівкою "ліберального" обивательського антисемітизму, "демократичний" обиватель, який готов був "прінціпіально" признати євреїв такими ж людьми, як і всі, готов був навіть дати їм "майже всі" права, але в якому з дитинства сиділа антіпатія до сеї раси. Загострення національної боротьби й прихильність єврейського пролетаріата до большевизму в душі цього "героя" також викликали певну свободу тої антіпатії. Його обивательська псіхіка й дрібно-міщанський світогляд також, як і в його отаманців, не могли дати йому ні стримуючих стимулів, ні розумного аналізу національних явищ, ні бажання боротись з дикими ексцесами. Навпаки, він сам уважав усе єврейство винним за те, що серед його були большевики.\nЦей політично-малоосвічений міщанин гадав, що, коли гарненько прижучити єврейство, то в йому зразу зникне клясова діференціація, що єврейська буржуазія й єврейський пролетаріат забудуть свої клясові противенства й буржуазія зможе вплинути на пролетаріат, щоб він покинув свої змагання до соціального визволення й перестав бути "большевиком", се-б-то ворогом цієї самої буржуазії. І коли 17 липня до цього міщанина, Головного Отамана, явилась делеґація від вимученого, катованого єврейства й просила його "вплинути" на погромщиків, то він з свого боку, обіцяючи їм це, запропонував, - як каже офіціоз, "Вістник У. Н. Республіки", - також "вплинути на єврейські кола по той бік фронту, щоб вони допомагали нашій армії, що бореться проти большевиків".\nЦе ж саме, тільки в отвертій і ціничній формі він сказав ще в початках погромів, ще в Київі, Голові Директорії:\n"А чого ж вони (євреї) не помагали нам битись з гетьманщиною!"\nТа от документальне, офіціальне підтверження цих слів і оправдання погромів.\nТой самий офіціоз "Вістник У. Н. Республіки" в ч. 26-му оповіщає:\n"Головний Отаман Петлюра видав 20 липня 1919 року під ч. 69 наказ, котрим наказує всім командирам частин, а також представникам державного інспекторіату за їх особистою відповідальностю неуклінно стежити за тим, щоб на місцях їх розташування не провадилось жадної погромної аґітації... Головний Отаман наказує широко оповістити населення й козацтво про те, що єврейське населення стало на шлях активної допомоги нам у боротьбі з ворогом і в будуванню української незалежної республіки, тому всякі насильства принесуть нам лише шкоду, внесуть розбрат у наші ряди й погублять усю справу".\nПерш усього цей цікавий документ свідчить про те, що до 20 липня ніяких, значить, подібних наказів не видавалось, ніяких рішучих заходів спинить злочинства не робилось, що аґітація погромна провадилась вільно.1\nА потім характерне пояснення цього наказу: "євреї стали на шлях активної допомоги нам", (це після того, як єврейська делеґація присяглась С. Петлюрі, що все єврейство готово всіма силами битись за самостійність, аби тільки його не били) а "тому" не треба більше допускати "насильств", бо вони тепер уже не потрібні, не корисні нам, або, як говорить наказ, "принесуть нам шкоду".\nДругими словами: коли ж єврейство не "стане на шлях активної допомоги", то його треба громити, тоді "насильства" не принесуть нам шкоди. І, значить, до цього часу, поки не явилась делеґація й не заявила, що єврейство "стало на шлях допомоги", всі погроми були цілком виправдані й дозволені: "Так їм і треба, чого не ставали на шлях активної допомоги".\nЦе - одна причина такої шкодливої й злочинної позіції, яку цей чоловік займав у цих тяжких подіях.