13 березня | «ГРОМАДА Схід» | Для людей, про людей\nГоловна / Схід та Захід щодня / 13 березня\n13 березня. Спершу вшануємо пам’ять Героя Небесної Сотні, вбитого снайпером під час спроб силового придушення Революції Гідності. Він поїхав до Києва саме напередодні тих трагічних днів: «Тут справжня війна» – сказав він під час останньої розмови з братом.\nакторка, дружина відомого драматурга, одного з корифеїв українського побутового театру, зі шляхетського роду якої походять поет Арсеній Тарковський та режисер Андрій Тарковський;\nполітичний діяч, правник, журналіст, 2-й Президент УНР в екзилі;\nсоціолог, політолог, один із провідних європейських фахівців з теорії нації та національних відносин;\nполітичний діяч Східної Слобожанщини часів УНР, історик української преси;\nісторик, громадський діяч на еміграції, наукові праці якого мали значний розголос в академічномусередовищі на Заході, руйнуючи усталену росієцентричну схему історії Східної Європи;\nживий класик української літератури;\nсучасна поетка, наділена особливим ліричним даром;\nліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС, який одним з перших помер від променевої хвороби.\nТакож пом’янемо загиблих захисників України, яким ми завдячуємо тим, що збройна експансія «русского міра» була зупинена, а плани окупантів створити на східноукраїнських землях «новоросію» – зірвані.\nОтже – почнімо з людини, що вийшла на Євромайдан і віддала життя за те, щоб громадяни перемогли злочинний і зрадницький режим.\nАНАТОЛІЙ ЖАЛОВАГА (1980-2014) — громадський активіст Євромайдану.\nАнатолій народився у Львові, згодом родина переїхала у Дубляни. Хлопець захоплювався спортом і після 8-го класу вступив до училища фізичної культури, згодом – в Львівський університет фізичної культури за фахом гандбол. Об’їздив всю Європу в складі гандбольної команди. Та після отриманої травми хребта всі мрії про великий спорт залишились у минулому. Довелося знайти собі іншу справу – працював будівельником, їздив у Польщу, Іспанію, Росію. Останнім часом працював в Україні.\nМожна сказати, що Анатолій був потомственим патріотом – під час Другої світової війни його прадіди боролися за свободу і незалежність своєї держави, були у загонах УПА. Толік теж прагнув для України свободи – у 2004 році декілька тижнів виборював нову Україну на Майдані.\nПрацюючи в Україні та за кордоном, завжди повертався додому впевненим, що настане час і він буде достатньо грошей заробляти у себе на Батьківщині. Його мрією було жити у вільній Україні. Без Януковича. Саме тому, вчергове повернувшись з заробітків і побачивши новин з Євромайдану, вирішив їхати до столиці. 18 лютого автобуси з активістами виїжджали до Києва, але в першому для Анатолія не вистачило місця. Потім виявилося, що він забув паспорт. Лише з третьої спроби о дев’ятій вечора хлопець виїхав з міста. Встиг попрощатися тільки з мамою, батько і брат затрималися у справах.\n«Тут справжня війна», — сказав братові телефоном 19 лютого.\nКоли батько приїхав до Києва забирати сина, він побачив багато тіл з Майдану. Всі обгорілі, з чорними обличчями та руками. У Анатолія від кулі снайпера була розтрощена голова. Смерть була миттєвою, снайпер не лишив жодного шансу на порятунок. Лікарі рекомендували ховати хлопця у закритій труні, але батьки не погодилися. Щоб довезти тіло додому, голову скріпили бинтами.\nО першій годині ночі 21 лютого на Київській трасі дублянці, приблизно 600 чоловік, із запаленими лампадками зустрічали свого земляка, героя України…\nДалі підемо за хронологією. Про цю жінку згадаємо не так з огляду на її таланти, про які достеменно не знаємо, як через її родинні зв’язки, які вказують на те, як русифікувалися українські роди.\nНАДІЯ ТОБІЛЕВИЧ-ТАРКОВСЬКА (1852-1882) — акторка, дружина письменника і одного з корифеїв українського побутового театру Івана Карпенка-Карого (Тобілевича).\nНародилась в шляхетській родині у с. Тимофіївка (нині — Миколаївка Кропивницького району Кіровоградської області). Сестра поета і письменника Олександра Карловича Тарковського, тітка поета Арсенія Олександровича Тарковського, двоюрідна бабка режисера Андрія Арсенійовича Тарковського.\nОсвіту Надія отримала в Єлисаветграді. Брала участь у роботі благодійного товариства, під керівництвом пані Рогальської дівчата — дворянки шили білизну для сирітського притулку, лікарні тощо. Надія також займалася комплектуванням бібліотеки на громадських засадах.