Переможні грані кришталю: «Металіст» Харків. 1988 / Футбольный Клуб\nПереможні грані кришталю: «Металіст» Харків. 1988\nПеремога в Кубку СРСР стала справжнім зірковим часом для харківського «Металіста» і дозволила говорити про 1988 рік як про тріумф усього українського футболу.\nТак, восени 1988-го «Дніпро» та київське «Динамо» окупували дві верхні сходинки п’єдесталу чемпіонату Союзу, і це разом зі злетом «Метала» давало всім нам неабиякий привід для гордості. Проте якщо результати перших двох клубів важко було назвати сенсаційними (дніпропетровці, нагадаємо, за рік до цього вибороли національне «срібло»), то на Харків у кришталевих перегонах могли поставити хіба що відчайдухи із фанатського об’єднання «Північ права». Хто-хто, а ті хлопці дійсно вірили у свою команду.\nБезпосереднє сходження до кубкової вершини «Металіст» розпочав, уже розпрощавшись зі статусом новачка вищої ліги, але і на її старожила ніяк не тягнув. Адже дебютував у союзній еліті лише у 1982 році.\nУтім, аби історія виглядала повною, варто повернутися ще на п’ять сезонів раніше, коли до Харкова приїхав Євген Пилипович Лемешко. Він і став істинним батьком того славетного успіху, який багато хто в місті досі вважає найзначнішим досягненням за часів існування клубу. І, безумовно, вважає небезпідставно.\nДо середини 70-х «Металіст», стелею якого тоді були виступи у другій лізі, ніхто не націлював на вирішення по-справжньому серйозних завдань. Але врешті-решт і у високих харківських кабінетах заговорили про те, що місто-мільйонник просто зобов’язане мати команду, яка б мірялася силами з найкращими клубами країни.\nДля втілення амбітного плану в життя і був покликаний 46-річний Лемешко, який встиг привернути до себе увагу плідною працею у Хмельницькому, Львові, Миколаєві та Херсоні. Саме він заклав фундамент тих «Карпат», які сенсаційно завоювали в Москві Кубок СРСР в 1969-му!\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1954\nПереможні грані кришталю: «Шахтар» Донецьк. 1961\nПереможні грані кришталю: «Шахтар» Донецьк. 1962\nЯк згадував Євген Пилипович, на пряме запитання від керівників Харківського обкому партії, чи впевнений він, що зможе вивести «Металіст» до вищого дивізіону, тренер, не вагаючись, відповів: «Так, впевнений». Потім неодноразово підкреслював, що й не збирався дурити потенційних роботодавців – дійсно вірив у успіх харківської місії.\nАле важливо й те, що у новому клубі також вірили у свого керманича. І недаремно, бо вже з другої спроби, у 1978-му, той разом з «Металом» злетів на наступний «поверх», а ще за три роки, у 1981-му, завоював жадану путівку до класу найсильніших!\nЛемешко – про плани на другу частину сезону-1981\nЛемешко впорався зі складним завданням, одначе розумів, що іспити, які чекають на нього попереду, – набагато важчі. Насамперед треба було не виявитися зайвим у компанії з такими важковаговиками, як київське та тбіліське «Динамо», «Зеніт» і «Шахтар», «Спартак» і ЦСКА.\nУ своєму дебютному сезоні у вищій лізі наставник резонно робив ставку на досвідчених виконавців, але водночас уже будував плани на майбутнє. Продовжував слідкувати за перспективною молоддю, яка визрівала в дублі, і, звісно, шукав таланти навкруги.\nРАЗ – КАПІТАН, ДВА – БОМБАРДИР\nТак, напередодні сезону-1982 до Харкова вдалося заманити 21-річного Ігоря Якубовського, який вже тоді був одним із основних виконавців вільнюського «Жальгіріса». В листопаді 1981-го один із помічників Лемешка, Володимир Булгаков, випадково перетнувся з футболістом в одеському аеропорту. Трохи потеревенили, і зрештою молодий атакуючий півзахисник отримав спокусливе запрошення до лав української команди. На відміну від прибалтійської, вона вже завоювала путівку до елітного дивізіону.\nЯкубовський дав згоду і заради переїзду до Харкова навіть забрав документи з вільнюського економічного університету, який вже закінчував. За словами Лемешка, у той час «Металісту» годі було жалітися на відсутність уваги з боку керівництва області чи заводу транспортного машинобудування імені Малишева. Тож і новобранця зустріли з розпростертими обіймами. Головний тренер особисто показав Ігорю будинок, що зводили біля стадіону, – саме там півзахисник згодом і отримав квартиру.\nІ хто знав тоді, що ось так, завдяки щасливому збігу обставин, клуб підсилився чи не найстабільнішим своїм гравцем у 80-ті роки, якому згодом доведеться підіймати Кубок Союзу в якості капітана?\nПочаток 80-х. Аншлаг на «Металісті»: до Харкова завітав «Спартак»\nА вже наприкінці 1982 року доля завела Лемешка на гру за участі друголігового харківського «Маяка». Невідомо, що саме помітив тоді тренер у худорлявому, доволі повільному форварді, техніка якого, кажуть, змушувала хапатися за голову. Але вже зовсім скоро 22-річний Юрій Тарасов, який в дитинстві не відвідував жодної футбольної школи і лише в 19 почав грати на першість міста, тренувався з «Металістом».\nПобачите, казав Лемешко, цей хлопець в наступному році заб’є 10 м’ячів. Тарасов забив лише сім. Проте вже у 1984-му – 17! І саме Юрій, чиїми козирями були поставлений удар і чудовий вибір позиції, у підсумку залишився рекордсменом клубу за кількістю матчів (214) и голів (61), проведених у вищій лізі СРСР.\nДо речі, дебют новачка в «основі» команди Лемешка прийшовся не на рядовий матч, а на фінал національного кубку, якого харків’яни несподівано дісталися у 1983-му. Це був той рідкий випадок, коли наділений фантастичною інтуїцією наставник помилився. У зустрічі з «Шахтарем» Тарасов розчинився на полі, наприкінці гри змарнував прекрасну нагоду відзначитись, і його команда в підсумку поступилася гірникам – 0:1. Очевидці стверджують, що переможний м’яч півзахисник Сергій Ященко забив рукою, проте взяття воріт було зараховано, і «металістам» залишилося лише тішитися отриманими званнями майстрів спорту.\nЛегенди «Металіста» – Ігор ЯКУБОВСЬКИЙ (220 матчів за клуб у всіх турнірах), Юрій ТАРАСОВ (263) і Юрій СИВУХА (308)\nНаступного бою за титул довелося чекати п’ять років. Увесь цей час підопічні Лемешка не хапали зірок з неба, але й від зони вильоту дистанціювалися, балансуючи зазвичай в районі 10-12 місць. Колектив, якому було визначено перевершити досягнення попередників, почав формуватися десь у 1986 році, коли в команді вже не було досвідчених Віктора Каплуна, Олександра Бойка, Ростислава Поточняка, Володимира Лінке, а Віктор Камарзаєв, Володимир Лозинський, Ярослав Думанський і Валентин Крячко проводили у «Металісті» свій останній сезон.\nМожна звернути увагу, що серед згаданих виконавців є чимало тих, хто пройшов школу Валерія Лобановського в київському «Динамо», окрім авторитету встигнувши здобути у столиці певну кількість титулів національного масштабу і єврокубковий досвід. Рівень кваліфікації цих футболістів не підлягав сумніву і був вагомим аргументом для Лемешка, котрий з готовністю надавав їм шанс проявити себе у Харкові.\nА ось Ігор Якубовський, навпаки, у 1986-му отримав запрошення спробувати свої сили в Києві. Відмовлятися не став, намагався закріпитися в чемпіонському складі, навіть відзначився голом під час одного з міжнародних товариських турнірів, одначе на офіційному рівні за «Динамо» так жодного разу і не зіграв. Це й не дивно, якщо зважити на рівень зірковості біло-синьої обойми тієї пори.\nЗа півроку півзахисник повернувся до «Металіста». Можливо, трішки розчарований, але не спустошений – налаштований на подальшу роботу зі старими партнерами. Саме Якубовський порекомендував Лемешку забрати з Києва 20-річних Руслана Колоколова і Олега Деревинського, оборонця і хавбека відповідно. Відчував, що до динамівської основи хлопцям не пробитися, зате в «Металісті» їхні якості мають стати у пригоді. Тренер прислухався і таки перетягнув перспективних дублерів до себе. Деревинського – влітку 1987-го, Колоколова – трохи пізніше. Показово, що обом в підсумку судилося вийти в «старті» в переможному кубковому фіналі!\nБУРЯК: СЛОВОМ І ДІЛОМ\nУ продовження теми трансферного зв’язку Київ – Харків згадаймо: в команді, яка розпочинала історичне сходження до кришталевої вершини, окрім названої пари новачків, також виступала ціла низка виконавців з динамівською школою за плечима. Це – і голкіпер Юрій Сивуха, і оборонці Юрій Махіня з Віктором Суслом, і півзахисники Леонід Буряк з Олександром Барановим, і нападник Олег Морозов.\nПерехід Буряка, 5-разового чемпіона СРСР, володаря Кубка кубків та Суперкубка УЄФА, став неабиякою подією. Один із талановитіших вихованців Лобановського покинув «Динамо» наприкінці 1984-го, саме через конфлікт із тренером, після чого два сезони захищав кольори московського «Торпедо». Розпрощатися з автозаводцями його змусила травма. У 33 роки футболіст збирався робити операцію на ахілловому сухожиллі й, за власним зізнанням, починав розмірковувати про закінчення кар’єри. Але київські хірурги не поспішали з радикальним втручанням, обмежувалися лікувальними процедурами, робили уколи, аж поки гравець не відчув, що готовий до нових звершень.\nІ саме в цей час зателефонував Лемешко, спитав, чи не зміг би Леонід допомогти «Металісту». «Саме такий виклик мені й був потрібен!» – не приховував колишній динамівець.\nЛеонід БУРЯК провів у Харкові лише півтора роки, але залишив там по собі великий слід. Легендарний півзахисник і «Металіст» дуже допомогли один одному\nЖоден з нових партнерів Буряка й близько не мав такого досвіду і таких регалій, проте в повсякденній поведінці титулованого новачка не було геть нічого зіркового. Ігор Якубовський розповідає, що незабаром після приїзду Леоніда запросив його в гості до свого товариша, де всі випили трішки шампанського і дуже гарно поспілкувалися.\n«З боку Буряка я не відчував й натяку на зверхність. Навпаки, він легко ішов на контакт, поводився просто і доброзичливо. Зате на тренуваннях вражав повною зосередженістю, стовідсотковою віддачею. Наочно демонстрував, як потрібно ставитися до своєї справи. В тому числі – до безпосередньої підготовки до матчів. Хлопці у нас були веселі, розбитні, іноді хтось давав собі послаблення напередодні ігор, – посміхається капітан. – Але Леонід – ніколи. Справжній профі!».\nОднак і вихованців власне харківського футболу у «Металісті», на якого чекала славетна подорож, вистачало. Серед них – голкіпер Ігор Кутєпов, флангові оборонці Віктор Яловський і Віктор Ващенко, центрбек – Борис Деркач, правий півзахисник Олександр Іванов, нападник Олександр Єсипов. Найстаршому з них, Деркачу, на момент старту кубкового розіграшу виповнилося лише 23.\nПОВОРОТ ДО КРЕМАТОРІЮ\nДо приходу Буряка найбільш віковим у команді був Юрій Сивуха – ще один харків’янин. У складі збірної СРСР він виборював «золото» на чемпіонаті світу-1977 (U-20), де відбив два пенальті під час післяматчевої фінальної серії. Того ж року перейшов в «Динамо», але конкуренції не витримав і з 1979-го знову захищав ворота «Метала».\nУ 1985-му відбулись події, які, за великим рахунком, могли зламати цього класного голкіпера. По-перше, на певний час Юрія залишила поза грою операція з видалення апендициту. По-друге, молодий й талановитий Кутєпов скористався своїм шансом, фактично позбавивши старшого товариша статусу воротаря №1. І нарешті відразу ж після червневого повернення Сивусі судилося сім раз вийняти м’яч із власних воріт у виїзному матчі зі «Спартаком» – 0:7…\nСам кіпер зізнається, що міг би не витримати такого психологічного удару, якби не Лемешко. «Краще один раз 0:7, чим сім раз по 0:1», – продекламував тренер, жодним чином не змінивши свого ставлення до досвідченого футболіста. Більше того, в наступні три сезони Юрій виходив на поле значно частіше за свого конкурента, хоча Кутєпов також не мав скаржитися на дефіцит ігрової практики.\nЄвген Пилипович взагалі чітко розумів, коли саме можна й потрібно проявити подібну толерантність. Так само, як знав, коли треба завдати підопічним справжнього прочухана. А за словом у кишеню він не ліз ніколи. Два випадки, які сталися у клубному автобусі після прикрих поразок, обросли легендами і в цьому сенсі є дуже показовими. Одного разу Лемешко звернувся на світлофорі до водія асенізатора, що загальмував поруч: «Привіт, колего!» І побачивши здивоване обличчя, пояснив, що обидва вони «везуть г..но»… В іншій ситуації несподівано скомандував водію автобуса повертати на бокову вулицю, і коли за кілька хвилин той зніяковіло повідомив, що наразі вони прямують до крематорію, наголосив: «Саме туди цих… і треба відвезти!»