\nДруга причина полягала в його хоробливій, маніакальній славолюбности. Здобувши цілком випадковим, незаслуженим, а почасти й шарлатанським способом широку популярність, почуваючи, що така популярність річ дуже нетривка, цей маленький, нічим не видатний чоловік усіма способами старався вдержати її й не підірвати ні в кого. Головною, фізичною й наочною силою було військо. В війську ж керуючою силою було начальство, - отамани. Отже ясно, що насамперед треба було підтримувати сімпатії й популярність серед отаманів, не викликати їхнього невдоволення проти своєї особи, догожати їм, заплющувати очі на їхні шкодливі вчинки. (А також "підняти козацький дух", "дати хлопцям погуляти").2\nЦя ж хороблива згага популярности в цього маленького обивателя, що випадково попав на "високу" посаду, вічний страх за неї грали велику ролю й у його відношенню до погромщиків-отаманів.\nНе зважаючи на настійні домагання Директорії, (ще за моєї бутности в ній), арештувати й суворо покарати перших отаманів погромщиків, С. Петлюра нікого не арештував, нікого не покарав. Я йому доводив, що це ж для "нашої державности" є надзвичайна шкода, що це настроює проти нас Европу, де серед буржуазії єврейство має велику силу, що, коли не в ім'я гуманности, справедливости й простої порядности, то хоч в ім'я державних наших інтересів конче треба вжити всіх заходів, щоб спинити ці дикі явища. А найпершим заходом для цього конче треба було немилосерно й рішуче покарати перших "героїв". Це б спинило дальших, це б показало, що українська влада рішила люто боротись з злочинствами й що вона ніяким способом не є причасна до них.\nНі, й державні інтереси, (які справді дуже були зашкоджені на европейському ринкові погромами), не могли посунути цього чоловіка на таку рішучість, - адже він зразу загубив би прихильність у цих отаманців.\nІ коли потім ці отамани й отаманці робили погроми, посилаючись на Головного Отамана Петлюру, ніби він так наказав, коли від його імени випускались навіть погромні відозви, в яких закликалось "хлопців погуляти", то хіба не було тут "ідейних" підстав для таких "провокацій"?\nІ хіба на протязі кількох місяців не тяглося це злочинне, кріваве страхіття? І хіба було кого небудь покарано з тих отаманів, які отверто видавали офіціальні накази про погроми? На настійне домагання партій і єврейської демократії було тільки арештовано знаменитого погромщика Симосенка, саме ім'я якого наводило жах не тільки на, євреїв, але й на українців. Розстріляти ж цього отамана отаманщина не посміла.\nАбо ж такий цікавий факт.\nВ м. вересні, в Козятинському районі було розповсюжено погромну відозву. Ті, що роздавали її, казали, що її прислав головний отаман С. Петлюра. "Робітнича Газета", урядовий орґан, що розповідає цей факт, (вересень, № 494), каже, що зміст цеї відозви цілком був той самий, що в відозві, яка поширювалась у Рівному в квітні. І ґазета запитує: "Чи не криється вся ця справа в тій установі при дієвій армії, де тепер знову служить знаменитий прислужник Оскілка Шапула, відомий садист, у якого в Рівному був електричний стілець для допитів? Тільки Шапули та їм подібні, усунуті тоді з посад, а тепер знову приняті якимсь невідомим способом на службу, можуть піти на таку гнусну й ганебну провокацію, випускаючи погромні відозви".\nІ ґазета справедливо, але безпомічно й безсило додає:\n"Або народне, демократичне й соціалістичне правительство, або погромщики Шапули".\nОдного тільки ґазета не спитала й не сказала: а хто знову приняв на службу Шапулу? Хто той Головний Шапула, який ріжних відомих садистів, катів і погромщиків знову повертав "невідомім способом" до їхньої "діяльності"?\nІ та ж сама ґазета в другому місці казала: "Отаманодержавіє підносить свою реакційну голову". Але знов таки вона не сказала, не сміла сказати чесно, отверто, мужньо, хто ж той головний отаманодержавець, який боронив, підтримував і давав "погулять" реакції.