\nПознайомилась з Іваном Карповичем Тобілевичем у 1868 р., він запросив її грати в аматорському театральному гуртку. У 1869 році вийшла заміж за нього заміж всупереч незгоді батьків.\nУ 1881 році поїхала на лиман під Одесу лікувати дочку Галю, застудилася, застуда перейшла у туберкульоз легень, від якого вона померла.\nСТЕПАН ВИТВИЦЬКИЙ (1884-1965) — політичний діяч, правник, журналіст, 2-й Президент УНР у вигнанні.\nНародився у селі Угорники на Івано-Франківщині у сім’ї управителя школи. На знак протесту проти антиукраїнської політики адміністрації університету, Витвицький, разом з іншими українськими студентами, у 1904 р. залишає Львівський університет і переводиться до Віденського університету.\nПід час навчання, крім юриспруденції, отримав всебічну освіту, був активним у культурному житті українського студентства. Голова «Академічної громади» у Львові та товариства «Січ» у Відні. Доктор права, власну адвокатську канцелярію відкрив у Дрогобичі 1914 року, проводив активну українську громадсько-культурну діяльність на Дрогобиччині.\nЗ початком Першої світової війни вступив до легіону Українських січових стрільців, відбуваючи службу в інформаційному відділі УСС — Пресовій Квартирі.\nЗ 1918 року — член політичного комітету, що підготував акт 1 листопада 1918 року з проголошення Української держави (ЗУНР). У 1918 році — делегат Національної Ради ЗУНР. Був одним з організаторів возз’єднання УНР і ЗУНР 22 січня 1919 року. Згодом — державний секретар закордонних справ ЗУНР, голова місії ЗУНР в Парижі і Лондоні.\nУ квітні 1922 р. був у складі дипломатичної делегації ЗУНР на Міжнародній конференції в Генуї, на якій обговорювався статус Східної Галичини. Восени 1924 р. повернувся з еміграції до Дрогобича, відновив адвокатську та громадсько-політичну діяльність, очолював товариства «Просвіта» у Дрогобичі.\nУ 1925–1939 роках — діяч УНДО, обирався послом (депутатом) до польського Сейму, з 1938 року — заступник голови УНДО та Української Парляментарної Репрезентації. У 1935-39 роках був віце-бурмістром Дрогобича. Як адвокат, виступав захисником українського населення від переслідування з боку польського режиму.\nНа еміграції з 1945 року. Брав участь в організації Центрального представництва української еміграції в Німеччині (заступник голови) і створенні Української національної ради. Од 1951 року — представник виконавчого органу Українсько національної ради у США. З 1954-го по 1965 рік — 2-й Президент УНР в екзилі.\nОЛЬГЕРД-ІПОЛІТ БОЧКОВСЬКИЙ (1885-1939, Прага) — соціолог, політолог і етнолог, один із провідних європейських фахівців з теорії нації та національних відносин першої половини.\nНародився на станції Долинська, (нині Кіровоградська область) в сім’ї службовця російської імператорської залізниці. Батько мав польське коріння; мати походила з литовського роду. Сім’я належала до польської культури і католицької віри. Ольгерд володів французькою, німецькою, чеською, польською мовами. Два роки він навчався на економічному відділенні Петербурзької Політехніки та в Петербурзькому Лісовому інституті.\nВ 1905 році зв’язку з революційними подіями Бочковський емігрував до Королівства Богемія (Австро-Угорська імперія) у Прагу. Там він відвідає студії тогочасних визначних професорів філософського факультету Карлового університету.\nВ часи УНР був секретарем української дипломатичної місії у Празі (1918–1923). Після поразки УНР працював професором Української господарської академії (УГА) в Подєбрадах; викладав соціологію та націологію в Українському вільному університеті в Празі.\nОльґерд Бочковський як ніхто інший висловив українське та європейське “J`accuse!” (“Я звинувачую!”) тоді, коли воно було найбільше потрібне, і так, як жоден із провідних інтелектуалів не спромігся висловити – під час Голодомору. Про смерть мільйонів українців знали і політики, і журналісти, і публічні інтелектуали, але одні брехали (Едвард Ерріо), інші виправдовували злочин Сталіна (Бернард Шоу, Ромен Роллан), а ще інші мовчали (Альберт Айнштайн). Бочковський усе життя був соціал-демократом, втім, він ніколи не визнав верховенства “історичної необхідності” над правами людини, як вчинило більшість представників лівої інтелігенції в середині ХХ століття.