\nЄвген ЛЕМЕШКО – у вирі подій і під час свого останнього приїзду до Києва (разом із Ігорем ЯКУБОВСЬКИМ, Юрієм СИВУХОЮ та Віктором УДОВЕНКОМ). Євген Пилипович пішов із життя у червні 2016-го у грецьких Салоніках\nІгор Якубовський зізнається, що особисто йому Лемешко нерідко погрожував позбавленням звання майстра спорту і щонайменше разів десять виганяв із команди. «Подібне могло трапитися, наприклад, коли тренер вважав, що я занадто зухвало відповів на його зауваження. Утім, Пилипич не тільки швидко закипав, але й швидко заспокоювався. Кожного разу хтось із його асистентів повертав мене, і за годину ми вже забували про усілякі суперечки, – розповідає Якубовський. – Через роки, коли я завітав у гості до Лемешка, ми якось, жартуючи, торкнулися цієї теми. «Вимагав, бо любив і цінував», – сміявся він».\nНа відміну від багатьох колег, Євген Пилипович напередодні чергового сезону не налаштовував футболістів на якійсь конкретний результат. Завдання-мінімум було зрозумілим – залишитися у вищій лізі, а вже протягом змагань, з огляду на ситуацію, можна корегувати цілі й замахуватися на щось серйозніше.\nУ липні 1987-го як раз і настав такий момент, коли наставник відчув: варто спробувати підняти планку. І дійсно, перше коло ювілейного, 50-го чемпіонату Союзу харків’яни завершили виїзною перемогою над «Зенітом» (2:1), розташувавшись на високому сьомому місці – лише в шести пунктах від «Спартака», що очолював таблицю і, як потім з’ясувалося, крокував до «золота».\nТоді, на екваторі, відповідаючи на запитання кореспондента харківської газети «Красное Знамя» (її нинішня назва – «Час»), Євген Лемешко відзначав гарну фізичну форму підопічних, їхній бойовий дух і в цілому випромінював оптимізм:\n«Розумію, що друге коло буде для нас важчим. Ближче до фінішу боротьба напевно загостриться, а «Металісту», через примхи календаря, належить грати з клубами із лідируючої шістки виключно у гостях. Тим не менш, ми налаштовані завоювати ще стільки ж очок, скільки вже маємо в своєму активі, тобто – 16. Хочемо за підсумками чемпіонату потрапити у число шістьох найкращих колективів країни», – резюмував 56-річний фахівець.\nМіж тим прийшла пора включитися і в кубкові перегони, з якими спочатку ніхто в місті не пов’язував особливих надій.\nЛіто 1987-го. «Металіст» напередодні свого історичного сходження\nВарто зауважити, що з 1984 року розіграши Кубку СРСР стали розбивати на дві умовні частини. Влітку та восени проводилися чотири стартові стадії, починаючи з 1/64-ї, а наступної весни – вирішальні, починаючи з чвертьфіналу. У сезоні-1987/88 клуби вищої ліги вступали у боротьбу з 1/16-ї, причому вперше із 1978-го протистояння цього та наступного раундів складалися із двох матчів – дома та на виїзді.\n«На сніданок» «металістам» дісталася «Красная Пресня». Москвичі, представляли другу лігу, але у 1986-му ледве не підвищилися в класі, вигравши свою зону, та й взагалі прохідним опонентом не вважалися. Команда різко додала під керівництвом тоді ще тренера-початківця Олега Романцева, котрого вже за два роки покличуть у «Спартак». Грав за «Пресню» і 21-річний Василь Кульков, майбутній захисник того таки «Спартака», а надалі – «Бенфіки» та «Порту».\nЛемешко не став мудрувати і в першому, домашньому матчі задіяв звичну тактичну схему 4 – 4 – 2 із Буряком на позиції під нападаючими. А героєм зустрічі судилося стати Олександру Малишенку. Цей невеличкий на зріст, напрочуд швидкий, та верткий форвард, який у 1987-му приїхав до Харкова із Ворошиловграда, двома тижнями раніше двічі вразив ворота «Зеніту», а тепер оформив дубль у ворота іншої російської команди.\n«МЕТАЛІСТ» Харків – «Красная Пресня» Москва 3:1 (1:0)\n6 липня 1987 р. Харків. Стадіон «Металіст». 19 градусів. Сонячно. 9 600 глядачів.\nГоли: 1:0 Малишенко (14), 2:0 Малишенко (48), 3:0 Баранов (72), 3:1 Іванов (89).\n«Металіст»: Сивуха, Махіня, С.Кузнєцов, Сусло, Деркач (Якубовський, 27), Аджоєв, Буряк, Талько (Ващенко, 62), Деревинський, Тарасов (Баранов, 58), Малишенко.\nАрбітр – Савкін (Балашиха).\nНа початку гри, щоправда, гості виглядали цікавіше, провели декілька гострих атак і в одному з випадків Юрія Сивуху навіть підстрахувала стійка. Але на той момент «Металіст» вже вів у рахунку: Малишенко замкнув головою крос Олега Деревинського. Надалі – слово газеті «Красное знамя»:\n«Позиційні промахи в обороні змусили наставників харків'ян внести корективи. Замість Б.Деркача на поле вийшов І.Якубовський. О.Деревинський відтягнувся назад і зайняв місце в обороні. Після цього захисні порядки харків'ян стали діяти надійніше, і матч проходив уже під диктовку господарів поля. Ще до перерви могли збільшити рахунок Л.Буряк, Ю.Тарасов, але в цих епізодах надійно зіграв воротар москвичів В.Фурцев. Однак і він виявився безсилим відразу після початку другого тайму, коли О.Малишенко, отримавши м'яча у карному майданчику, обіграв захисника і чітко пробив у кут воріт. Потім він уже виступив у ролі асистента, і з його передачі О.Баранов забив третій гол.\nІ далі «Металіст» постійно тримав у напрузі оборону гостей. Здавалося, рахунок буде збільшений. Але перед самим фінальним свистком О.Іванов, який вийшов на заміну у москвичів, зумів перехитрити Ю.Сивуху і встановити остаточний результат».\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1964\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1966\nМатч-відповідь відбувся за 12 днів, упродовж яких «Металіст» провів дві напружені домашні зустрічі із іншими московськими клубами в рамках чемпіонату, здолавши ЦСКА (2:1) та розійшовшись миром із «Динамо» (1:1). Враховуючи щільний графік і результат першої гри із «Преснею», під час другого побачення з нею Лемешко вдався до ротації складу. Мабуть, саме це разом із певною самозаспокоєністю харків’ян ледве не зіграло з ними злий жарт. Адже суперник, що на попередніх стадіях посунув зі свого шляху два клуби першої ліги, ще не склав зброї.\n«Красная Пресня» Москва – «МЕТАЛІСТ» Харків 1:1 (0:1)\n18 липня 1987 р. Москва. Стадіон «Красная Пресня». 17 градусів. 1105 глядачів.\nГоли: 1:0 Муравйов (12), 1:1 Якубовський (81).\n«Металіст»: Кутєпов, Махіня (Яловський, 85), С.Кузнєцов, Сусло, Панчишин, Іванов (Ващенко, 58), Баранов (Єней, 58), Деревинський, Якубовський, Тарасов, Малишенко.\nАрбітр – Хохряков (Йошкар-Ола).\n«Москвичі з перших хвилин діяли дуже активно, з великим підйомом, – читаємо в звіті «Красного знамені». – І вже на 13-й хвилині А.Муравйoву вдалося вразити ворота І.Кутєпова. Забитий гол ще більше розпалив господарів поля. Адже їм досить було ще раз добитися успіху, і за результатами двох зустрічей вони отримували перевагу!\nАле і харків'яни тепер уже всерйоз повели гру. Перш за все надійніше заграла оборона. А заміни, зроблені в середній лінії, дозволили енергійніше вести й атакуючі дії. Зрештою це принесло свої плоди: у другому таймі І.Якубовський зрівняв рахунок – 1:1».\nСеред основних виконавців, яких Лемешко не долучав до другого матчу з «Преснею», був і моторний півзахисник атакуючого плану Гурам Аджоєв. В «Металіст» він перебрався із «Спартака», де упродовж двох років переважно виходив на заміни, але при цьому встиг здобути цінний досвід, в тому числі – єврокубковий. У 1986-му, відчуваючи нестачу ігрової практики, пристав на пропозицію харків’ян і наче був повністю задоволеним своїм вибором. За досить короткий термін Аджоєв став одним із лідерів команди і улюбленцем місцевої публіки. Але…\nНа другу частину сезону у цього безперечно талановитого хавбека з’явилися нові плани, які були зумовлені несподіваним запрошенням із Тбілісі. Відмовити клубу з рідного міста, де він народився й робив перші футбольні кроки, Аджоєв не міг. Зібравши речі та вирушивши на південь, ще в середині серпня він встиг зіграти за «Динамо» в кубковому турнірі. Переходи у той час оформлювалися достатньо просто…\nУ липні середня лінія «Металіста» взагалі зазнала відчутних кадрових втрат. Окрім Аджоєва, через травму на місяць вилетів технічний лівий крайок Ігор Талько, стільки ж приблизно перебував поза грою універсал Деревинський, який зламав руку. Як наслідок, команда зазнала поразок у Дніпропетровську та Донецьку й до першого двобою 1/8 фіналу Кубку СРСР підійшла не в найкращому стані.\nТа й наступний суперник – сухумське «Динамо», хоч і залишався єдиним клубом другої ліги, що дістався цієї стадії, не дуже й підходив на роль хлопчика для биття. Зокрема, наробив галасу, здолавши у попередньому раунді одноклубників із Мінську – 1:2 і 1:0. Білоруси, між іншим, починали розіграш у статусі чинних фіналістів турніру, а проти грузинів обидва рази виставляли бойовий склад. І все ж таки – поступилися.\nА ось харків’яни в домашній зустрічі з «Динамо» зробили все, щоб перетворити другий матч на формальність. Уже на стартовій хвилині Буряк витонченим крученим ударом зі штрафного відкрив рахунок і ніби запропонував партнерам рішуче братися за справу.\nУ 1/8 фіналу атакуючий дует «Металіста» – Олександр МАЛИШЕНКО (ліворуч) і Юрій ТАРАСОВ – проявив себе з найкращого боку\n«Тренери господарів ввели до складу ряд молодих гравців, – відзначав на шпальтах «Советского спорта» відомий харківський журналіст Юрій Грот. – І саме останні задавали тон у грі, доводячи, що даремно їх тримають на лавці запасних у іграх чемпіонату. Іванов, Єсипов, Яловський, Єней грали цікаво, змістовно, з вогником. Щоправда, голи в цьому матчі забивали більш досвідчені футболісти».\n«МЕТАЛІСТ» Харків – «Динамо» Сухумі 3:0 (2:0)\n4 серпня 1987 р. Харків. Стадіон «Металіст». 21 градус. Ясно. 11 000 глядачів.\nГоли: 1:0 Буряк (1), 2:0 Малишенко (38), 3:0 Малишенко (65).\n«Металіст»: Сивуха, Яловський, С.Кузнєцов, Сусло, Деркач, Єней (Іванов, 46), Буряк, Єсипов (Ващенко, 64), Якубовський (Баранов, 34), Тарасов, Малишенко.\nАрбітр – Александров (Ярославль).\nЗі свого боку видання «Красное знамя» зазначало, що зовні гра «Металіста» виглядала простою, але саме ця раціональність давала підопічним Лемешка очевидні переваги:\n«Раз по раз стали виникати небезпечні ситуації біля воріт гостей. Відмінні можливості досягти успіху мали Тарасов, Малишенко, потужний удар Деркача відбила поперечина. Нарешті Малишенку під кінець першого тайму вдалося пройти крізь стрій захисників і після «стінки» з Тарасовим подвоїти рахунок.\nДругий тайм розпочався спалахами активності гостей, але найнебезпечніші ситуації знову створювали харків'яни. Ще двічі м'яч потрапляв у стійку воріт, в декількох випадках виручив свою команду воротар «Динамо» Бенідзе. Але і він не зміг захистити ворота після стрімкого проходу по флангу Іванова та його прострілу, на який вчасно вийшов Малишенко – 3:0!».\nПопри такий результат, на матч-відповідь столиця Абхазії чекала немов на свято, і на трибунах місцевого стадіону нема де було яблуку впасти. І яка ж ейфорія охопила глядачів, коли вже на 5-й хвилині лідер динамівців Роман Хагба гарматним пострілом зі штрафного змусив Сивуху виймати м'яч із сітки. Втім, продовжити у тому ж дусі – тобто так, як це зробив у Харкові «Металіст», господарі не спромоглися. Їх більш досвідчені опоненти швидко взяли гру під свій контроль і ще до перерви вийшли вперед. Це Юрій Тарасов двічі виявився найвправнішим після прострілів Іванова та Махіні, записавши до свого доробку дубль і остаточно поховавши інтригу в цьому протистоянні.\n«Динамо» Сухумі – «МЕТАЛІСТ» Харків 1:2 (1:2)\n15 серпня 1987 р. Сухумі. Республіканський стадіон. 28 градусів. Сонячно. 10 000 глядачів.\nГоли: 1:0 Хагба (6), 1:1 Тарасов (14), 1:2 Тарасов (41).\n«Металіст»: Сивуха, Махіня, С.Кузнєцов, Панчишин, Деркач, Іванов (Єней, 46), Якубовський (Баранов, 46), Буряк, Талько, Тарасов, Малишенко (Яловський, 63).\nАрбітр – Галіков (Ленінград).\nЯк резюмував оглядач тижневика «Футбол-Хокей» Анатолій Коршунов, рівень майстерності суперників був непорівнянний, і на щось розраховувати «Динамо» могло б хіба що за рахунок постійного тиску і шалених швидкостей:\n«Єдиний матч 1/8 фіналу, у якому зустрілися клуби вищої та другої ліг, лише підкреслював прірву, яка існує між ними, – констатував автор. – У сухумській команді є обдаровані молоді футболісти, є й досвідчені – такі як, наприклад, Хагба, но різниця командної майстерності була помітна неозброєним оком. Сухумці вдома старалися, як могли, навіть відкрили рахунок, але «Металіст», навіть особливо не прагнучи перемоги, досяг її.