\nВся українська й неукраїнська преса весь час жалілась на силу погромної літератури, що ширилась серед населення. А де ж вона, можна спитатися, друкувалася? Де брався папер, коли весь папер урядовою владою реквізувався й розпреділявся видавництвам?\nТа для чого шукати далеко, коли неофіціальний орґан Головного Отамана "Україна" містила такі погромні статті, що на домагання партій її було потягнено до суду за погромну аґітацію, а конкретно за статтю вміщену в 34 ч. сеї ґазети,\nІ яка разом з тим паскудненька, лицемірна "ліберальність": час від часу "Головний Отаман" випускав од свого імени накази, відозви, в яких сентіментально розповідав про те, що він сам, своїми отаманськими очима бачив, як єврейські жінки й діти ходили за раненими укр. козаками, які вони, значить, були патріотки й як то підло й мерзенно з боку .... большевиків (!) робити в нас погроми. Такий, приблизно, був зміст цих отаманських відозв.3 Не чорносотенна офіцерня, не отамани, не Симосенки, Ангели й Шапули, робили погроми, а комуністи, большевики.\n5. Замісць державности - петлюрівщина.\nА що ж робила українська влада, "міністри", українська партійна демократія?\nА що вона могла робити, як не те, що й увесь час свого нещасного заручення з своїм "героєм" отаманом: бідкалась, жахалась, обурювалась, благала, виносила резолюції, постанови, знову благала-молила й усякими способами силкувалась як небудь доказати єврейству, Европі й усьому світові, що то не "соціалістичний" уряд український винен, не українська "соціалістична" демократія, а ... стихія, темнота й провокатори.\nІ коли руські чорносотенці, кадети, праві есери, коли деякі єврейські демократичні течії, коли руська й навіть українська соціалістична й комуністична преса, вірячи не цим заявам і словам українського уряду й кам'янецької демократії, а фактам і подіям, скрізь - за кордоном, у Росії й на Україні, навіть на Соціалістичному II Інтернаціоналі - доводили, що винна українська демократія й її "погромщицький" Уряд, то, признаючи всі инчі хиби й того Уряду й тої демократії, треба як перед усім світом, так і перед своїм народом і нашою історією скинути з них цю тяжку пляму й отверто, виразно сказати, хто саме з українського громадянства винен за ті факти й події,\nНі український Уряд, ні українська урядова демократія, коли хто з них і хотів це сказати, то не міг того тоді зробити, не роблячи одночасно шкоди своїй нац.-державній справі, як вони її розуміли.\nНавпаки, така як раз зла іронія долі, що як раз того чоловіка, який був найбільше винний за ці злочинства, бідна хуторянка, що так жалілась на реакційне отаманодержавіе, мусіла найбільше вихваляти, мусіла виставляти його цілковиту непричастність до цих явищ, його демократичність, його гуманність, його геройство і т. п. Бо силою незалежних ні від хуторянки, ні від цього чоловіка обставин, він опинився на чолі "верховної влади", він ніби сімволізував українську міщанську державність, він ніби являвся олицетворінням боротьби українства за своє національно-державне істнування.\nІ такий глум нашої історії, що цьому випадковому, незначному й шкодливому чоловікові навіть ті, які добре знали його, які навіть не поважали його, мусіли утворювати популярність як на Вкраїні, так і в Европі. Всі удари всіх ворогів українства насамперед зверталися проти тої особи, що стояла на чолі влади, се-б-то проти особи Петлюри. І чорносотенці, й кадети, й так звані руські "праві соціалісти", й навіть большевики, всі старались представити перед своїми течіями Петлюру таким або таким. А цим самим, розуміється, представлялась у цьому ж світлі й уся українська справа. Отже кожний "урядовий" хуторянський українець уважав за свій патріотичний обов'язок одбивати всі удари ворогів українства, а тим самим, у свою чергу, (правда чи не правда, вірив сам чи не вірив) представляти Петлюру в протилежному, хорошому світлі. І натуральна річ, фарб для цього не шкодувалось ні з одного, ні з другого боку.