\nЩо стосується його наукових поглядів, то Бочковський вважав, що етнологія і етнографія вивчають початкові фази формування народів (етногенез), а націологія досліджує націогенез, тобто — становлення і розвиток модерних націй. Доба західно-європейського етногенезу завершилася, за О.Бочковським, після Великої французької революції. З того часу й бере початок пробудження так званих «неісторичних» народів…\nВіддаючи належне об’єктивним ознакам нації (спільна територія, спільне походження, спільні мова, релігія, звичаї), вирішальним Бочковський вважав суб’єктивний чинник. Формування модерної нації неможливе без «національної свідомості» і «національної волі», які виявляються у прагненні нації до політичної та державної самостійності. «Нація — це воля бути нацією». Що ж до ролі мови, то нація нетотожна з мовою, проте й без національної мови вона утворитися не може.\nЩодо політичних аспектів буття нації, вчений вважав, що «примусова асиміляція — політичний анахронізм», оскільки «вона руйнує підвалини держави, бо гартує сили переслідуваного народу, спрямовані на рішуче протистояння в національному визволенні».\nДо основних праць Бочковського належать:\n«Поневолені народи царської імперії: їх національне відродження та автономічні прямування», 1916\n«Націологія і націографія як спеціяльна соціологічна дисципліна для наукового досліду нації», 1923\n«Національне пробудження, відродження, самоозначення», 1931\n«Національна проблема та українське питання (спроба характеристика та інтерпретації)» (у співавторстві з Масариком), 1930\n«Боротьба народів за національне визволення (нацологічні нариси)», 1930\n«Поневолені народи та українська справа» (у співавторстві з Б. Бєрнсоном), 1939\n«Наука про націю та її життя», 1958\nНаступний герой потрапив до огляду не лише через свій особистий доробок, а й через те, що в його житті відбилася маловідома загалу сторінка історії Східної Слобожанщини – етнічних українських територій, які згодом опинилися у складі Росії.\nАРКАДІЙ ЖИВОТКО (1890-1948) —журналіст, редактор, видавець, дослідник історії української преси.\nНародився в слободі Пуховій Острогозького повіту Воронізької губернії, що тепер відноситься до Лискинського району Воронізької області. У дитячі роки, разом з батьком, об’їздив майже увесь рідний край. Добре освічений в українській справі батько розповідав хлопцю про видатних земляків, Костомарова, Крамського, та інших.\n1917-го Аркадій закінчив Петербурзький університет. Пожвавлення українського руху привело Животка до лав Української Партії Соціалістів-Революціонерів. Він повернувся на Східну Слобожанщину.\nЯк відомо, Тимчасовий уряд не хотів входження до складу України слобідських земель, обмежуючи її територію історичними землями Наддніпрянщини, Поділля, Полісся і Волині. В свою чергу Центральна Рада виголосила 7 листопада 1917-го року свій ІІІ Універсал, у якому оповіщала, що «остаточне визначення границь Української Народної Республіки, як щодо прилучення частин Курщини, Холмщини, Вороніжчини, так і суміжних областей, де більшість населення українське, має бути встановлене по згоді зорганізованої волі народів». Таким чином Східна Слобожанщина, на якій тоді проживало більше мільйона українців, мала право скликати Установчий з’їзд українського народу, який би і висловив свою волю щодо входження до складу УНР. Саме за цю справу і узявся Аркадій Животко.\n27 листопада 1917-го року в Острогозьку відбувається велелюдне земське зібрання з порядком денним «Питання про приєднання Острогозького повіту до Української Народної Республіки, згідно з III Універсалом Центральної Ради». Основним доповідачем було призначено голову місцевої управи Аркадія Животка.\nПотім він згадував: «Безмежну кількість лекцій і різних рефератів читав я після того вечора аж до сьогодні, але ні разу вже так сильно не відчував тої міцної єдності між мною і аудиторією, не відчував того, що зветься — злиття в одно. Пам’ятаю, як перериваючи реферат, я оглядав велику залу і було тихо, мов серед степу в липневу ніч. Все це надавало з кожною хвилиною, з кожним словом все більше сили й певності. Коли скінчив виклад, його покрито гучними оплесками. Яскраво відчувалася перевага дорогої мрії». Аркадія Животка було обрано делегатом до Центральної Ради від Воронізької губернії.