\nЦікаво, що чим спокійнішою була гра, тим більш помітною була техніко-тактична перевага гостей. Коли ж господарі пропонували високий темп і натиск, то досвідченим захисникам харків'ян доводилося важче – стримувати тиск вдавалося лише ціною порушення правил. Мабуть, не лише порядок спроможний поставити під сумнів клас…»\nСИНЬО-ЖОВТИЙ ВІТЕР З ПІВНОЧІ\nЛокальне завдання було вирішене, і про Кубок СРСР можна було забути на вісім місяців – до квітня 1988-го, коли мали відбутися чвертьфінали.\nА ось плани щодо потрапляння до чільної шістки чемпіонату-1987 «Металісту» втілити в життя не вдалося. Харків загальмував і в останньому турі, у середині листопада, поступившись на власному полі «Нефтчі», навіть був виштовхнутий із «десятки». Ще за три дні підопічні Лемешка могли взяти свій перший титул, але у фіналі другого розіграшу Кубку федерації (мертвонароджений турнір, де ледве не всі команди виступали напіврезервними складами, проіснував лише п'ять років) під дахом московського манежу поступилися «Спартаку» – 1:4.\nЩодо приємних і пам’ятних для прихильників «Металіста» подій завершальної частини сезону, то тут можна виокремити хіба що 100-й офіційний гол Леоніда Буряка, який дозволив прославленому футболістові увійти до символічного Клубу Григорія Федотова.\nЧленський квиток, дуже почесний навіть для форварда, тим більше – для півзахисника, ветеран оформив 8 листопада, ефектним парашутом запустивши м'яча за комірець голкіперу «Арарата» Подшивалову і принісши своїй команді мінімальну перемогу.\n– Дуже радий, що досяг цієї вершини, – ділився враженнями розчулений герой вечора. – Особливо з урахуванням того, що рік тому я вважав свою кар'єру завершеною. Вдячний тренерам «Металіста», що повірили в мене і запросили в команду, вдячний партнерам – за підтримку. Наразі залишати футбол не збираюсь!\nБеззаперечно, допомога наддосвідченого диригента атак була потрібна харків'янам і наступного сезону. Тим більше, що ще перед його стартом команду з різних причин залишили оборонці Махіня з Кузнєцовим, а також забивний форвард Малишенко, що вирушив до рідного Ворошиловграда.\nНатомість із «Гурії» Лемешко запросив непоступливого бійця – центрального захисника Миколу Романчука, який до того встиг добре проявити себе під час виступів у Ростові-на-Дону та Одесі. Із Києва приїхав відрекомендований Якубовським Руслан Колоколов, про якого йшла мова вище, і якого Євген Пилипович бачив на правому фланзі оборони. Лінію нападу мав підсилити Олег Морозов, якому, попри участь в матчі за Суперкубок УЄФА, також не вдалося закріпитися в «Динамо», і той таки Хагба, котрий, як виявилось, не дарма забивав «Металісту» в Сухумі.\nАле головною новиною і водночас найважливішим надбанням стало повернення Аджоєва. У Тбілісі той себе так і не знайшов, вирішивши зрештою вдруге увійти у «металеву» річку. Тут на Гурама ніхто образи не тримав. Тренери, партнери, вболівальники прийняли як свого.\nПротягом своєї кар'єри Гурам АДЖОЄВ (із трофеєм) двічі повертався до «Металіста», а остаточно розпрощався з Харковом лише в 1992-му\nЩодо харківських прихильників футболу, то й вони у цій історії грали надважливу роль. За свідченням старожилів, фанатський рух у місті був започаткований приблизно у 1982 році, тобто саме тоді, коли команда виборола путівку до вищого дивізіону. У той час наче сама собою сформувалася активна група однодумців, ядро, яке отримало назву «Північ права». Хлопці приходили на матчі у шарфах, які нерідко в'язали для них матері, складали та скандували тематичні речівки, в усьому демонстрували свою незалежність і несхожість з іншою публікою.\nКажуть, що саме харків'яни першими серед «колег» почали пропагувати на секторі синьо-жовті кольори. Далеко не всі з них заглиблювалися в історичні тонкощі, і дехто навіть розмахував перегорнутими прапорами з тризубом, схожим на виделку. Але головне, що «металісти» вже тоді свідомо ідентифікували себе з Україною.\nПевний час на витівки молоді правоохоронці дивилися крізь пальці, поки десь у 1986-му не отримали сигнал, що своєю бездіяльністю сприяють розквіту націоналістичних настроїв. З тих пір для фанів почалися важкі часи. Синьо-жовту символіку відбирали, а тих, хто намагався прослизнути на сектор із забороненою атрибутикою, потім відловлювали, заганяли в розташований безпосередньо на стадіоні спортзал і нещадно били. Але тим самим лише розпалювали ненависть хлопців до загниваючої радянської системи і надихали на нові прояви непокору і подвиги.\n80-ті. Харків. За «Металіст»!\nБезумовно, у першій половині 1988-го був готовий до подвигів і сам «Металіст». І перш ніж у квітні відновити виступи у Кубку СРСР, встиг наробити галасу, на очах у 30 тисяч власних вболівальників завдавши поразки чинному на той момент чемпіону «Спартаку» з рахунком 2:0.\nЩоправда, той виграш, хоча він і ощасливив велику армію футбольних фанів по всій Україні, був лише спалахом. Команді відверто бракувало стабільності, і в п’яти стартових турах перемога над спартачами виявилися єдиною. В чотирьох інших підопічні Лемешка спромоглися набрати лише один бал і скотилися на друге з кінця, чотирнадцяте місце.\nТож і в кубковому чвертьфіналі проти першолігового «Ротора» харків’яни не виглядали стовідсотковим фаворитом. Хоча б через те, що на попередній стадії з волгоградцями нічого не змогло вдіяти навіть «Динамо» Валерія Лобановського, у двох матчах пропустивши чотири м’ячі – 3:2 і 0:2.\nБагато хто навіть згадував фіаско, яке спіткало підопічних Лемешка на аналогічному етапі розіграшу-1986/87, коли «Метал» на своєму полі не зміг розпечатати ворота друголігової сімферопольскої «Таврії» і в підсумку поступився їй по пенальті.\nВдруге наступити на одні й ті самі граблі досвідчений наставник просто не міг, і напередодні зустрічі з волгоградцями його хлопців (більшість з них також гарно пам’ятала таврійський ляпас) очікувала дуже серйозна «накачка». Настільки серйозна, що почавши гру, господарі, навіть попри гарячу підтримку власних трибун, виглядали куди більш затиснутими, ніж їхні суперники.\n«МЕТАЛІСТ» Харків – «Ротор» Волгоград 1:0 (0:0)\n12 квітня 1988 р. Харків. Стадіон «Металіст». 10 градусів. Сонячно. 12 000 глядачів.\nГол: 1:0 Баранов (63).\n«Металіст»: Сивуха, Деревинський (Хагба, 46), Романчук, Панчишин (Колоколов, 20), Деркач, Ващенко, Буряк (Якубовський, 77), Сусло, Баранов, Тарасов, Морозов.\n«Ротор»: Клейменов, Большаков, Скрипник, Стогов (Шаймухеметов, 77), Куліш, Хомутецький, О.Сергєєв (Хохлов, 72), Андрєєв (Чупін, 70), Суровікін, Нікітін, С.Сергєєв. Тренер – Прокопенко.\nАрбітр – Горінас (Бірштонас).\nНатомість 43-річний тренер Віктор Прокопенко, усі найкращі досягнення якого на чолі «Чорноморця» та «Шахтаря» ще були попереду, привіз до Харкова дійсно конкурентоспроможну команду, що впевнено крокувала до вищого дивізіону. І невідомо, як би все закінчилося, коли б не вдала гра Сивухи, котрий принаймні двічі рятував партнерів після ударів Олександра Нікітіна.\nНапередодні Ігор Кутєпов пропустив три сухі м’ячі від київського «Динамо» в матчі чемпіонату, і, не виключено, саме це підштовхнуло Лемешка довірити Юрію останній рубіж. Як виявилося, передчуття Євгена Пилиповича не зрадило.\nПравильним виявилося і рішення випустити на другий тайм свіжого Хагбу – на це, зокрема, звернув увагу «Футбол-Хокей». Далі – фрагмент звіту про харківський поєдинок, надрукований в московському тижневику:\n«Господарі намагалися вести гру через Л.Буряка, який робив все для того, щоб вона придбала необхідну стрункість і максимальне загострення в атаці. У другому таймі заміна О.Деревинського на вправного Р.Хагбу допомогла «Металісту» посилити тиск на ворота Клейменова. А розв'язка наступила на 63-й хвилині після того, як півзахисник харків'ян О.Баранов свою участь в черговому штурмі завершив хльостким ударом.\nОчікуваний слідом за пропущеним голом сплеск активності волгоградців не застав зненацька «Металіст». Господарі не пішли в глуху оборону, оскільки такий маневр майже за півгодини до кінця зустрічі не тільки є прикрим для трибун, але й загрожує неприємностями. Харків'яни тепер намагалися якомога довше тримати м'яч, розігрувати його до вірного в розрахунку на вибухові ривки О.Морозова і винахідливість в чужому карному майданчику Ю.Тарасова.\n«Металіст» не повторив своєї торішньої помилки і, хоча на шляху до півфіналу перемагав нижчі за рангом клуби, навряд чи можна вважати його просування вперед кубковими сходами легким і безпроблемним».\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1974\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1978\nПереможні грані кришталю: «Шахтар» Донецьк. 1980\nПро автора переможного голу Олександра Баранова варто сказати окремо. Киянин, він на початку 80-х довго і марно чекав на свій шанс, виступаючи за динамівський дубль. У «Металіст» прийшов у 1986-му до того встигнувши пограти за вже згадану «Таврію» та навіть за московський «Спартак». 195 сантиметрів зросту не дозволяли сплутати Баранова з іншими виконавцями, при цьому навіть зі своїми солідними габаритами Олександр виглядав маневреним і рухливим.\nОлександр БАРАНОВ рветься до воріт «Торпедо». Як і в матчі проти «Ротора», у фіналі він також відзначився голом\nЗазвичай Баранов діяв у середині поля, де міг успішно справлятися з функціями опорника та креативщика. Він був не тільки незамінним під час боротьби на другому поверсі, але й вирізнявся неабиякими диспетчерськими здібностями. Лемешко дуже цінив свого гренадера саме за його футбольний розум, і, за легендою, одного разу на тренуванні відвісив тому оригінальний комплімент: «Знаєш, Баранов, якщо твою голову пришити собаці, він збожеволіє!». Вигадка це, чи ні, – достеменно не відомо, але, принаймні, такий жарт дійсно відповідав стилю знаменитого керманича.\nДо речі, Баранов разом із Якубовським та Тарасовим увійшов до трійки гравців, які не пропустили жодного з семи матчів того тріумфального кубкового розіграшу.\nЩАСЛИВА ПОМИЛКА УДОВЕНКА\n«Металіст» став першим півфіналістом Кубку СРСР, діставшись цієї стадії на день раніше, ніж «Дніпро», московське «Торпедо» та «Жальгіріс». Саме з останнім, чинним бронзовим призером, і випало схрестити шпаги харків'янам. І саме це протистояння, наполягали скептично налаштовані ЗМІ, мало стати для підопічних Лемешка першою повноцінною перевіркою у поточному змаганні. Адже на попередніх етапах український колектив мав справу виключно з представниками нижчих ліг.\nПрибалтійський клуб справедливо вважався головним відкриттям першої половини сезону в Радянському Союзі і до кубкового двобою підійшов у статусі одноосібного лідеру чемпіонату! Складена саме на базі «Жільгіріса» студентська збірна СРСР виграла «золото» Всесвітньої Універсіади-1987 у Загребі. Лідеру атак литовського гранду Армінасу Нарбековасу і центрбеку Арвідасу Янонісу за кілька місяців судилося вибороти олімпійське «золото» у Сеулі, а ще одному захисникові В'ячеславу Сукрістову – європейське «срібло» у Мюнхені. Словом, суперник був ще той подарунок.\nНе додала оптимізму прихильникам української команди і очна суперечка в рамках першості країни, яка сталася за два з половиною тижні до півфіналу. 30 квітня у Вільнюсі господарі здолали «Металіст» за відчутної ігрової переваги, хоча й забили лишень на один м'яч більше – 2:1.\nНе виключено, саме ця невдача стала фундаментом для кубкового реваншу харків'ян, адже коли вони готувалися до наступної зустрічі з литовцями, мало хто сумнівався у ще одній перемозі хлопців Беньямінаса Зелькявічуса. І справа не в тому, що відповідні прогнози зустрічалися на шпальтах газет. Головне, що подібні настрої, схоже, пустили свої сходи у головах футболістів «Жальгіріса». Навіть попри те, що ті ніколи не діставалися кришталевого фіналу.\nШанси «Металіста» могли б вирости завдяки підтримці власних уболівальників, але цього разу єдиний матч мав відбутися у Вільнюсі. Господаря визначав жереб, який випало витягнути одному з помічників Лемешка – Віктору Удовенку. Першу капсулу з папірцем той від хвилювання впустив на підлогу, але піднімати не став, вирішивши відкрити іншу...\nВіктор Михайлович, якого спеціально відряджали до Москви для участі у цій важливій процедурі, розповідав, що навіть боявся дзвонити на базу «Металіста». Коли ж наважився, слухалку взяв сам головний тренер і відразу запитав: «Ну що, Віктор?» (з наголосом на останній склад). «Півфінал – у Вільнюсі, фінал – у Москві», – швидко протараторив Удовенко і відразу від’єднався, розуміючи, якою може бути реакція співрозмовника. Не міг він знати тоді, що витягнув для свого клубу щасливий квиток.