\nТак, наприклад, чорносотенці й денікінці старались скрізь, а особливо за кордоном виставити Петлюру авантюристом, бандитом, пройдисвітом. Вигадували йому ріжні, в очах цих людей "низькі" професії, називаючи то банщиком, то конторщиком. (В дійсности останніми часами до війни С. Петлюра служив бухгалтером в одному з московських банків).\nУкраїнці ж (усі закордонні посольства, місії, комісії й т. п. інстітуції) витрачали величезні гроші на вміщення в европейських ґазетах статей, телеґрам і заміток, в яких Петлюру виставлялося, як "ґенералісімуса укр. респ. військ", як "національного героя", як "непохитного борця за волю України". І називали його й "українським Ґарібальді", і "українським Леонідом при Фермопілах" і, здається, навіть "українським Наполеоном". Щоб побити "наклепи" руських і польських ворогів, що доводили Антанті, ніби Петлюра большевик і ґерманофіл, українці з запалом доказували, що Петлюра - найвірніщий слуга Антанти й найкращий оборонець Европи від революції, що тільки він здержує своїми грудьми большевизм і не пускає його до антантських країв.\nА щоб наочніще представити, який то є "український національний герой", сімвол нашої нації й державности, українські закордонні видавництва видають портрети С. Петлюри, в ґенеральському мундирі, в рямці з гармат і гетьманських ознак: булави, бунчука і т. п. аксесуарів "отаманодержавія".\nНа Україні ж, побиваючи аґітацію большевиків і денікінців, так само й партійна й не-партійна, але патріотична українська дрібно-буржуазна демократія всякими способами старалась розписувати як найкраще Головного Отамана, свого "лицаря", "вождя", "непохитного борця", "героя", "батька" і т. п.\nРозуміється, серед цих славословців були люди, які й щиро це робили, які не знали С. Петлюри, які вірили по обивательськи в чутки, на яких популярність впливає гіпнотизуюче. Їхня безкритична, вузенька псіхіка потребувала якогось фетіша, перед яким вона могла би преклонятися. То инча річ, що той самий обиватель, як дикун, незадоволений на свого фетіша, виструганого ним самим з дерева, буде потім бити й обпльовувати його. Тепер він уклонявся йому, бо така є потреба слабих душ.\nА крім того, С. Петлюра був яскравим, виразним втіленням обивательського, міщанського світогляду, отої дрібно-буржуазної безпрінціпности, закоріненого консерватизму, що легко переходить в активну реакційність, тої міщанської побожности перед великою буржуазією, перед показним, парадним блиском паразітарних кляс. Вони, ці щирі обивателі-славословці вихваляли його не за страх, а за совість, як сімвол власної їхньої міщанської істоти, як виразний, свій власний тип.\nБули, натурально, й славословці-підлизи, які за те славословіє діставали від Головного Отамана й гроші, й посади, й усякі инчі "лакомства нещасні". Деякі славословили просто від страху, бо не славословити Петлюру, це значило, бути проти "нашої державности", а хто був проти "нашої державности", той підлягав карі спеціального наказу, виданого Головним Отаманом.\nІ таким чином, з усіх цих причин, глибших, поважніщих і дрібніщих, щиро й нещиро, але без усяких заслуг з боку цього "лубочного героя", як його називали, йому роздували, як пузирь, популярність, роздували, не клопочучись про те, що пузирі, звичайно, лускаються й від них потім лишається невеличкий, зморщений, поганенький клаптик чогось невиразного.\nІ не диво, що серед того селянства, яке було невдоволене большевиками чи Денікіним, роздуте такими способами ім'я "батька Петлюри" було сімволом визволення від усякого лиха. "От коли б прийшов Петлюра".