\nАле більшовики, які тим часом захопили владу у Петрограді, так само як і Тимчасовий уряд, який вони повалили, не бажали бачити ніякої самостійної України. Незабаром розпочалася більшовицько-українська війна, і Східна Слобожанщина була окупована більшовицькою Росією. Животко переїжджає до Києва, а потім, разом із урядом УНР відступає до Кам’янця-Подільського, у так званий «трикутник смерті», у якому опинилася влада незалежної України під час спільних бойових дій проти більшовиків, білогвардійців та польських військ.\nАле і тут не полишає Аркадій Животко української справи, бере участь у створенні Кам’янець-Подільського університету. Близькими знайомими Животка на цей час стають Михайло Грушевський, Симон Петлюра, Іван Огієнко (міністр освіти УНР і перший ректор Подільського університету).\nКрах УНР призводить Аркадія Животка на еміграцію. Спочатку живе на Волині, під польською владою, а після посилення поляками репресій щодо українства, перебирається до Ужгорода, на Закарпаття. В Празі на цей час створюється значний гурток з українських емігрантів, і Аркадія Животка запрошують викладати в Українському педагогічному інституті імені Драгоманова. В червні 1930-го року рішенням чеського уряду при Міністерстві закордонних справ Чехословаччини створюється Український Історичний кабінет, де Животко стає спочатку референтом, а потім і керівником цього Кабінету. Саме завдяки Животку були зібрані і систематизовані численні матеріали з історії українського національно-визвольного руху, які зберігалися до того в різних емігрантських організаціях.\nВ цей же час Аркадій Животко створює свою найбільшу працю — «Історію української преси». В ній він детально систематизує всі наявні свідоцтва про українську періодику, газети і журнали від козацьких часів до Другої Світової війни. І на початок 21-го століття це видання є найповнішою літературною пам’яткою України у своїй галузі. Животко також автор таких праць, як «50 років. До історії Української Партії Соціалістів Революціонерів», «Сучасне українське письменство поза межами СССР», «Хроніка», «С. Петлюра — журналіст» тощо.\nЗгодом Животко розпочинає дві праці, присвячені його батьківщині, Східній Слобожанщині. В першій з них — «Острогожщина: осередок Подоння», він розповідає про те, як боролися його земляки в 1917–1918 рр. за те, аби східнослобідські землі стали частиною незалежної України. Цінна ця праця саме тим, що писав її безпосередній учасник цих подій.\nІнша праця, «Подонь (Українська Вороніжчина) в культурному житті України», розповідає більш виразно про культурну історію краю впродовж 19-початку 20 ст.ст., про письменників, істориків, художників і видавців, які народилися на Східній Слобожанщині.\nУ 1945-му році совєтські війська наблизяться до Праги, і Животку знову доведеться перебиратися далі на захід. Помре він 1948-го року, в західнонімецькому місті Ашаффенбурзі, в американському таборі для переміщених осіб.\nТАРАС ГУНЧАК (1932) – історик, політолог і громадський діяч на еміграції.\nНародився у с. Старе Місто на Тернопільщині, що на той час входила до складу Польщі. Дитинство його пройшло за часів польської окупації та пацифікації, пізніше — совєтської та нацистської окупації. Під час Другої світової війни був кур’єром ОУН.\nКоли йому було 12 років, батьки виїхали у еміграцію. З 1949 року — у США. Освіту здобув у Фордгемівському університеті (Нью-Йорк), служив у збройних силах США. Тарас Гунчак – дядько героя нинішньої російсько-української війни Марка Паславського (про нього в огляді за 16 січня)\nВід 1960 Гунчак викладав в університеті штату Нью-Джерсі в Ратгерсі, одному з найстаріших університетів США та найбільшому вищому навчальному закладі штату Нью-Джерсі. Редактор дослідження «Російський імперіалізм в історичній перспективі» (1973), співпрацює з «Єврейським журналом соціальних досліджень», «Східно-Європейським журналом», «Українським істориком».\nГунчак – активіст наукового та громадського життя української діаспори у США. Головний редактор (1984–1991), співредактор (1992–1995) часопису «Сучасність».\nСфера наукових інтересів Тараса Гунчака — політична історія України, Росії, Польщі ХІХ-ХХ століть. Автор численних праць, присвячених історії українських державницьких і визвольних змагань, розвиткові української політичної думки, репресіям і голодоморові в Україні. Ці праці мали значний розголос в академічному середовищі на Заході, руйнуючи усталену росієцентричну схему історії Східної Європи.