\nМісцевий стадіон у литовській столиці, що вміщував близько 14 тисяч глядачів, був переповнений, люди сиділи навіть на сходах. Публіка гнала господарів уперед, а ті, як свідчать очевидці, розпочали вкрай невпевнено. Вони знали, що переважають суперника, але коли відчули, що щось пішло не так, занервували і довго не могли намацати свою гру.\nПівфінал у Вільнюсі. Ніхто не хотів поступатися\nЗвісно, партнерів підвів досвідчений голкіпер Вацлавас Юркус, помилки якого на 7-й та 68-й хвилинах призвели до голів «Металіста». Ось як описує їх на шпальтах тижневика «Футбол-Хокей» Олександр Львов:\n«Важко сказати, чому раптом Юркус покинув свої ворота рівно настільки, наскільки це давало можливість м'ячу, що був посланий по дузі у бік воріт, опинитися в сітці. Зробив це півзахисник гостей Іванов, вирішивши не чекати партнерів, які трохи відстали на шляху до карного майданчика.\nТа й у другому епізоді Юркус явно погарячкував, коли «зачепив рукою» Морозова, який увірвався до володінь голкіпера («Советский спорт», описуючи цей епізод, зазначив, що Юркус фолив на Ващенку – К.П.). Тим більше форвард «Металіста», навіть якщо б і йшов від воротаря, то мав опинитися в зоні, звідки вразити ціль було набагато складніше, ніж з одинадцятиметрової позначки, на яку без вагань миттєво вказав О.Спірін.\nЯкубовський свого шансу не змарнував. І господарі змушені були вдруге розпочати з центра під скандування трибун, які вимагали видалити з поля... суддю».\nУ другому таймі «Жальгіріс» нарешті активізувався. І якщо після потужного «пострілу» Яноніса стійка виручила гостей, то Нарбековасу відверто пощастило – його удар скорегував рикошет від захисника і дезорієнтував Сивуху. Після цього епізоду рахунок став рівним, але чи не перший наступний укол «Металіста» завершився призначенням пенальті і другим голом у ворота Юркуса.\n«Жальгіріс» Вільнюс – «МЕТАЛІСТ» Харків 1:2 (0:1)\n18 травня 1988 р. Вільнюс. ЦС «Жальгіріс». 20 градусів. Хмарно. У другому таймі дощ. 16 000 глядачів.\nГоли: 0:1 Іванов (7), 1:1 Нарбековас (66), 1:2 Якубовський (68, з пенальті).\n«Жальгіріс»: Юркус, Панкратьєв, Сукристов, Мажейкіс, Яноніс, Квілюнас, Баранаускас, Іванаускас, Якубаускас, Расюкас (Фрідрікас, 64), Нарбековас.Тренер – Зелькявічус.\n«Металіст»: Сивуха, Колоколов (Яловський, 88), Романчук, Панчишин, Деревинский, Іванов, Баранов (Буряк, 68), Ващенко, Якубовський, Тарасов (Морозов, 55), Аджоєв.\nАрбітр – Спірін (Москва).\nНадалі харків'янам доводилося важко, але вдалі кадрові й тактичні рішення Лемешка у підсумку виявилися вирішальними.\n«Віддавши всі сили оборони, «Металіст» тим не менш не вважав за потрібне відкликати назад Аджоєва і Морозова, котрі чатували в центрі поля, – читаємо далі у звіті Львова. – Останній вийшов на заміну через десять хвилин після перерви і зайняв місце Тарасова, якому явно не вдався матч у Вільнюсі. Такий тренерський хід, як показали подальші події, себе виправдав. Ривки Морозова нервували захисників господарів, моментами вимушених зупиняти проходи нападника недозволеними прийомами. В напрузі тримав їх і Аджоєв, який з'являвся то на одному фланзі атак «Металіста», то на іншому.\nУ середині другого тайму на поле з'явився досвідчений Буряк, за допомогою якого тренери харків'ян розраховували зміцнити центр поля, де м'яч в ногах їх підопічних практично не затримувався. І тут вони не прорахувалися. Уміння Буряка взяти ігрову паузу, налагодити зв'язки допомогло гостям. Особливо в ті спекотні моменти, коли стрілка секундоміра невблаганно наближалася до кінця…»\nІ все ж таки тим, хто переживав за харківський клуб, хотілося більшого. Журналісти газети «Красное знамя» вже дивилися вперед:\n«Перемога, звичайно, радує завжди. Вона – як бальзам на душі вболівальників. І в них уже зародилася боязка надія: «А раптом ...» Але справа, зрештою, не в тому, чи привезе «Металіст» кубок до Харкова. Головне, чи покаже він в Москві гру, гідну фіналіста, або виконуватиме роль статиста? Очікувати відповідь на це питання залишилося недовго».\n«ТА ПІШОВ ТИ!»\nНа кшталт півфіналу, титульному бою для команди Лемешка судилося стати гостьовим. Адже у радянській столиці її очікувала зустріч із московським «Торпедо», котре право позмагатися за кубок вибороло у «Дніпра». В надзвичайно упертому двобої автозаводці продемонстрували кращу фізичну готовність і довшу лавку запасних. За рахунок «джокерів», які з’явилися на полі в другому таймі, «чорно-білі» дотиснули суперника, і вже у доданий час Микола Савичев забив єдиний м’яч – 1:0.\nФінал вже у вісімнадцяте в історії розіграшу мав відбутися на стадіоні «Динамо», який, щоправда, востаннє перед цим удостоювався такої честі ще в 1977-му. «Торпедо» підходило до матчу в ролі фавориту і тому що грало вдома, і тому що під орудою свого наставника Валентина Іванова двічі встигло виграти Кубок СРСР – 1968-му та 1986-му, і тому що за останні п’ять років у шістьох випадках обігравало «Металіст», поступившись йому лише раз. Утім, в національному чемпіонаті-1988 автозаводці не виблискували, і хоча розташовувалися в таблиці вище за харківський клуб, в квітневій московській сутичці перемогти його не змогли – 1:1.\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1982\nПереможні грані кришталю: «Шахтар» Донецьк. 1983\nПереможні грані кришталю: «Динамо» Київ. 1987\nНапередодні фіналу Євген Лемешко прийняв кілька дуже непростих і вкрай важливих кадрових рішень. Перш за все, довірив місце у воротах Ігорю Кутєпову, хоча починаючи з 1/8 фіналу в кубку надавав перевагу виключно Сивусі. Навряд чи тільки через те, що молодий голкіпер впевненіше діяв на виходах. Так, тренер, як запевняють його колишні підопічні, володів якимось звірячим чуттям і нерідко робив свій вибір на користь того чи іншого гравця всупереч будь-якій логіці. Але в даному випадку все ж таки була конкретна причина, через яку досвідчений Сивуха залишився на лавці. «Це особлива історія, – зізнавався Лемешко. – Не ділитимусь нею, аби нікого не скомпрометувати».\nЮрій СИВУХА і Євген ЛЕМЕШКО після переможного фіналу\nЗате Деркача і Романчука, які під час безпосередньої підготовки до гри порушили режим, фахівець покривати не став. За словами Євгена Пилиповича, питання взагалі стояло про відчислення обох захисників із команди, однак він пообіцяв прийняти остаточне рішення після фіналу. Розумів, що на тому етапі результат був важливіший за педагогічні уроки. У підсумку в Москві Деркач на поле так і не вийшов, а от Романчук відіграв у центрі оборони всі 90 хвилин і після фінального свистка побіг до наставника – дякувати за довіру. «Да пішов ти!» – тільки й відмахнувся Лемешко, уявляючи, яким би був цей діалог в разі поразки.\nОтримав місце у основному складі й Буряк, хоча, на думку тренера, в той час не показував футбол, який чекали від нього вболівальники. Але, враховуючи статус матчу, бажання ветерана показати себе в місті, де його обожнювали, Лемешко кинув Леоніда у бій. І не пожалкував.\nРУКА, ЩЕЛЕПА І ГОЛОВА\nІ ось прийшла довгоочікувана, остання субота травня. Стадіон не був заповнений вщент, але 30 тисяч на трибунах зібралося, з яких чи не третину складали вболівальники «Металіста», ставши справжнім 12-м гравцем.\nДо речі, серед українських прихильників футболу напевне були й ті, хто бажав удачі торпедівцям. Нічого дивного, адже лише перемога останніх надавала змогу київському «Динамо», що завершило чемпіонат-1987 на 6-й позиції, отримати путівку до Кубку УЄФА. Утім, гадаю, подібні однолюби в ті часи все-таки перебували в меншості.\nКому з членів суддівської бригади належало працювати в полі, безпосередньо під трибунами вирішив жереб, наділивши відповідними повноваженнями Івана Тимошенка. За календарем фінал збігся із Днем прикордонника, і тому право першого удару по м’ячу було надано Микиті Карацупі – Герою Радянського Союзу, полковнику прикордонних військ. А вже після цього трель свистка арбітра сповістила про початок вирішальної суперечки.\nЗа хвилину до стартового свистка. Рукостискання Микити КАРАЦУПИ та Ігоря ЯКУБОВСЬКОГО\nНалаштовуючи футболістів на гру, Лемешку вдалося витримати необхідний баланс – і зарядити хлопців на боротьбу, і не дати перегоріти. Так, в діях гостей не було розкутості, що й не дивно, але й розгубленими вони не виглядали.\n«Торпедо» Москва – «МЕТАЛІСТ» Харків 0:2 (0:1)\n28 травня 1988 р. Москва. Стадіон «Динамо». 25 градусів. Сонячно. 30 000 глядачів.\nГоли: 0:1 Аджоєв (42, з пенальті), 0:2 Баранов (61).\n«Торпедо»: Саричев, Полукаров, Ковач, Пригода, Роговськой, Єременко (Гришин, 48), Кобзєв, Рудаков (Писарєв, 38), М.Савичев (Жуков, 63), Ширинбеков, Агашков. Тренер – Іванов.\n«Металіст»: Кутєпов, Колоколов (Яловський, 51), Романчук, Панчишин, Деревинський, Іванов (Хагба, 79), Буряк, Ващенко (Баранов, 46), Якубовський, Тарасов, Аджоєв. Тренер – Лемешко.\nПопередження: Тарасов, Деревинський.\nАрбітр – Тимошенко (Ростов-на-Дону), асистенти – Жук (Мінськ), Хохряков (Йошкар-Ола).\nОсь як в своєму звіті на шпальтах тижневика «Футбол-Хокей» характеризував гру «Металіста» відомий в минулому нападник і тренер Віталій Шевченко:\n«Говорячи по-чоловічому, харків'яни більше налаштувалися на перемогу, глибше усвідомили, що за неї треба боротися, не шкодуючи живота свого, і що прийде вона тільки через тяжку працю.\nОборону гості побудували в чотири захисники, щільно прикриваючи зони, і тільки Панчишин грав строго індивідуально по Кобзєву. На позиції опорного хавбека корисно діяв Якубовський, відчутною була підтримка двох активних крайніх півзахисників. Буряк виглядав вільним художником, але не цурався чорнової роботи і ззаду, допомагаючи іншим гравцям середньої лінії в міру своєї сили. На вістря був висунутий лишень заряджений на чужі ворота Тарасов, а Аджоєв відтягувався назад, доповнюючи групу гравців середньої лінії. Від оборонних обов'язків був звільнений тільки Тарасов.\nВдало вишикувалася гра «Металіста» і на контратаках, на яких їх зобов'язувало діяти становище гостей. Уже в першому таймі їм тричі вдавалося втекти у відрив, що врешті-решт і призвело до пенальті».\n11-метровий у ворота «Торпедо» було призначено, коли Олексій Єременко рукою фактично зняв м'яч з голови Аджоєва після чудового кросу Буряка з правого флангу. Право завдати відповідального удару Буряк із Якубовським, якось навіть не змовляючись, довірили Аджоєву. Не виключено, на спільне рішення досвідчених пенальтістів вплинув той факт, що обидва навесні встигнули по разу схибити з «точки». Буряк – на початку квітня, у грі з тим таки «Торпедо», Якубовський буквально напередодні – 22 травня, у двобої із «Зенітом».\nЯк би там не було, Аджоєв рішуче підійшов до м’яча і щосили вгатив його під поперечину – 1:0!\nОдна з напружених миттєвостей фіналу\nТак «Металіст» забив у роздягальню, а на другий тайм вийшов із високим Олександром Барановим у складі, який мав допомогти партнерам нейтралізувати небезпеку з повітря.\n«Ми знали, що у торпедівців активно діє середня ланка, де особливо виділяються Кобзєв і Рудаков. А якщо до цього додати небезпечні контрвипади Агашкова і Ширинбекова, то захисту «Металіста» звичайно було нелегко. Ващенко не зміг упоратися з Кобзєвим, і ми були вимушені замінити його на Баранова. Водночас Аджоєв відійшов у півзахист і по можливості допомагав своїм товаришам по нападу», – коментував свій хід Лемешко.\nЩе одна рокіровка, до якої тренеру довелося вдатися незабаром після поновлення гри, була вимушеною. 22-річний Віктор Яловський замінив на правому фланзі оборони ровесника Руслана Колоколова – у того під час чергового зіткнення тріснула щелепа (молодий оборонець залишив стадіон на кареті швидкої допомоги, через що і відсутній на колективних знімках, зроблених після гри). У переможному розіграші Яловського частіше випускали на кілька останніх хвилин, аби потягнути час і дати перевести подих партнерам, але і надважливий московський іспит він здав на відмінно.\nПроте справжнім джокером «Металіста» все-таки виявився Баранов. На 61-й хвилині Якубовський вдало вступив у відбір на чужій половині поля, Буряк віддав пас на Аджоєва, а той від лівої бровки по високій дузі спрямував м'яч у центр карного майданчика. Для Баранова то була справжня цукерочка, і легко відклеївшись від Ширинбекова, він потужно пробив головою – 2:0!