\nА така популярність серед "народа" знов таки надавала С. Петлюрі ще більш "отамано-державія", безвідповідальности, манії ґрандіоза, а з другого боку ще більш страху за свою популярність і бажання за всяку ціну не настроїти проти себе нікого, а особливо отаманців, усіх отих Шапул, Симосенків, Ангелів. І фатально, неминуче одно за одно зачіпалось і тягло за собою свої наслідки.\nА нещасна національно-міщанська партійна, "керуюча" демократія, зв'язана з одного боку цією популярностю, а з другого скута "нашою державностю", хоч і бачила, хоч і розуміла всю нікчемність, шкодливість і злочинність цього чоловіка, нічого не в силі була зробити.\nВін же, знаючи любов бідної хуторянки до своєї національности, знаючи, що з цієї любови вона може все витерпіти, шантажував і спекулював на цій любови ще більше, ніж у Київі. До того ж він знав і ту скруту, в якій була хуторянка: куди вона могла подітися? До большевиків не піде, до Денікіна тим паче, отже хоч-не-хоч мусить бути тут, мусить усе зносити. Більше того: вона мусіла, як сказано, навіть вихваляти його, славословити його, підносити його ім'я яко мога вище, бо петлюрівщина й "наша державність" були вже неподільні.\nОт-така буває злісна, глузлива гра історії. Неначе за кару бідній хуторянці: на, маєш собі Петлюру, коли не хотіла мати дійсно-народньої, дійсно-національної, своєї державности. На, кривись од огиди, кричи від обурення, плач від сорому, а не смій одкидати від себе цей ганебний хрест свій, цілуй його, шануй, падай на коліна перед ним, бо це тобі вся твоя державність.\n Підтверження цього можна знайти в статті члена Особливої Слідчої Комісії ("Визволення" № 25, 20 липня). В цій статті член комісії інформує читачів ґазети про те, що 27 травня було затвержено закон про "Особливу Слідчу Комісію", яка мала своїм завданням: "а) всесторонне розслідування проти-єврейських погромів на теріторії України й злочинної аґітації проти єврейського населення, і б) виявлення винних та притягнення їх до карної відповідальности". І член комісії вкінці своєї статті погрозливо каже: "Ті, хто раніш робив своє ганебне діло в свідомости повної бозкарности в цей час, коли вони будуть знати про кару, яка їм загрожує, примушені будуть опустити руки, що піднялись для удару й закрити вуста, що розкриті були для погромного заклику. Коли Феміда раніш німувала, то в цей час вона буде говорити всією змогою свойого грізного голосу".\nОтже член цієї грізної комісії цим наївно заявляє, що до сього часу (до 20 липня) "Феміда німувала", що погромщики "робили своє ганебне діло в свідомости повної безкарности" й що тепер, від 20 липня, Феміда буде грізно говорити.\nІ цікаво, що Феміда устами цього члена комісії заговорила тільки 20 липня, коли заговорив і Головний Отаман, після того, як євреї присяглись "стати на активний шлях допомоги", що до 27 травня ніяких навіть комісій не призначалось, а з 27 травня до 20 липня ця Феміда "через щось" німувала.\n І це було також причиною того, що С. Петлюра ні за що не хотів чіпнути Балбачана, коли той виробляв свої соціальні й державні злочинства на Харьківщині, і так рішуче убив його, коли той зробив замах на його особисту владу.\n От маленький виривок з таких отаманських "творів". Укр. Тел. Аґенство оповіщає (4-VII) людність про те, що Головний Отаман Петлюра прислав Прем'єр Міністрові й инчим властям телеґраму, в якій, мовляв, говориться, що "Головний Отаман знає факти, коли представників єврейського населення, яке допомогало нашому війську й лояльно підтримувало законну республіканську владу, вороги нашої держави комуністи большевики (!) розстрілювали, насилували жінок і дітей, чинили погроми єврейського населення й забірали останні матеріальні засоби до життя"...