\nВчений заснував у США (1989) фонди сприяння демократизації в Україні та допомоги дітям Чорнобиля.\nВ українському перекладі вийшли, зокрема, такі праці Гунчака: «Українська політична думка 1920-х років: Монархізм, націоналізм, націонал-комунізм», «Втрати українців під час другої світової війни», «Перша половина XX століття: Нариси політичної історії», «Симон Петлюра та євреї».\nМи не часто зважаємо на те, що живемо в один час з не просто відомими, а й справді видатними поетами і письменниками. Звісно, як живі люди вони іноді мелють дурніці, припускаються помилок, епатують і взагалі можуть бути комусь особисто дуже несимпатичними. Але важко заперечити, що це визначні митці. І один з них:\nЮРІЙ АНДРУХОВИЧ (1960) — поет, прозаїк, перекладач, есеїст. Живе і працює в Івано-Франківську.\nЗакінчив редакторське відділення Українського поліграфічного Інституту у Львові та Вищі літературні курси при Літературному інституті ім. М.Горького в Москві Працював газетярем, служив у війську, деякий час очолював відділ поезії часопису «Перевал» (Івано-Франківськ).\nБув лідером відомої поетичної групи «Бу-Ба-Бу» («Бурлеск-Балаган-Буфонада»), яка об’єднала авторів з Рівного (Олександр Ірванець), Львова (Віктор Неборак), Івано-Франківська (Юрій Андрухович). Один із засновників постмодерністської течії в українській літературі, яку умовно називають «Станіславським феноменом». Представники цього напрямку активно розробляють поетику «карнавального» письма.\nЗ 1991 року публікується у великих літературних журналах України. Автор збірок поезій: «Небо і площі», «Середмістя», «Екзотичні птахи і рослини», «Пісні для Мертвого півня», романів: «Рекреації», «Московіада», «Перверзія», «Дванадцять обручів», «Таємниця. Замість роману», книг есеїв: «Дезорієнтація на місцевості», «Диявол ховається в сирі», «Тут похований Фантомас» (2015).\nДомінантою поетичної картини Юрія Андруховича в усі періоди його творчості видається напружене шукання «духовної вертикалі буття», суттєво занижене тенденцією до примирення «вертикального з горизонтальним». Звідси — стале поєднання патетики з іронією, нахил до стилізаторства і заміна «ліричного героя» щоразу новою «маскою».\nВ прозі він виявляє схильність до гри з текстом і з читачем, містифікаторство (зрештою, достатньо прозоре), колажність, еротизм, любов до маґічного і надзвичайного. Романи «Рекреації», «Московіада» та «Перверзія» можна розглядати як трилогію: героєм (антигероєм) кожного з них є поет-богема, що опиняється в самому епіцентрі фатальних перетворень «фізики в метафізику» і навпаки. Усі романи — доволі відчутна жанрово-стилістична суміш (сповідь, «чорний реалізм», трилер, ґотика, сатира), час розвитку дії в них вельми обмежений і сконденсований: одна ніч у «Рекреаціях», один день у «Московіаді», п’ять днів і ночей у «Перверзії».\nНа окрему увагу заслуговують переклади Андруховича, що вийшли у видавництві А-ба-ба-га-ла-ма-га: «Гамлет» та «Трагедія Ромео і Джульєтти» Вільяма Шекспіра, «Цинамонові крамниці» Бруно Шульц, переклади з російської: Б. Пастернак, О. Мандельштама. Готується до друку переклад Шекспірівського Короля Ліра.\nЗрозуміло, що таланти бувають різних масштабів. Творчість одних породжує стилі та напрямки у мистецтві, спричиняє вплив на суспільне життя і стає ознакою епох. Творчість інших – просто знаходить відгук в окремих серцях. Але й це – зовсім немало. На мою думку, до таких належить сьогоднішня іменинниця\nГАЛИНА ЛИТОВЧЕНКО (1953) – поетка.\nНародилася у Рудому Селі на Київщині, закінчила Київський технікум радіоелектроніки, з 1976 по 1992 рік мешкала з родиною у військових гарнізонах на території Росії, Азербайджану та Литви. Після краху СРСР повернулася в Україну. З 1998 року мешкала в Криму, друкувалася в україномовній газеті «Кримська світлиця». Після анексії Криму росією переїхала в Україну.\nАвтор тринадцяти книг поезій та прози.\nОсь для прикладу її вірш:\nМені приснився наш старенький сад:\nАнтонівок покручені суглоби,\nДуплистих груш ранковий променад,\nСтаречі слив зітхання і жалоби.\nВ саду в міжряддях косить бур`яни\nОпісля зливи моложавий тато.\nПравицею, безпалою з війни,\nІз лободою бореться завзято.\nТак захопила праця косаря,\nЩо у покоси вже кладе малину.\nІ мама, дивно, тим не докоря,\nСкладає мовчки стебла у ряднину.\nУ їх стосунках десь подівся клин –\nНасперечались за життя і квити.