\nЦе вже була серйозна заявка на перемогу, і за великим рахунком отямитися після другого ляпасу москвичі так і не зуміли.\n«Вважаю, харків'яни від початку і до кінця завдяки неймовірній самовідданості, зарядженості на боротьбу і найсуворішій ігровій дисципліні здійснили все, що планували в грі проти суперника, котрий перш за все розраховував на перевагу в командному класі.\nТорпедівцям цього класу, вважаю, не вистачило. Принаймні, гості, діючи від оборони, не дозволили москвичам створити достатньої кількості гольових ситуацій, яка б перетворилася в якість. Самі ж вичавили максимум користі з мінімуму можливостей», – резюмував у своєму звіті Віталій Шевченко.\nКоло пошани – особливий ритуал\nЗі свого боку кореспондент «Советского спорту» Юрій Сегеневич акцентував увагу читачів на діях переможців, які «додавали у грі й закінчували її під оплески глядачів»:\n«Приємно було спостерігати радісні обійми харків'ян! «У фіналі всі рівні», – пам'ятаєте ці слова Лемешка? Але у фіналі завжди визначається переможець, і цього разу шанувальники «Металіста» можуть бути задоволені. Після «несподіваної» перемоги над «Жальгірісом» харків'яни добилися такої ж «несподіваної» перемоги над торпедівцями. І, звичайно, це стало можливим тільки тому, що на шляху до перемоги в кубковому турнірі «Металіст» показав себе не тільки командою з характером, але й командою, яка вміє грати в якісний футбол!»\nНайкориснішими гравцями матчу у складах фіналістів визнали Сергія Пригоду і Гурама Аджоєва. При цьому, на думку багатьох журналістів, чи не найсильнішу гру в сезоні продемонстрував і Леонід Буряк. Знаменитий плеймейкер, для якого цей Кубок СРСР став уже п'ятим у кар'єрі, просто сяяв, відповідаючи на запитання журналістів: «Так, «Металіст» нинішнього сезону в першості країни грає не досить успішно, але виграш кубка у складі харків'ян для мене – найкращий подарунок!»\nЯк з’ясувалося, московський фінал став для Буряк останнім матчем за «Металіст», та й взагалі – останнім офіційним матчем на території колишнього СРСР. На півзахисника вже чекала Фінляндія, де за два роки він і повісив бутси на цвях. Саме Буряку Лемешко вирішив виділити єдину «Волгу», якою преміювало команду керівництво заводу імені Малишева. Інші переможці отримали куди скромнішу нагороду – по велосипеду та маленькому телевізору «Електроніка».\nЗа словами Євгена Пилиповича, це не відповідало щедрим обіцянкам, які надавали йому згори, і які він переказував підопічним. Власне тому, запевняв в одному з інтерв'ю Лемешко, він і залишив «Металіст» – не міг дивитися хлопцям у очі.\nАле чи насправді такою була головна причина розставання тренера з командою? Той таки Ігор Якубовський, наприклад, згадуючи події більш ніж 30-річної давнини, зазначає, що на відміну від 1983-го, коли «Металіст» поступився у фіналі «Шахтарю», у 1988-му чутки про якісь захмарні преміальні до нього не доходили, і позачергові машини футболістам ніхто не обіцяв. Між тим, він був капітаном, і, напевне, знав би про додаткові заохочування, якщо б такі були…\nДо висновків про інші, не пов'язані з кубковими справами мотиви рішення Лемешка підштовхує і той факт, що наставник залишив клуб лише під час вирішального етапу підготовки до нового сезону. Зрештою, в серпні 1990-го свою версію ключових подій в інтерв'ю тижневику «Футбол-Хокей» виклав Леонід Ткаченко, який довго грав під орудою Лемешка, потім допомагав в якості асистента, а в сезонах-1987-88 обіймав посаду начальника команди. За словами Ткаченка, який і став наступником Євгена Пилиповича, гравці, хоч і звикли до вибухового характеру тренера, але з часом почали все болісніше реагувати на його емоційні промови. І в якійсь момент, у лютому, ситуація досягла точки кипіння:\n«Ми брали участь в турнірі з міні-футболу в Тбілісі та прикро програли слабшій команді. Лемешко «вибухнув» і наговорив декому купу образливих слів. Потім, вже у Сочі, конфлікт почав розростатися. Видимість роботи і відносин ще зберігалася. Але тільки видимість. Ось чому відразу по приїзду до Харкова Пилипович прямо запитав у команди: «Судячи з того, що відбувається, я, як старший тренер, перестав влаштовувати?» Жоден ані слова у відповідь не вимовив. Тоді Лемешко подякував усім за спільну роботу, попрощався і закрив за собою двері назавжди. Чи погарячкував він? Мені важко судити. Напевне, в тій ситуації, з його досвідом, з урахуванням усіх обставин, лише він один знав, як слід вчинити…»\nСеред викарбуваних в кубковій історії назв ви легко знайдете «Металіст»\nУтім, всі ці навколофутбольні нюанси вийшли на поверхню потім. А поки «Металіст», ставши 13-м за ліком клубом СРСР, якому підкорилася кубкова висота, насолоджувався колом пошани під скандування власних уболівальників і шампанським із почесного трофея. А слідом за московськими святкуваннями була щаслива і також, звісно, не без застосування пінистого, подорож додому!\nДо Харкова, до речі, відразу поїхали не всі. Якубовський, Буряк і Деревинський через особисті причини вирушили до Києва, зайнявши місця в купе разом із знаменитим хокеїстом московського «Динамо» Олександром Мальцевим. Останній власне прямував в гості до Буряка, з яким його пов’язували давні дружні стосунки. Уся ця компанія організувала дорогою свою маленьку вечірку і не була свідком урочистої зустрічі, яку влаштували своїм героям на привокзальній площі харків’яни.\nНа вулиці міста прийшло справжнє свято, проте змоги розслабитися по-справжньому у футболістів не було: на них чекали нові трудові будні. Важко уявити, але менш ніж за тиждень після переможного фіналу «Металіст» уже стартував у новому кубковому розіграші, 4 червня в рамках 1/16-ї поклавши на лопатки друголіговий «Меліоратор» із казахстанського містечка Кзил-Орда. І, до речі, виступав основним складом, задіявши у матчі дев’ятьох учасників московської битви!\nПоруч із капітаном – 22-річний Ігор КУТЄПОВ, який у фіналі зумів зберегти свої ворота в недоторканості\nОфіційне вшанування володарів союзного кубку відбулося трошки пізніше, в одному з нечисленних вікон у календарі, у палаці культури Харківського тракторного заводу. Зі сцени на адресу винуватців торжества було сказано чимало теплих слів, а окрім місцевих акторів і музикантів, перед командою виступив і відомий бард Олександр Розенбаум. Того ж вечора у рамках власного гастрольного туру він мав давати концерт на стадіоні, але особисто побажав привітати футболістів, зробивши для тих приємний сюрприз.\nВиграш Кубку Союзу дозволив «Металісту» офіційно дебютувати на міжнародній арені. У 1/16 фіналу Кубку володарів кубків харків‘яни подолали югославський «Борац» (0:2 і 4:0), після чого спіткнулися на голландській «Роді» (0:1 і 0:0).\nУ чемпіонаті команда посіла лише 11 місце, однак попри це, сезон-1988, який підвів рису під 12-річною працею Євгена Лемешка в Харкові, закономірно вважається найуспішнішим в радянській історії «жовто-синіх».\nСидять (зліва направо): Микола Романчук, Віктор Яловський, Олександр Іванов, Игор Якубовський, Віктор Сусло, Іван Панчишин, Віктор Ващенко, Олег Морозов.\nСтоять: Михайло Шамрило (масажист, за кадром), Роман Хагба, Леонід Буряк, Олександр Заславський (адміністратор), Олег Деревинський, Леонід Ткаченко (начальник команди), Ігор Кутєпов, Олександр Баранов, Євген Лемешко (старший тренер), Юрій Тарасов, Гурам Аджоєв, Юрій Сивуха, Роман Шподарунок (тренер). Крайній праворуч – голова Харківського облкомспорту Віталій Зуб.\nНе дивно, що у 2013-му матч ветеранів «Металіста» і «Торпедо», присвячений 25-річчю пам‘ятної перемоги, в Харкові відвідали 11 тисяч глядачів! Зустріч, як і за чверть століття до того, завершили на свою користь Якубовський і компанія. Ось тільки з іншим рахунком – 3:1.\nЩодо харківського клубу, то він, на превеликий жаль, припинив своє існування у 2016-му. І хоча літав високо, так більше і не обзавівся жодним трофеєм.\nЛАУРЕАТИ КУБКУ СРСР-1988\nВоротарі: Ігор КУТЄПОВ, 22 роки (2 матчі, 1 пропущений м’яч), Юрій СИВУХА, 27 (5, – 3).\nЗахисники: Віктор ВАЩЕНКО, 23 (6 матчів), Борис ДЕРКАЧ, 24 (4); Руслан КОЛОКОЛОВ, 22 (3); Сергій КУЗНЄЦОВ, 25 (4); Юрій МАХІНЯ, 27 (3); Іван ПАНЧИШИН, 27 (5); Микола РОМАНЧУК, 26 (3); Віктор СУСЛО, 27 (4); Віктор ЯЛОВСЬКИЙ, 22 (5).\nПівзахисники: Гурам АДЖОЄВ, 26 (3 матчі, 1 гол); Олександр БАРАНОВ, 28 (7,3); Леонід БУРЯК, 34 (6,1); Олег ДЕРЕВИНСЬКИЙ, 21 (5); Олександр ЄНЕЙ, 22 (3); Олександр ІВАНОВ, 22 (4); Ігор ТАЛЬКО, 28 (2, 0); Ігор ЯКУБОВСЬКИЙ, 28 (7, 2).\nНападники: Олександр ЄСИПОВ, 22 (1); Олександр МАЛИШЕНКО, 27 (4, 4); Олег МОРОЗОВ, 26 (2); Юрій ТАРАСОВ, 28 (7,2); Роман ХАГБА, 23 (2).\nСтарший тренер – Євген ЛЕМЕШКО, тренер – Віктор АРІСТОВ, тренер – Роман ШПОДАРУНОК, тренер – Віктор УДОВЕНКО, начальник команди – Леонід ТКАЧЕНКО.\nФото – з особистого архіву Ігоря ЯКУБОВСЬКОГО\nНочной Харьков. Стадион МЕТАЛЛИСТ\nФинал Кубка СССР 1988. Торпедо Москва - Металлист Харьков - 0:2. Триумф команды Евгения Лемешко\n09 июля 2013 17:06\nКОК-1988. Металлист - Борац 4:0\n07 июля 2013 01:46\nКОК-1988. Борац - Металлист 2:0\n30 июня 2013 01:46


В 2010 році на Дніпропетровщині фінансування позашкільних навчальних закладів збільшено на 50% / Беззащитный Союз "Допоможемо Коле"\nВ 2010 році на Дніпропетровщині фінансування позашкільних навчальних закладів збільшено на 50%\nГолова облдержадміністрації Олександр Вілкул провів засідання колегії облдержадміністрації, під час якого, зокрема, були розглянуті питання розвитку та вдосконалення позашкільної освіти в регіоні в 2008-2010 році.\nЯк зазначив Олександр Вілкул, у 2010 році фінансування позашкільних закладів обласного підпорядкування збільшено на 50 % і складає близько 14 млн грн. З місцевих бюджетів на утримання позашкільних закладів було виділено ще 53 млн грн. Завдяки збільшенню обсягів фінансування були покращені умови перебування дітей у закладах, проведена низка дитячих конкурсів та фестивалів.\n«Дієвим засобом профілактики правопорушень, протидії негативним проявам у дитячому середовищі завжди була позашкільна освіта. Існуюча на Дніпропетровщині мережа позашкільних навчальних закладів створює умови для творчого, інтелектуального, духовного та фізичного розвитку дітей та учнівської молоді», - зазначив губернатор Олександр Вілкул.\nЗа мережею позашкільної освіти Дніпропетровська область посідає перше місце в Україні. Нею охоплено 113 тис. дітей шкільного віку (32% від загальної чисельності.)\n«Ми серйозно зацікавлені у виявленні та подальшому розвитку обдарованих і талановитих дітей», - підкреслив губернатор.\nПереможцям обласного конкурсу “Обдаровані діти – надія України” в 29 номінаціях щороку вручається одноразова премія обласної державної адміністрації. Цієї нагороди удостоєно понад 500 юних обдарувань.\nВ 2010 році з обласного бюджету передбачено 712 тис грн на виплату стипендій 265 переможцям обласного етапу конкурсу-захисту науково-дослідницьких робіт Дніпропетровського відділення Малої академії наук України.\nГордістю Дніпропетровщини є 14 стипендіатів Президента України.\n«Позашкільна освіта – це система неперервної освіти, яка забезпечує розвиток здібностей дітей шкільного віку, задоволення їхніх інтересів, духовних потреб на шляху обрання майбутньої професії. Завдяки підтримці голови облдержадміністрації Олександра Вілкула фінансування обласних позашкільних навчальних закладів значно збільшено і забезпечує їх діяльність на належному рівні», - зазначила заступник начальника головного управління освіти і науки Наталія Овчаренко.\nВсього в Дніпропетровській області функціонує 117 позашкільних закладів освіти, де налічується 5 263 гуртки, групи та інші творчі об’єднання. Їх відвідують 81 тис 970 учнів, що складає 22,1 % учнів загальноосвітніх навчальних закладів області. Близько 83 %, або 68 тис 35 дітей, взяли участь у районних, міських, обласних, всеукраїнських та міжнародних конкурсах, фестивалях, змаганнях, з них 17 % - 3 тис 453 дитини вибороли призові місця в обласних та всеукраїнських конкурсах.\nОкремим завданням, яке Олександр Вілкул поставив керівникам міст та районів стало залучення молоді до занять фізичною культурою та спортом.\nВ цьому році обласною владою відкрито 100 спортивних майданчиків. Започатковано Програму навчання плаванню школярів на відкритій воді. Розпочалось будівництво льодового палацу на житловому масиві Красний камінь у м. Дніпропетровську. У найближчих планах – спорудження найбільшого в Україні аквапарку.