У Держдепі відреагували на повідомлення про обмін Сенцова на арештованих у США росіян — 5 канал\nВисунуті проти Сенцова обвинувачення в підготовці теракту не обгрунтовані і є цинічною помстою за його позицію, наголосили в Держдепі\nУ Держдепі США заявили, що обмін українського політв'язня Олега Сенцова на двох засуджених у США росіян Віктора Бута і Костянтина Ярошенка та заарештовану Марію Бутіну неможливий. Про це Держдеп розповів у коментарі для BBC.\nТам заявили, що розцінили б як неповагу до прав людини, суверенітету України і верховенства закону будь-яку "безглузду спробу" Росії використовувати незаконне затримання Сенцова в переговорах.\nУ заяві Держдепа йдеться: "Сенцов був заарештований в окупованому Росією українському регіоні Крим. Йому насильно дали російське громадянство, після чого російський суд засудив його до 20 років в'язниці. Висунуті проти Сенцова обвинувачення в підготовці теракту не обґрунтовані і є цинічною помстою за його позицію з приводу російської окупації Криму".\nДовідка. Віктор Бут – російський підприємець, засуджений у 2012 році в США на 25 років в'язниці за намір незаконно здійснити торгівлю зброєю і підтримку тероризму. Суд визнав Бута винним за декількома пунктами звинувачення, в тому числі у змові з метою продажу зброї організації Революційні збройні сили Колумбії - Армія народу, яку американська влада вважає терористичною. Сам Бут, який перебуває в ув'язненні з 6 березня 2008 року, свою провину не визнає.\nРосійський льотчик Костянтин Ярошенко був арештований 28 травня 2010 року в Ліберії працівниками спецслужб республіки за звинуваченням у підготовці до транспортування великої партії кокаїну. Потім льотчика депортували в США. 7 вересня 2011 року окружний суд США по південному округу штату Нью-Йорк засудив Ярошенка до 20 років тюремного ув'язнення, визнавши його винним у злочинній змові з метою контрабанди великої партії наркотиків, частина якої призначалася для реалізації в США. 2 квітня 2018 року президент США Дональд Трамп відмовив у помилуванні Костянтину Ярошенку.\nА 15 липня 2018 року у Вашингтоні затримали громадянку РФ Марію Бутіну за підозрою у спробі вплинути на політику США за вказівкою високопоставленого чиновника з Кремля. Їй пред'явили офіційні звинувачення за двома пунктами: у змові з метою роботи іноземним агентом і в діяльності як іноземного агента без відповідної реєстрації.\nНагадаємо, раніше російське видання "Новая газета" повідомляла, що влада РФ готова обміняти українського режисера і політичного в'язня Олега Сенцова на засуджених у США росіян Віктора Бута і Костянтина Ярошенка, а також Марію Бутіну, яка перебуває під арештом. У Кремлі заявили, що нічого не знають про можливість такого обміну.\nСвоєю чергою, міністр закордонних справ України Павло Клімкін заявив, що РФ не ініціювала переговори з обміну українського режисера Олега Сенцова на росіян, які перебувають під арештом у США.\nОлег Сенцов Держдеп США


Дитячі пісні лунали, увагу дорослих привертали\nНапередодні свята Матері та традиційних травневих музичних днів у нашому місті, на «п’ятачку» між четвертим, сьомим, десятим та чотиринадцятим будинками гарно озелененого житлового масиву вулиці Корятовича пройшов традиційний фестиваль дитячої пісні «Червона калина – символ України».\nЗ 7 квітня в Виноградівському районному історичному музеї розгорнуто експозицію «Дивосвіт писанки».\nПонеділок, 13 лютого 2017 14:06\nСеред історій Купідона\nДень усіх закоханих – свято, до якого можна ставитися по-різному чи то з релігійної точки зору, чи то в узагальнених сучасних принципах.\nСубота, 28 січня 2017 09:21\nДоля ромського народу в історії конкретної родини\nДруга світова війна призвела до появи в лексиконі нового слова «геноцид». Наукова асоціація дослідників геноциду назвала ХХ ст. «століттям геноциду».\nП'ятниця, 13 січня 2017 09:26\nМузика небесних почуттів і мрій Надії Любка\nМузикою небесних почуттів і мрій можна було насолодитись у Виноградівській ЦРБ на авторській зустрічі з поетесою Надією Любка.\nЧетвер, 29 грудня 2016 17:24\nЗдіймаючи маски буденності\n…Маска світу зідрана з вічності. Тої вічності де людина підперезавши уяву реальністю заколисує ілюзії буденності.