\nЗа ненароком скошений жасмин\nКолись матуся ладна була “вбити”.\nА тут сумирно порають удвох,\nПростили скоєні колись огріхи.\nТемніє входом прохолодний льох,\nЛапасті тіні кидають горіхи.\n…Ой, що ж це я так осторонь стою?\nНе підсобила батькові ні грама.\nТа спробу доброзичливу мою\nСпинила жестом заперечним мама.\nПрокинулась і розумію – сон.\nСтече у ранок ночі темна річка, –\nПіду у церкву до святих ікон,\nЗа упокій поставлю рідним свічку.\nВАСИЛЬ ІГНАТЕНКО (1961-1986) — ліквідатор аварії на Чорнобильській АЕС.\nКомандир відд. 6-ї самостійної воєнізованої пожежної частини з охорони міста Прип’ять. Один з перших ліквідаторів, що померли від променевої хвороби.\nПісля закінчення середньої школи Василь навчався в Гомельському училищі електротехніки. Військова служба пройшла в одній з пожежних частин Москви. Після демобілізації Василь твердо виришив працювати пожежником. Хотів влаштуватися в Чернігові, але там не було вільних місць. Він подався в Прип’ять.\nСтарший сержант внутрішньої служби, майстер спорту СРСР, працював пожежником на Чорнобильській АЕС. Брав безпосередню участь у гасінні пожежі на АЕС в ніч з 25 на 26 квітня 1986 року.\nПомер 13 травня 1986 року. Похований на Митинському кладовищі в Москві.\nПопри всі заборони, його вагітна дружина Людмила прорвалася до нього у московську лікарню, була поруч з ним в останні його дні, бачила усі страждання, через які довелося пройти її чоловіку перед смертю від променевої хвороби 4-го невиліковного ступеню. Через те, що вона знаходилася поруч з опроміненим, і сама дістала «дозу», яка виявилася фатальною для майбутньої дитини: донька Наталія народилась вже після смерті батька, з пороком серця і померла за кілька годин…\nВасиль Ігнатенко став прообразом для одного з героїв серіалу «Чорнобіль».\nПом’янемо наших захисників від збройної агресії Росії.\nВАДИМ ПУГАЧОВ (1975-2015) — молодший сержант ЗСУ, старший водій 92-ї ОМБр.\nНародився в Томську (РФ), звідки згодом сім’я перебралася до Кременчука. Вивчився на кухаря. Після військової служби більше 18 років пропрацював диспетчером газової служби, а згодом — підрядником у будівельній компанії, заочно навчався на психолога.\nУ серпні 2014 року призваний до ЗСУ та направлений у 92-у ОМБр.\nЗагинув 16 травня 2015 року поблизу міста Щастя від шістьох кульових поранень, отриманих під час бойового зіткнення з російською ДРГ на опорному пункті «Фасад» біля мосту.\nВ тому бою були затримані російські військовослужбовці Євген Єрофєєв та Олександр Александров, які належали до 3-ї бригади спеціального призначення збройних сил Російської Федерації.\nПо смерті Вадима залишилися дружина та син.\nВАСИЛЬ КЛИМЕНКО (1975- 2014) — молодший сержант ЗСУ, снайпер 72-ї ОМБр. Вбитий у полоні.\nНародився на Донеччині. Останні 15 років мешкав у с. Вороньків Бориспільського району Київської області, куди переїхав із сім’єю.\nУчасник миротворчої операції у Косові. У зв’язку з російською збройною агресією проти України призваний за частковою мобілізацією 20 березня 2014 року.\nЗ травня виконував завдання в районі Волновахи, Маріуполя, Амвросіївки.\n23 червня 2014 група з шести неозброєних військовослужбовців механізованого батальйону на машині виїхала у відпустку після виконання завдань на кордоні з РФ, однак у ніч на 24-те заблукала в дорозі і натрапила на блокпост бойовиків терористичного угруповання «Російська православна армія» поблизу міста Макіївка. Згодом на російських телеканалах з’явилось відео допитів поранених і побитих українських військовослужбовців у Макіївці.\nРосійські журналісти брали участь у допитах, вимагали сказати на камеру, що керівництво ЗСУ дало наказ стріляти по мирних мешканцях. Коли Засуха сказав, що такого наказу не було, йому прострелили ногу. В подальшому заручників передали угрупованню «Оплот», а по тому — банді Безлера («Бєс») в Горлівку, наприкінці липня звільнили за обміном на російську терористку Ольгу Кулигіну. Як розповів звільнений з полону капітан Засуха, бойовики сказали, що розстріляли Василя Клименка, бо в його військовому квитку вказано, що він снайпер, але сам Засуха тіла не бачив і пострілу не чув.\nСЕРГІЙ ВОЙТЕР (1979-2017) — молодший сержант ЗСУ. Попри те, що довгий час не просто жив у Росії, а й служив у їхньому війську, з початком російської агресії Сергій добровольцем пішов захищати Україну.