Діагноз маловоддя ставлять 20% вагітних жінок. Це явище виражається нестачею навколоплідних вод. В залежності від складності перебігу воно може бути дуже небезпечним і в деяких випадках загрожує викиднем.\nНавколоплідні води є важливим чинником правильного розвитку плоду. Вони містять необхідний кисень, вітаміни, інші корисні речовини, солі і гормони. Крім того, вони виконують захисну функцію, оберігаючи дитину від ударів і тиску органів матері. А також перешкоджають проникненню інфекцій та інших агресивних явищ.\nЛікування маловоддя при вагітності залежить від ступеня його перебігу, впливу на плід і причин. Цей діагноз можуть поставити на будь-якому етапі виношування дитини. Найчастіше – у другому триместрі, але поширені випадки, коли й на третьому.\nЯкщо кількість навколоплідних вод на останніх тижнях коливається в межах 1-1,5 л, то це свідчить про недостатню кількість. У певних випадках це обертається серйозними проблемами.\nІснує два типи нестачі навколоплідних вод:\nПомірне. Зазвичай воно викликане неправильним харчуванням, тому для його усунення жінці достатньо налагодити свій раціон і режим вживання їжі. Лікарі рекомендують вживати більше продуктів з високим вмістом корисних речовин і вітамінів. При дотриманні дієти необхідно періодично проходити гінекологічні огляди;\nВиражене. Становить небезпеку для плода. Лікування виконується комплексно, у тому числі й медикаментозне. Жінка обов’язково поміщається в стаціонар на збереження. Чим сильніше виражене маловоддя, тим вищі ризики для дитини, адже воно може привести до деформації кісткової системи плоду, патології розвитку кінцівок і асфіксії, яка порушує роботу нервової системи і головного мозку.\nЧим загрожує виражене маловоддя при вагітності?\nЖінка зазвичай не помічає порушень, почувається добре, її стан не відхиляється від норми. Можна сказати, що ця патологія не має виражених симптомів, а це значно ускладнює діагностику. Однак багато вагітних відчувають больові відчуття при рухах плода, так що це можна назвати однією з ознак.\nВиявити недостатність навколоплідних вод під силу тільки лікарю.\nГінеколог, який веде вагітність, проводить планові огляди і за їх результатами може констатувати його маловоддя:\nНедостатнє збільшення матки;\nНевідповідність висоти розташування дна матки терміну;\nРозміри живота не відповідають терміну вагітності.\nЛікарі добре знають, чим загрожує маловоддя – значно підвищуються ризики для ще не народженого малюка. До того ж чим сильніше виражене, тим вищі ризики.\nЩоб упевнитися в точності свого діагнозу лікар направляє жінку на УЗД, за результатами якого підтверджують або спростовують висновок лікаря. Паралельно встановлюють кількість рідини всередині плаценти і ступінь вираженості порушення, а також його вплив на плід.\nПідвищений артеріальний тиск. Протягом всього періоду виношування дитини констатують його стрибки, але вони незначні і знаходяться в межах норми. Але якщо коливання значно перевищують допустимі і спостерігаються досить часто, то вони цілком можуть стати причиною нестачі навколоплідних вод. Виражена гіпертонія впливає на розвиток плода, уповільнює його зростання і може навіть призвести до завмирання вагітності. Часто патологію, спричинену саме цією причиною, виявляють приблизно на 21 тижні, але й протягом усього першого триместру це не рідкість;\nАномальний розвиток зародка також може бути провокуючим фактором. Його можна виявити при проходженні другого планового УЗД;\nЗнижена секреція оболонки та поганий розвиток епітелію, що покриває її;\nБагатоплідна вагітність. Причиною є нерівномірний кровотік у плаценті. У такому разі один малюк отримує більше поживних речовин та інших елементів, ніж другий. Це може призвести до загибелі більш слабкої дитини, тому таких жінок спостерігають в умовах стаціонару;\nБактеріальні інфекції до і під час вагітності. Патогенна мікрофлора іноді потрапляє не тільки в родові шляхи, але і в навколоплідні води. Спочатку вона себе не проявляє, але зазвичай до 21 тижня під впливом гормонів починає різко розвиватися і вже через 10 тижнів маловоддя стає досить вираженим;\nПереношування. Констатують у жінок після 36 тижня. До цього терміну дитина повністю готова до народження і може з’явитися в будь-який момент. У деяких випадках жінки носять дитину і до 40 тижнів. Приблизно з 38-го кількість вод знижується через старіння плаценти. Вона вже виконала свої функції і потроху відшаровується. Лікарі в такому випадку викликають передчасні пологи або проводять кесарів розтин;\nБувають випадки, коли маловоддя розвивається від самого зачаття. За таких обставин його виявляють при проходженні планового УЗД на 12 або 22 тижні. Часто виникає на тлі порушення обміну речовин і ожиріння майбутньої матері. Лікарі оцінюють ступінь його виразності та впливу на дитину. Якщо серйозних порушень немає, то є шанс врятувати плід. Лікувати жінку в такому стані будуть в стаціонарі аж до пологів. Діти в цьому випадку народжуються максимум на 37 тижні, оскільки плацента починає відшаровуватися раніше потрібного терміну. Часто народження малюка проводиться за допомогою кесаревого розтину.\nПершим ділом після постановки діагнозу лікар визначає причину, а потім і ступінь вираженості цього явища.\nФахівці для цього використовують різноманітні обстеження та аналізи:\nДоплерографія, УЗД. Вони допомагають визначити кількість вод у плодовому яйці, а також виявити відставання дитини в розвитку. Крім того, ці методи використовують для оцінки кровотоку в артеріях головного мозку плода, пуповині і матці;\nЗагальні аналізи крові та сечі, мазок на захворювання статевої сфери. Ці способи дозволять виключити можливість зараження малюка;\nКГТ дозволяє визначити стан і самопочуття дитини.\nЯк лікувати помірне і виражене маловоддя при вагітності\nВ залежності від вираженості, причин і ступеня впливу застосовують різні методи. Наприклад, при виявленні нестачі навколоплідних вод на 27 тижні при ожирінні виписують медикаментозні препарати, що поліпшують функції плаценти.\nПочинаючи з 31 тижня до лікування здійснюється комплексний підхід, що включає препарати для стимуляції обміну речовин у плаценті. Призначають також вітаміни і, звичайно ж, засоби для усунення причини.\nІснує два методи лікування: амбулаторне і стаціонарне. Перше – застосовується при помірному перебігу, друге – при вираженому.\nУ першому випадку вагітна жінка повинна дотримуватися щадного режиму, знизити рухову активність, не перенапружуватися, вживати призначені лікарем препарати і регулярно відвідувати консультацію. В основному цей спосіб призначають у другому триместрі.\nУ стаціонар потрапляють при важкому перебігу і у випадках, якщо є помірне маловоддя при вагітності супроводжується тонусом матки. Зазвичай лікування в умовах медичного закладу потрібне жінкам на пізніх термінах.\nЩоб контролювати стан матері і дитини, призначають щотижневе УЗД, доплерографію, КГТ. Якщо з’являються ризики, які загрожують здоров’ю та життю плоду, то призначають кесарів розтин, а з 33 тижня можуть викликати передчасні пологи.\nНа ранніх термінах, особливо в першому триместрі, це порушення нерідко провокує викидні. До того ж впливає і на самі пологи, роблячи перейми і потуги слабкими. В таких випадках проводять кесарів розтин або викликають передчасні пологи.


Ніколас Кейдж розлучився з дружиною після 11 років шлюбу - glamurchik.tochka.net\nЕліс - третя дружина актора\nПитання про опіку: Ніколас Кейдж готовий відстоювати свого сина © instagram.com/nicolascagestagram\n52-річний актор Ніколас Кейдж розлучився зі своєю дружиною Еліс Кім, яка молодша за нього на 20 років. Офіційно розлучення сталося ще на початку цього року, але в ЗМІ тільки зараз стала відома ця інформація.\nЕліс - третя дружина актора, вона родом з Кореї. Подружжя прожило у шлюбі 11 років, а познайомилися вони в 2004 році в одному з ресторанів Лос-Анджелеса, де вона працювала офіціанткою. Кім тоді було всього 19 років. Це було кохання з першого погляду: вже через два місяці після знайомства пара оголосила про заручини, а через чотири - зіграла весілля. Еліс народила Кейджу сина, якого вони назвали Кал-Ел - на честь Супермена, якого завжди мріяв зіграти Ніколас.\nДо слова, про причини розриву нічого не повідомляється. Однак відомо, що раніше сам актор неодноразово розповідав про те, що багаторічна різниця в віці часто заважає його розумінню з дружиною.\nВідзначимо, що Еліс Кейдж був двічі одружений: перший шлюб з акторкою Патрісією Аркетт тривав шість років, після яких подружжя розлучилося. Другий раз Кейдж зіграв весілля з Лізою Марією Преслі, дочкою Елвіса Преслі, яка була до цього одружена з Майклом Джексоном. Ніколас і Ліза розлучилися через три місяці після одруження. Також у Кейджа є син від цивільного шлюбу з актрисою Христиною Фалтон.\nУ США застрелили 23-річного репера\nНагадаємо, що Сергій Притула відзначив свій день народження з дружиною у Франції. Подробиці читай, перейшовши за посиланням.\nЯк ти думаєш, у чому причина розриву відносин Ніколаса Кейджа і Еліс Кім?


Станьте власником готового та прибуткового бізнесу ACTIVE CHILD SCHOOL – Active Child School\nКупити діючий бізнес\nСтаньте власником готового та прибуткового бізнесу ACTIVE CHILD SCHOOL\nАдреса дитячого садка:\nКиїв вул. Римського-Корсакова, 1\nм. Київ, пр-т Героїв Сталінграду, 2Д\nм.Київ, Солом'янський район,\nвул. Нижньоключова, 14 (ЖК "Campus")\nДитячий садок в ЖК “Campus”\nФормат: Садок повного дня + міні садок + центр розвитку\nАдреса: м.Київ, Солом'янський район,\nДата відкриття: March 2021\n03040 Київ, ул. Деміївська 31а


День кавуна - Два зайца\nІ знову свято! Великий, соковитий, солодкий і … смугастий 🙂\nВгадали про що я? Так, так! Сьогодні – День кавуна.\nПершими відзначати це свято придумали американці, які, до речі, є рекордсменами по всіляких кулінарних святах.\nКавун – баштанна культура роду гарбузових. Його плід вважається ягодою, і в даний час вирощується в 96 країнах світу в більш ніж 1200 різновидах.\nЯк вважають історики, батьківщиною кавуна є Південна Африка. У таких країнах, як ПАР, Ботсвана і Намібія можна зустріти зарості дикого, гіркого на смак кавуна – колоцінт.\nВідомо, що вже в Древньому Єгипті люди знали і обробляли цю рослину. Був він відомий і в Стародавньому Римі, де його їли свіжим або засоленим, а також варили з нього мед. В 10 столітті на купецьких судах кавун потрапив до Китаю. В Європі кавуни вперше з’явилися приблизно в 13-14 століттях, а в Америку вони були доставлені в 16-м столітті європейськими колоністами.\nАмерика займає перше місце за кількістю поїдання кавуна\nНайбільше кавунів вирощують в Китаї\nРекордсмен за кількістю найдивніших сортів кавуна – Японія. Тут вивели кавуни різної форми – квадратні, у вигляді піраміди і навіть у формі серця; кавуни з жовтою м’якоттю і кавуни – малятка – діаметром до 10 см\nНайважчий кавун важив 122 кг! Його виростили фермери з США\nНайдорожчий в світі чорний кавун був проданий на аукціоні в США за 6300 доларів\nКавун – один з лідерів за вмістом лікопіну – дуже сильного антиоксиданту\nКавун дуже низькокалорійний продукт. В 100г міститься всього 30 ккал! У ньому більше 90% води і лише близько 6% цукру від загальної маси\nВисокий рівень лікопену знижує ризик серцевих захворювань. А зміст аргініну покращує кровообіг і зменшує скупчення надлишків жиру. Крім того, кавун сприяє зниженню кров’яного тиску при гіпертонії\nЛікопен також має протизапальні властивості і є антиоксидантом, що нейтралізує вільні радикали. Він допомагає запобігти різним захворюванням, починаючи від атеросклерозу, до катаракти і астми\nКавун містить холін, що пригнічує хронічні запалення і допомагає підтримувати імунітет і здоров’я в цілому\nКавун містить волокна, щОдин стакан кавуна містить майже чверть рекомендованої дози вітаміну А, який стимулює здоровий ріст колагену і клітин еластану. Він сприяє підтримці шкіри і волосся в зволоженому станіо сприяють здоровому травленню і регулярної перистальтике кишечника\nОдин стакан кавуна містить майже чверть рекомендованої дози вітаміну А, який стимулює здоровий ріст колагену і клітин еластану. Він сприяє підтримці шкіри і волосся в зволоженому стані\nКавун багатий калієм, ликопеном і окисом азоту, що корисно для нирок. Завдяки сечогінним властивостям, він допомагає вивести і розчинити невеликі камені в нирках\nКавун використовують у лікувальному харчуванні при недокрів’ї\nСік кавуна добре втамовує спрагу при гарячковому стані\nЯк же святкують день кавуна? Влаштовують кавунові пікніки і ярмарки, фестивалі і гуляння. А улюбленими конкурсами стають змагання з поїдання кавуна, хто далі всіх плюне кісточкою, приготування та дегустація найрізноманітніших страв з кавуна. Найчастіше готують десерти або напої. А ще кавуни маринують, варять і навіть смажать на грилі. Не пропадають навіть кірки! З них варять варення, готують цукати і маринують.\nНу а самим видовищним заходом стають звичайно конкурси з карвінгу – вирізання різних фігур і картин на кавунової шкірці.