Як зробити костюм бджоли своїми руками в домашніх умовах? Костюм бджілки для дівчинки і хлопчика.\nКорисні поради на всі випадки життя » Своїми руками » Як зробити костюм бджоли своїми руками в домашніх умовах? Костюм бджілки для дівчинки і хлопчика.\nКостюм бджілки дуже популярний серед дітей, яким набридли банальні снігуроньки і, тим більше, сніжинки. Мультики роблять свою справу, і тепер бджілка Майя одна з улюблених героїнь сучасних дітлахів. Серед усього розмаїття дитячих костюмів костюм бджілки один найпростіших. Його легко зробити своїми руками. У той же час, ваш малюк буде відчувати себе кращим на карнавал і, напевно буде пишатися своєю матусею-майстринею.\nДля створення найпростішого костюма бджілки для дівчинки вам буде потрібно кілька інструментів і матеріалів. Вам знадобиться:\nКілька метрів жовтої органзи\nБлискучі прикраси для крилець\nСпочатку подбаємо про одяг. Для цього візьміть жовту футболку, фарбу чорного кольору і лінійку. Якщо немає лінійки можна використовувати жорсткий картон. Щоб створити вбрання, як у бджілки вам треба зробити чорні смужки на футболці. Беріть кисть, вмочуйте у фарбу і сміливо малюйте. Щоб вони вийшли рівними, використовуйте лінійку або картон в якості обмежувача. Намалюйте і почекайте поки фарба добре висохне.\nПоки фарба на футболці сохне можете приступити до створення крил. Для цього зробіть два півкола з допомогою дроту і з'єднайте їх разом. Після цього приступите до прикраси. Для цього вам знадобиться органза. Нею треба обшити майбутні крильця. Щоб зробити їх по-справжньому яскравими і святковими, прикрасьте блискучими паєтками, бісером або іншими деталями. Можна з допомогою фарб намалювати тонкі прожилки, так вони будуть максимально схожі на справжні крила бджілки.\nКостюм бджілки готовий. Під футболку з крилами можна одягнути джинси чорного кольору. Якщо у вас залишилася жовта органза, зробіть з неї пишну спідничку. Дівчинка буде особливо рада такому поряд.\nНе забудьте про прикраси. Зробіть маленькі ріжки, як у бджілки Майя з мультика. Для цього візьміть обруч і прикріпіть до нього дві дроту. Зробіть два невеликі кульки з щільної жовтої тканини, попередньо пофарбувавши її смужку чорною фарбою. Оберніть вату смугастою тканиною і зшийте. Одягніть ці кружечки на дріт.\nХлопчикові замість футболки можна зшити жилет. Для його створення вам потрібен матеріал двох кольорів - жовтий і чорний. Це може бути бавовна, фліс, але самим ошатним, напевно стане атлас.\nДля цього треба зняти мірки з малюка і зробити викрійку. Намалюйте жилет на папері і зшийте його з шматочків тканини, чергуючи жовтий і чорний колір. Жилет можна зшити з боків, зробити його цілісним або зробити зав'язочки. Таким чином, ви накине його поверх будь кофтинки на дитину і зав'яжете збоку.\nЗробіть ріжки з допомогою дроту, але головним доповненням до костюма для хлопчика може стати відерце або бочонок з медом. Відерце можна взяти будь-пластмасове, жовтого або чорного кольору. Якщо ж у вас в будинку завалялася маленька, декоративна бочка, напишіть на ній «МЕД» і дайте дитині. Обов'язково зробіть крила, адже це головна складова цього костюма.\nЗвичайно, якщо ви володієте навичками шиття, можна зробити костюм складніше і зшити повноцінний жилет і панталончики, як на фото нижче. Але, якщо ні часу, ні спеціальних знань не варто впадати у відчай, ви обов'язково впораєтеся і зможете зробити чарівний костюм.\nОсь так просто можна створити костюм бджілки для хлопчика або дівчинки своїми руками. Кожен елемент, в тому числі і крила не буду для вас перешкодою, навпаки, ви отримаєте масу задоволення, особливо якщо привернете до процесу малюка.