\nНародився він у місті Лохвиця на Полтавщині, у родині військовослужбовця. Шкільні роки пройшли на Уралі. Після строкової військової служби вступив до Владикавказького училища МВС. По закінченні був направлений для подальшої служби в Москву, де дослужився до звання капітана внутрішніх військ (за іншими даними, служив у Головному розвідуправлінні ГШ РФ).\nУ 2001 році родина повернулася у Лохвицю. Того ж року одружився. Мешкав то у Лохвиці, то в Лубнах. Працював на різних роботах.\nПід час російської збройної агресії проти України воював у складі батальйону спецпризначення Нацгвардії «Донбас», пройшов бої за Іловайськ, Дебальцеве, Широкине. У квітні 2016 року демобілізувався, а у жовтні того ж року підписав контракт на військову службу в ЗСУ. Спочатку служив у 13-му окремому мотопіхотному батальйоні, незабаром перевівся до підрозділу, в який перейшли його побратими з БСП «Донбас», щоб лишатись на передовій, — у 16-й батальйон.\nВоював в районі міста Авдіївка, 2017 року разом зі своїм батальйоном вирушив на Луганщину, в район Бахмутської траси, села Кримське. Позиції роти були за кількасот метрів від окупованого Жолобка.\n19 серпня 2017 року під час бою з ДРГ противника, в районі Кримське — Жолобок, дістав тяжке вогнепальне наскрізне поранення грудної клітки з пошкодженням нирок і хребта. Тиждень боровся за життя, перебуваючи на штучній вентиляції легенів, помер 26 серпня у Харківському військовому шпиталі.\nЗалишились батьки, дружина дві доньки. На поховання приїздила сестра з Москви.\nЮРІЙ БУТУСОВ (1989-2015) — капітан, командир групи спеціального призначення 3-го полку спеціального призначення (Кропивницький).\nНавчався у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою. Випускник Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного у місті Львові.\nГрупа Юрія Бутусова була однією з перших перекинута до Сектору Д. Юрій брав участь у всіх боях за взяття Савур-Могили.\nЙого група брала участь у блискавичному захопленню Благодатного.\n17 серпня 2014 року привів підкріплення десантників полковника Потєхіна і підполковника Олександра Мельниченка на Савур-Могилу.\n24 серпня 2014 року одним з останніх українських воїнів вийшов з Кутейникового.\n14 лютого 2015 року його група, одна з чотирьох груп 3-го полку спецпризначення, була перекинута до Сектору С для забезпечення проходження колон з Луганського до Дебальцева. Провів декілька рейсів.\n16 лютого 2015 року забезпечував вихід української колони з пораненими та загиблими з-під Дебальцевого. У колоні з підсилення був лише один БТР і БМП. В районі Новогригорівки бронетранспортер було підбито. Юрій Бутусов зумів вибратися Із підбитого бронетранспортеру разом з Вадимом Довгоруком. Сам мав важкі рани тіла, і йому практично відірвало руку. Загинув від ран під бронетранспортером, тримаючи гранату в руці. Разом з ним загинув старший сержант 3-го полку Віталій Федитник і військовий кореспондент ТРК «Бриз» Дмитро Лабуткін.\nВОЛОДИМИР ЖАРКОВ (1983-2015) — старший сержант ЗСУ.\nНародився на Дніпропетровщині, в місті Кам’янське (на той час — Дніпродзержинськ). Працював на Баглійському коксохімічному заводі. Грав за заводську футбольну команду.\nПризваний за частковою мобілізацією. Старший сержант, заступник командира взводу 93-ї ОМБр.\nУ квітні 2015 під час бойових дій поблизу селища Піски Ясинуватського району дістав важкі поранення внаслідок підриву на міні, втратив обидві ноги, помер у військовому госпіталі м. Дніпро.\nБез батька лишилася дочка.\nВІКТОР ЗАДОРОЖНІЙ (1978-2015) — молодший сержант 53-ї ОМБр, ЗСУ.\nРодом з Чернігівщини, вивчився на механізатора. Після строкової служби працював трактористом у рідній Ковтунівці, згодом — на птахофабриці та на СТО, на будівництві в Російській Федерації.\nУ лютому 2015 року мобілізований до лав ЗСУ, Учасник бойових дій у війні з Росією.\nЗагинув 25 жовтня 2015 року від кульового поранення біля селища Кам’янка на Донеччині.\nОЛЕКСІЙ ПАКАЛО (1984 – 2014) — сержант ЗСУ.\nРодом з Харківщини. У 2002—2003 роках пройшов строкову службу у Донецьку. По демобілізації працював експедитором, потім — в Харківському слідчому ізоляторі № 27. Проживав у місті Київ. 2009 року заочно закінчив Українську інженерно-педагогічну академію. Сержант, головний сержант взводу 30-ї ОМБр..\nЗ літа 2014 року брав участь в АТО. Загинув 31 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання під Лутугиним.