Руйнівник могил, дуже злий ревнивець і викрадач корів: судові справи тижня | Expres.online\nРуйнівник могил, дуже злий ревнивець і викрадач корів: судові справи тижня\nпублікація: 21:41 11.01.2019\nЯкі злочини розглядали у судах служителі Феміди.\nНевдалий обмін автомобілями\nМешканець Кам'янця-Подільського вирішив обміняти іномарку Peugeot 307 на автомобіль новішої модифікації — Peugeot 607. Та згодом отримана за обміном машина вийшла з ладу. Через модуль з GPS-навігатором, який був встановлений у його колишньому автомобілі, чоловік відслідкував розташування своєї старої автівки й за допомогою дубліката ключів уночі викрав її в нового власника. Проте дорогою був затриманий працівниками поліції. За незаконне заволодіння транспортом суд обмежив волю зловмисника на три роки з однорічним іспитовим терміном.\nСауна з особливим бонусом\nАдміністраторка банного комплексу в Маріуполі пропонувала клієнтам дівчат легкої поведінки — для втіх. З кожної повії за годину роботи отримувала по 100 гривень. За сутенерство адміністраторку позбавили волі на два роки з однорічним іспитовим терміном.\nРецидивіст із села Кривуші зруйнував майже десяток могил на кладовищі. Протягом семи днів поспіль він витягував з-під пам'ятників та надгробків швелери і кутники, які їх утримували, метал здавав у пункт прийому брухту, а отримані гроші відразу пропивав. Зловмисника позбавили волі на чотири з половиною роки.\nДуже злий ревнивець\nП'яний парубок прийшов до своєї дівчини в Дніпрі, щоб з'ясувати стосунки, оскільки вона не відповідала на дзвінки і написала СМС, що зустрічається з іншим. Але пасії вдома не було. У цей час дорогою між багатоповерхівками на "Газелі" проїжджав мешканець мікрорайону разом із дружиною та дочкою. Ревнивець сприйняв його за коханця своєї дівчини, став посеред дороги і щосили гамселив кулаками по кабіні автомобіля. Водій намагався заспокоїти хулігана та з'ясувати причину його агресивної поведінки. У відповідь той витягнув викрутку і поранив свого опонента в шию. Після цього замахнувся, щоб вдарити кулаком в обличчя. Але водій встиг утекти. Суд позбавив неадекватного хулігана волі три роки з таким же іспитовим терміном.\nМешканець Горохівського району на Волині за 20 днів вкрав три корови з пасовища. Тварин він відводив у малолюдне місце, заганяв на причіп іномарки на "євробляхах" і віз на бойню в місто Великі Мости Львівської області. Своїми діями чоловік завдав власникам корів збитків на 43 тисячі гривень. Вироком суду крадія худоби позбавлено волі на два роки з таким же іспитовим терміном.\nНагадаємо, через недбалість матері на Львівщині загинула дитина\nДовга прогулянка на Байковому\nТрамп дуже незадоволений сильним доларом


Щодо зміни постачальника газу – Управління культури, національностей, релігій, молоді та спорту Первомайської міської ради\nЩодо зміни постачальника газу\nShare the post "Щодо зміни постачальника газу"\nВи можете змінити постачальника газу, обравши оптимальний для себе варіант та економити.\nТакож змінити постачальника ви можете, звернувшись до офіційних представництв обраної компанії. Дізнатись адреси офіційних представництв та перелік документів для переходу на вигідний тариф можна на сайті обраної компанії.\nНатепер в Україні працюють понад 50 постачальників природного газу. Більшість споживачів ще не змінювали постачальника, тож в останній платіжці можна побачити свого постачальника та на його сайті подивитись актуальну ціну й порівняти її з іншими пропозиціями. Змінити постачальника споживач може звернувшись до офіційних представництв обраної компанії. Договір можна укласти онлайн. Дізнатись адреси офіційних представництв та перелік документів для переходу на вигідний тариф можна на сайті обраної компанії чи на сайті «ГАЗОТЕКА» за посиланням https://gasoteka.ua-energy.org.\nЩодо послуги розподілу природного газу, то необхідно окреслити, що зазначена послуга є монопольною та надається АТ «Миколаївгаз». Тариф з 01.01.2021 становить 2,34 грн кубічний метр. Минулого року тариф становив 1,46 грн, таким чином зростання становить майже 60 %. У зв’язку з цим, у грудні Миколаївською облдержадміністрацією було направлено звернення на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) стосовно проведення додаткового аналізу та перевірки встановлених тарифів з наданням відповідних роз’яснень щодо їх економічно обґрунтованого рівня.\nАфіша, Головна, Новини, Управління культури, національностей, релігій, молоді та спорту


Кутик сталевий 63x63x5 - ціна в Києві за метр і за тонну ⭐ Купити Кутик сталевий 63x63x5 на металобазі Стілмакс\nСтілмакс - Металопрокат - Куточок - Кутик сталевий 63x63x5\nКуточок сталевий 63x63x5 мм виконує функції ребер жорсткості в металоконструкції або каркасі будівлі. Сталевий куточок використовується в будівництві промислових, цивільних і спеціальних об’єктів в складі високонавантажених металевих конструкцій і каркасів, таких як вишки й щогли ліній електропередач. Часто металевий куточок використовують при монтажі корпусів і конструктивних елементів в верстатобудівній та машинобудівній галузях промисловості, в зведенні монолітних будівель для додання жорсткості і посилення міжповерхових перекриттів. У виробництві меблів сталевий куточок також часто застосовується в якості несучого елемента конструкції. Необхідний профілерозмір куточка, який включає в себе величини довжин полиць і товщини металу, визначається розрахунками на підставі навантажень, необхідних показників міцності і умов експлуатації.\nРівнополочний сталевий кутик 63x63x5 мм виробляють відповідно до вимог стандартів ГОСТ 8509-93 і ГОСТ 8510-86.\nСталевий куточок 63x63x5 ціна його залежить від марки сталі, профілерозмірів, типу профілю, максимального навантаження і призначення виробу. Дана продукція відноситься до економічного типу металопрокату і має найкраще співвідношення ціна / якість. Ціна куточка 63x63x5 за метр і за тонну вказана в нашому прайс-листі, який ви можете отримати у менеджерів компанії Стілмакс або подивитися на нашому сайті.\nДе застосовують куточок 63x63x5 мм\nСталевий кутик 63x63x5 мм – розміри, вага, характеристики\nШирина полок, мм: 63×63\nВага 1 погонного метру, кг: 4,81\nВ 1 тонні погонних метрів : 207\nПлоща поперечного перетину: 6,13 см2\nIx, момент інерції: 23,1 см4\nWx, момент спротиву: 5,05 см3\nix, радіус інерції: 1,94 см\nIx0 max, момент інерції: 36,8 см4\nix0 max, радіус інерції: 2,44 см\nIy0 min, момент інерції: 9,52 см4\nWy0, момент спротиву: 3,87 см3\niy0 min, радіус інерції: 1,25 см\nIxy, відцентровий момент інерції: 13,7 см4\nx0, відстань від центру ваги до зовнішньої грані полки: 1,74 см\nКуточок 63x63x5 мм\nКутик 63x63x5 мм в Києві\nОптовий і роздрібний продаж сталевого кутника 63x63x5 мм зі складу в Києві.\nЗавдяки поєднанню високої міцності цієї марки стали і її ціни, кутик 63x63x5 мм широко застосовується в таких галузях промисловості:\nЗамовити куточок 63x63x5 мм в Києві з доставкою та порізкою можна на металобазі Стілмакс.


В Епіцентрі замовляйте – з Meest доставляйте! | Акції Meest Україна\nВ Епіцентрі замовляйте – з Meest доставляйте!\nВідновлення роботи по доставці Meest з інтернет-магазину epicentrk.ua\nЗамовляйте товари в інтернет-магазині найбільшої мережі торгівельних центрів epicentrk.ua – доставляйте за вигідними тарифами з Meest, у відділення, або поштомати – від 45 грн.\nВідділення та поштомати Meest вже працюють у всіх областях України, окрім Луганської, Донецької і Херсонської! Але скоро будемо всюди!\nЦентральні відділення Meest без обмежень по вазі, працюють згідно встановлених графіків роботи кожного окремого відділення. Партнерські відділення та поштомати Meest, працюють згідно з графіків роботи локацій, на яких вони розташовані.\n16.02.2022 Результати конкурсу від Meest та iHerb


Учні НВК "Домінанта" привітали Маріупольський військовий шпиталь з 12-річчям\nОбереги, картини та солодощі – учні НВК «Домінанта» привітали військових медиків і персонал Маріупольського військового шпиталю з 12-річчям закладу.\nУ символічний для учнівської молоді НВК «Домінанта» день – День Пророка Наума, покровителя розуму, знань, доброчинства, завітала до гімназистів Ольга Богомолець – заступник начальника військового мобільного шпиталю в зоні ООС, заслужений лікар України, професор військово-медичної академії, капітан медичної служби.\nСьогодні Ольга Вадимівна там, де найбільше потрібні її знання, досвід, медична практика, непосидючість, тепле слово і бажання рятувати, допомагати, робити життя кращим.\nПерше, чим поцікавилась пані Ольга у діей, чи багато серед них справді щасливих, та що б зробив кожен, аби країна наша стала заможною і щасливою. Відповіді були різними, але об’єднало усіх прагнення любити свою Батьківщину, робити правильний життєвий вибір і не боятися труднощів та перешкод.\nТакож Ольга Богомолець розповіла, що за якістю медичного забезпечення Маріупольський військовий шпиталь сьогодні посідає одне із чільних місць серед медичних закладів Міністерства оборони України. Понад 60 відсотків лікарів та середнього медперсоналу закладу мають вищу і першу кваліфікаційну категорію. Виїзні медичні бригади завжди оперативно і вчасно реагують на виклики, надають першу невідкладну допомогу.\nУ переддень річниці заснування Маріупольського військового шпиталю учні побажали військовим лікарям і персоналу шпиталю берегти себе, знаходити час для відпочинку і бути щасливими від можливості робити добрі справи.\nУчні «Домінанти» передали вітання, малюнки, обереги, поробки пораненим, медсестрам, лікарям, водіям Маріупольського військового шпиталю в зоні ООС.\nДякуємо Вам за безсонні ночі, професіоналізм і небайдужість, за відданість і чесність, за гідність і патріотизм!