Є перші претенденти на посади голів РДА області | Вечірні Черкаси\nЄ перші претенденти на посади голів РДА області\nПерші п’ять претендентів на посаду голів РДА в Черкаській області пройшли необхідну процедуру погодження в Кабінеті Міністрів.\nНа посаду голови Чигиринської райдержадміністрації погоджено кандидатуру 43-річного Сергія Чередніченка. Чоловік є депутатом Кам’янської міської ради. Раніше був заступником Кам’янського міського голови.\n– Ми хотіли, аби Сергія призначили головою РДА до нас у Кам’янку, – каже міський голова Володимир Тірон. – Однак до нас планують когось іншого. Сергія знаю як серйозного фахівця, беручкого до роботи, відповідального, комунікабельного. Закінчив Східноєвропейський університет, має дружину й двох синів. Один – школяр, інший – студент.\nСергій Чередніченко висував свою кандидатуру на виборах Кам’янського міського голови й програв Володимиру Тірону.\nНа посаду голови Уманської РДА претендує Світлана Волошенюк\n– Світлана Анатоліївна починала свій шлях з низів, – розповідає її колега із Тального, голова Тальнівської районної ради Валентина Любомська. – Була депутатом Соколівоцької сільської ради, згодом очолила її. Гарно знає як місцеве законодавство, так і державні справи. Її помітили в Жашкові й запросили на посаду першого заступника голови райдержадміністрації. Потім обрали головою Жашківської районної ради. Вона була помічницею депутата Валентина Ничипоренка. Дуже справедлива, чесна, відповідальна. Знаю, що вона живе в Умані. Тому для Уманського району це знахідка.\nСвітлана Волошенюк має дорослу доньку.\nКандидатуру Владислава Гончаревського погоджено на посаду голови Звенигородської райдержадміністрації.\n– Це дуже складний і неоднозначний вибір, – каже місцева жителька Олександра. – Прізвище не хоче називати. – Гончаревський – креатура голови районної ради Володимира Кучера. Зараз його просуває народний депутат Андрій Стріхарський. Раніше працював науковцем у Києві. Потім переїхав сюди. Став директором Тарасівської школи. Заявив, що відтепер усе робитиметься по закону. І справді, якщо в школі проривало трубу – писав доповідну начальству, а не брав пляшку й не вирішував питання на місці із місцевими слюсарями. Абсолютно негнучкий. Закінчилося тим, що інспекція праці оштрафувала школу на 100 з лишком тисяч гривень за якусь проблему з кухарками. Грошей на штраф не було й постало питання про її закриття. Потім Гончаревський звільнився з директора. Однак написав у біографії, що досі працює у відділі освіти, хоча насправді є безробітним.\nГолова Звенигородської районної ради Володимир Кучер має протилежну точку зору.\n– Владислав Едуардович – високопрофесійна, чиста, порядна молода людина. Про конфлікт у школі я знаю, – каже Володимир Петрович. – Там дуже безграмотно діяло управління праці. Помилки були не під час директорування пана Гончаревського, а його попередників. Владислав розгріб ці Авгієві стайні й зумів довести чиновникам свою правоту. Якби в нас побільше було таких людей, то зміни настали би швидше.\n33-річний Микола Березовий претендує на посаду голови Корсунської РДА. За президента Януковича його обрали головою Дацьківської сільської ради цього ж району. Після об’єднання в Стеблівську громаду став старостою цього села. У 2017 році звільнився.\n– Я не знаю цієї людини, ніде в революційних подіях 2014 року він не був помічений, – каже ветеран російсько-української війни Олег Собченко із Корсуня. – Кажуть він є креатурою Андрія Стріхарського. Мабуть, це не дуже добре, бо свого часу кадри в районах розставляв колишній депутат Геннадій Бобов. Однак не думаю, що він накоїть великої шкоди. Це чиновники дуже дрібненькі, залежить від них дуже мало. До того ж їх часто міняють.\nІгор Ладнов із Корсуня теж подав декларацію на посаду голови РДА. Він є потенційним головою Городищенського району.\n– Пан Ігор є депутатом Карашинської ОТГ, голова фракції Блоку Петра Порошенка, – каже секретар Карашинської об’єднаної громади Надія Конощук. – Раніше працював керівником управління праці й соціального захисту РДА. Мабуть, ще при Януковичу. Депутат живе в Корсуні, але на сесії до нас їздить регулярно, дуже активний.