В Ужгороді сотні людей мітингують проти скандальних намірів депутатів обласної ради (ФОТО) | Новини\nВ Ужгороді сотні людей мітингують проти скандальних намірів депутатів обласної ради (ФОТО)\n10:14, 26 вересня 2019 р.\nКілька сотень закарпатців зібралися під стінами Закарпатської облради, протестуючи проти намірів депутатів.\nНа площі Народній стоять поруч і представники навколишніх ужгородських сіл, що проти приєднання до обласного центру міста Ужгород, і ті, хто не згоден із намірами обласних депутатів перенести державні медичні установи з історичного центру.\nНагадаємо, сьогодні під стінами обласної ради зібрались жителі Ужгородщини, щоб озвучити свою позицію про те, що вони підтримують лише створення окремої об’єднаної громади без Ужгорода. Все інше – проти інтересів людей.\nМедичні працівники прийшли з метою відстояти будівлі медзакладів, які на сесії планують "виселити" з елітної нерухомості в центрі на "БАМ".\n13059 переглядів у квітні


Розвиток вітчизняної соціології у хх ст. - Информационно-образовательный портал Христианская социология\nНауковий плюралізм довше зберігався у прикладній соціології. Так, у 20-ті роки в Україні досить поширеним було фрейдистське вчення. Відомий фізіолог того часу професор А. Зелений, намагаючись розробити біологічні, фізіологічні, рефлексологічні аспекти суспільного життя, твердив про майбутню «соціофізіологію». Соціальні проблеми управління досліджував Всеукраїнський інститут праці (м. Харків). Тут були започатковані дослідження, що виходили на проблеми організації виробництва, підготовки кваліфікованих кадрів, стимулювання і нормування праці. У цьому інституті існував психологічний відділ, де успішно застосовувалися тести професійного відбору та професійної орієнтації. Конкретні дос-\nлідження, які проводилися харківськими вченими, показали, наприклад, що один із способів ухиляння адміністрації від виконання рішень — перекладання своїх обов'язків на «творчу активність мас», що дріб'язкова опіка, надмірно деталізовані розпорядження завдають шкоди, оскільки рядовий працівник, боячись помилитися, постійно заглядає в інструкцію і таким чином подовжує строк виконання завдання.\nУ 20-ті роки цей інститут займався соціальною інженерією, під якою розуміли насамперед технічну діяльність з удосконалення організації виробництва з урахуванням соціальних чинників, спрямовану на забезпечення робочого місця робітника, поліпшення умов його праці. Зокрема, застосовувалися так звані оперо грами: креслення робочого процесу з нанесенням маршрутів і послідовності етапів обробки, з урахуванням обсягу роботи і необхідного для нього часу. Оперограма становила собою модель, сконструйовану на основі інженерного розрахунку. Відповідно визначали штат працівників, інструкції виконавцям, замовлення на обладнання, мету і завдання діяльності людей.\nЗ кінця 20-х років на теорії та практиці соціологічної (практично вже тільки «марксистсько-ленінської») науки починають позначатися сталінські «теоретичні» положення. До «вторгнення» Сталіна у філософську та соціологічну науки у радянських вчених інколи ще спостерігалися різні підходи до соціології, її предмета, теорії, структури, методології, хоча все це і відбувалось у межах марксистського напряму. Були й такі, хто ставив під сумнів існування соціології як науки. А згодом Сталін вольовим рішенням «скасував» її. Теоретичне обґрунтування цього кроку можна знайти в розділі «Про діалектичний та історичний матеріалізм», написаному ним для короткого курсу «Історія Всесоюзної Комуністичної партії (більшовиків)» (1938). З того часу найважливіші складові частини марксистської соціології (теорія формацій, класів тощо), основний понятійний апарат і категорії стали розглядатися тільки на філософському, абстрактно-теоретичному рівнях. Соціологічні методи конкретного дослідження суспільства були не тільки вилучені з ужитку, а й протиставлені соціологічному знанню як знанню філософському. На конкретне вивчення процесів, явищ соціального життя була накладена сувора заборона. Соціологія була оголошена псевдонаукою, несумісною з марксизмом, ворожою йому. Фундаментальні та прикладні дослідження в цій галузі були фактично припинені.\nІм'я П. Сорокіна (1889—1968) стало відомим у наукових колах з 1910 року, коли з'явилися його перші публікації. В той час він був особистим секретарем М. Ковалевського, під керівництвом якого працював на соціологічній кафедрі при психоневрологічному інституті. У 1922 р. був висланий. У США став провідним соціологом. Відомий як один з родоначальників теорії соціальної мобільності і соціальної стратифікації, займався розробкою теорії конвергенції. Значний його авторитет і як критика надмірного захоплення кількісними методами та іншими формальними процедурами у соціології на шкоду змістовому аналізу.\n«Скасування» соціології як науки було зумовлено тим,\nщо її принципи, теорія і методи пізнання та освоєння соціальної дійсності виявилися несумісними з диктатурою особи, волюнтаризмом в управлінні суспільством. Наукова соціологія була прямо протилежна соціальній апологетиці. Офіційні, як правило, «валові», економічні показники з року в рік свідчили про «зростання» добробуту людей, тоді як соціальні показники, які відображали реальне задоволення потреб людей, свідчили про протилежне — зниження достатку людей, зростання соціальної напруженості. Тому соціальна міфологія була поставлена в ранг науки, а реальна наука оголошена «буржуазною лженаукою».\nСоціологічна думка в СРСР (у тому числі і в Україні) була приглушена до початку 60-х років. А видані праці з історичного матеріалізму аналізували соціальні явища та процеси на загальному, абстрактно-теоретичному рівні, у відриві від реального життя. Філософський детермінізм, заперечення соціологічного мислення мали своїм наслідком безмежне панування догматизму і схоластики у науці про суспільство. Відродження соціологічних досліджень почалося з настанням «хрущовської відлиги». При цьому соціологічні дослідження одержали права громадянства, а соціологія як наука — ні. Для того щоб уникнути суперечок і конфліктів, у науковий обіг було введено визначення соціології як науки, яка займається тільки конкретними соціологічними дослідженнями.\nСтановлення і розвиток соціологічних досліджень наштовхувалися на жорсткий опір з боку деяких філософів. Розуміючи всю абсурдність заперечення існування науки про суспільство, вони взяли на озброєння концепцію 30-х років, згідно з якою історичний матеріалізм ототожнювався з соціологією і розглядався як органічна частина загальної системи філософського знання. Соціологія, таким чином, була оголошена філософською наукою (тобто складовою частиною філософії), а конкретні соціологічні дослідження, як • несумісні зі специфікою філософського пізнання навколишнього світу, виводилися за межі соціологічного знання. Ці дослідження трактувались як спроба привнести у філософію елементи позитивізму, тобто «буржуазної науки». Вчені-ініціатори конкретних соціологічних досліджень постійно піддавалися критиці, їм відводилася роль «збирачів фактів». Соціологи повинні були «збирати факти», а філософи їх «узагальнювати». При цьому соціологічним дослідженням нерідко відводилась апологетична роль, де головний акцент мав бути на позитивних досягненнях соціального розвитку країни, а негативний бік здебільшого примушували не висвітлювати. Саме тому багато праць «застійних» років були тенденційними, однобокими.\nЗначний масив соціальної інформації, який становив неабияку наукову цінність і міг бути використаний для вирішення багатьох соціальних проблем, заліг в архівах. Владними структурами не бралися до уваги тривожні сигнали соціологів щодо погіршення екологічного стану, наростання відчуження праці, відчуження влади від народу, негативних тенденцій у міжнаціональних відносинах і багато інших. Нерідко ініціатори досліджень піддавалися партійним, адміністративним покаранням. Багато наукових понять, таких як «екологія», «відчуження», «соціальнастатистика», «соціальна динаміка», «соціологія релігії» та інші, навіть у період «відлиги» були заборонені, їх використання могло стати приводом до ярликування вченого як «послідовника» та «пропагандиста реакційної буржуазної соціології». Але, незважаючи на всі ці обставини, соціологічні дослідження розвивалися, поступово розширюючи сферу теоретичного соціологічного знання.\nУ 1958 р. виникла Радянська соціологічна асоціація. Через два роки в Інституті філософії АН СРСР був створений перший соціологічний підрозділ — сектор дослідження нових форм праці і побуту, пізніше перетворений на відділ конкретних соціологічних досліджень. У 1968 р. був створений Інститут конкретних соціальних досліджень. В Україні перший науковий підрозділ соціологічного профілю — відділ конкретних соціологічних досліджень Інституту філософії АН України — почав функціонувати у 1969 р.\nУ 60-ті роки започатковуються різні соціологічні дослідження. Зокрема, на металургійних, текстильних, машинобудівних підприємствах Дніпропетровська, Запоріжжя, Одеси вивчалися питання, пов'язані з умовами життя, залежністю способу життя від соціально-побутових і соціально-демографічних чинників. Про діяльність соціологічної служби Дніпропетровського металургійного заводу ім. Петровського в 70-х роках було широко відомо з публікацій у періодичних виданнях. Робота заводських соціологів була висвітлена у художній повісті письменника 0.1. Би-лінова «Вибір» (Дніпропетровськ: Промінь, 1980).\nШироке коло соціальних проблем шлюбу і сім'ї було узагальнене у праці Л. Харчева «Шлюб і сім'я в СРСР» (1965). У 1966 р. вийшов двотомник «Соціологія в СРСР», в якому узагальнювався досвід емпіричних досліджень, проведених у різних сферах суспільства. До нього ввійшли дослідження із загальної соціологічної теорії, з різних проблем функціонування і розвитку соціальної сфери (праці, побуту тощо). У той же час в Англії були опубліковані два томи вибраних праць радянських со-\nціологів під назвами «Індустрія і праця в СРСР», «Місто, регіон і народонаселення». З'явилося багато інших досліджень. У деяких універсистетах були запроваджені спецкурси з прикладної соціології. Для аспірантів і студентів вийшли перші навчальні посібники. Серед них — «Робоча книга соціолога» (1976), «Теорія і практика соціологічних досліджень в СРСР» (1979) та ін.\nЗа «розквіту» адміністративно-командної системи (кінець 60 — середина 80-х років) відбувся ще один наступ на соціологічну науку. З подачі відділу науки та навчальних закладів ЦК КПРС були піддані різкій критиці книги Ю. Левади. Колектив Інституту соціологічних досліджень був звинувачений у «насадженні буржуазних теоретичних концепцій і поглядів». Відбулася заміна кадрового складу інституту, проти деяких соціологів робилися спроби порушити кримінальні справи.\nСприятливішими для розвитку соціології стали 80-ті роки. Вона нарешті відновила статус самостійної науки. Почали відкриватися нові дослідницькі центри. Восени 1990 р. створено Інститут соціології Академії наук України. Згодом було засновано Українську соціологічну асоціацію, в університетах відкрито факультети і відділення з підготовки професійних соціологів, утворюються спеціалізовані ради із захисту дисертацій, виходить журнал «Філософська і соціологічна думка». Соціологія стає універсальною академічною дисципліною, основи якої тепер вивчають у всіх вузах.\nНині вітчизняна соціологія, намагаючись викристалізувати свою теоретичну базу, предмет і методи досліджень, активно інтегрується в обшири світової соціологічної науки.\nОсновні напрями сучасних соціологічних досліджень стосуються особливостей соціально-статусної стратифікації в умовах становлення ринкової економіки, соціальних умов і механізмів формування ринкової економіки, факторів виникнення і механізмів подолання соціальних конфліктів у процесі трансформації суспільства, національних аспектів.\nАктивно використовуються прикладні дослідження щодо різних сфер соціально-економічного, політичного і духовного життя.\nОднак, щоб соціологія посіла відповідне місце у науковому та практичному житті, потрібен час і подолання соціально-економічних труднощів, які переживає наприкінці XX ст. українська держава. Низку різноманітних теоретичних, методологічних, організаційних проблем висуває гуманізація освіти. Необхідне справді наукове застосування соціології у різних галузях суспільного життя, яке не має нічого спільного з маніпулюванням громадською думкою під прикриттям так званих «соціологічних досліджень».


Творческий портрет К. Хорни и направленность психоанализа - Страница 3 | Allref.com.ua\nГлавная /\tРефераты /\tПсихология /\tТворческий портрет К. Хорни и направленность психоанализа\nдопускав, що людські суспільства можуть радикально відрізнятися один від одного: те, що вважається в одному суспільстві неврозом, в іншому виглядає як цінна якість характеру.\nПроте, Фрейд був, на думку Хорні, геніальним ученим. Він висунув новаторські і прогресивні для свого часу ідеї. Принципове значення зберігають його уявлення про несвідомий і витісненні, захисних механізмах психіки, сублімації, розрядці напруги шляхом утворення невротичних симптомів. Хорні високо оцінювала внесок Фрейда в терапевтичну практику, розробку проблем "опору", "перенесення", "проекції", тлумачення сновидінь і буденної психопатології. Прийнятним для Хорні був і катартичний метод лікування неврозів. Фрейдівська концепція психіки як динамічної системи, керованої емоційними мотивами, також представлялася Хорні переконливою. Але вона негативно віднеслася до загальної теоретичної орієнтації Фрейда на дитяче, архаїчне і патологічне, відкинула універсальність едипового комплексу, сексуальну теорію неврозів, ідеї жіночої неповноцінності і нескороминущого конфлікту між природою і культурою. Будучи близька по своїх поглядах до марксизму і соціалізму, Хорні, як і Адлер, рішуче відкидала расизм, сексизм, і підкреслювала примат соціального початку в людині.\nДо моменту, коли Хорні приступила до своєї роботи в Америці, багато теоретичних передумов психоаналізу потребували оновлення. Дана етнографія, соціології, історії приводили до виводу про множинність і різноманітність культур. Дані біології, психології, антропології - про єдність людської природи. Звідси витікало, що структурні особливості особи, риси колективної психології і типи неврозів залежать, головним чином, від культури, її цінностей і суперечностей\nУ очах психоаналітиків нового покоління, до якого належала Хорні, Фрейдівська психологія виглядала занадто механістичною, морально спустошеною, позбавлений соціального вимірювання.\nФрейд наполягав на тому, що умисному утримується від моральних думок. Але ж психолог - не фізик, і не біолог. Неморальна позиція виправдана для нього лише при фіксації і інтерпретації симптомів. Але поза цією сферою психолог не може претендувати на моральну нейтральність. Що стосується самої Хорні, то вона, безумовно, вірила в здатність людини розвивати себе, володіти своїми внутрішніми силами. Вона вірила у фундаментальність для людини доброти, товариськості, альтруїзму, здібності до безкорисливої дії і дослідження. Егоцентризм, агресивність, заздрість - формуються, як вона думала, в певному типі суспільства, там, де вони затребуються економічною і політичною системами або ж виникають з неправильного виховання і помилкового вибору життєвої стратегії.\nВже в 50-і роки ці "єретичні погляди" Хорні були визнані багатьма її колишніми опонентами. Ревізія фрейдизму представлялася в цей час вже назрілою. Будучи виключена з Американської психологічної асоціації в 1941 році, Хорні створила свою Асоціацію психоаналізу. Хорні померла 4 грудня 1952 року, проте її Асоціація існує і сьогодні.


На Закарпатті учасників чемпіонату з пішого туризму рятувальники шукали півночі\nЗаблукали вони у лісі в Ужгородському районі.\nУ лісовому масиві заблукала група дітей. Шестеро хлопців разом із іншими спортсменами брали участь у 44-му чемпіонаті України з пішохідного туризму серед юніорів. Підлітки взяли карту і вийшли на маршрут. У контрольний час хлопці, віком від 15 до 17 років не повернулися на базу. Тож на їхні пошуки відправили рятувальників.\nШукали юних туристів кілька годин поспіль. Але хлопці майже о півночі дісталися до бази самостійно. Як повідомляє PRESS-ЦЕНТР, діти кілька годин блукали лісом, потім вийшли на дорогу й повернулися у табір.\n12071 «Погляд із потойбіччя»: львів’янка сфотографувала привида на Рівненщині\n11331 Біля Львова сталася жахлива аварія. Одна людина загинула (ФОТО)