\nВІТАЛІЙ КРАВЧЕНКО (1990-2015) — старший солдат, гранатометник механізованого взводу 128-ї гірсько-піхотної бригади ЗСУ.\nНародився в місті Жашків Черкаської області. Після закінчення школи проходив військову службу в роті почесної варти Президентського полку.\n1 серпня 2014 року був призваний до ЗСУ та направлений в 128-му гірсько-піхотну бригаду. За час проходження служби виконував завдання у складі своєї військової частини в Донецькій та Луганській областях.\nЗагинув 7 лютого на взводному опорному пункті під час мінометного обстрілу ворогом.\nЛЕОНІД КРЕПЕЦЬ (1984-2014) — солдат ЗСУ.\nНародився у селі Білокриниччя Хмельницької області. Закінчив Полонське ПТУ. Після строкової служби проживав у місті Володимирі-Волинському.\nУ квітні 2014 року був мобілізований. Служив старшим водієм у 51-ї механізованій бригаді. Разом із іншими бійцями бригади брав участь у відсічі збройній агресії Росії.\n25 серпня 2014 року 3-й батальйон бригади потрапив у оточення біля села Дзеркальне, Донецька обл. Тоді під ракетним та танковим вогнем проросійських бойовиків та російських військових загинули та потрапили в полон десятки воїнів 51-ї бригади. Зі слів побратимів Леоніда, що вижили після бою, він отримав смертельне поранення після розриву міни у цьому бою. Тіло бійця не було опізнано, і Леонід Крепець спочатку був похований як неопізнаний солдат у Дніпропетровську. Після експертизи ДНК був ідентифікований.\nЗалишились дружина, двоє синів дошкільного віку та батьки.\nЙОСИП КРУТЯК (1987 – 2015) — солдат ЗСУ.\nНародився в селі Глушин Львівської області. Був мобілізований, солдат, стрілець 54-ї ОМБр.\n10 вересня 2015 вранці на блокпосту за селом Троїцьке Попаснянського району у напрямку до смт Калинове, підконтрольного «лнр», на «розтяжці» з міною «ОЗМ-72», встановленій терористами, підірвалися військовики 54-ї бригади. Йосип Крутяк загинув на місці, п’ятеро вояків зазнали поранень, одни з них помер в лікарні .\nБез Йосипа лишились батьки та сестра.\nСТЕПАН ЛИТКОВЕЦЬ (1997 – 2018) — солдат ЗСУ.\nНародився в селі Гарбузівка, Сумська область. Закінчив Сумський центр професійно-технічної освіти харчових технологій, торгівлі та ресторанних сервісів. До кінця 2017 року працював шеф-кухарем, мріяв відкрити власне кафе.\nВзимку 2018-го вступив на військову службу за контрактом; солдат, стрілець зенітного артилерійського взводу 37-го батальйону «Запоріжжя» 56-ї бригади.\n6 червня 2018 року під вечір противник намагався оточити ВОП поблизу селища Піски (Ясинуватський район) але вчасно був помічений військовиками передового спостережного посту, які вступили у бій. Резервна група з 4-х бійців почала переслідування; двоє вояків загинули внаслідок підриву на міні з «розтяжкою» — Ігор Французан та Степан Литковець, ще один виніс пораненого. Загиблих не вдалось знайти — зокрема, через щільну замінованість ділянки «сірої зони». Їх тіла виявили й забрали з поля бою 10 червня — під гарантії української сторони терористи, передали 11 червня за обміном.\nБез Степана лишились батьки і дружина.\nВАЛЕРІЙ РОТАР (1963 – 2016) — солдат ЗСУ.\nНародився в селі Долиняни Чернівецька область. Створив сім’ю, проживав в своєму селі.\nБез Валерія лишились мама, сестра та брат, два сини.\nМИХАЙЛО МАРФІЧ (1972-2014) — старший сержант ЗСУ.\nРодом з Закарпаття. Мобілізований в червні 2014-го. Старший сержаyn 51-ша ОМБр.\n25 серпня 2014-го загинув в бою біля села Стила. 3-й батальйон бригади опинився в оточенні біля Березне — Оленівка, під постійним артобстрілом. Під час танкової та артилерійської атаки російських бойовиків під Іловайськом та Старобешевим та обстрілу з РСЗВ «Град» 25-26 серпня загинули та потрапили у полон десятки військовослужбовців 51-ї бригади.\nПохований в Рахові. Вдома лишилася вдова та двоє дітей.\nІВАН ЯКОВЕНКО (1989 — 2015) — солдат ЗСУ.\nРодом з Кіровоградщини.\nСлужив: номер обслуги гаубичної самохідної артилерійської батареї 3-го механізованого батальйону, 17-та окрема танкова бригада.\n29 січня 2015-го загинув поблизу Ольховатки, зазнавши смертельного осколкового поранення під час артилерійського обстрілу терористами.\nБез Івана лишилися батьки.


ЧАС справжніх новин» Російський публіцист Риклін: Небезпечно, якщо Янукович повторюватиме Путіна\nГоловна Політика Економіка Суспільство Культура Релігія Спорт\nРосійський публіцист Риклін: Небезпечно, якщо Янукович повторюватиме Путіна\nОлександр Риклін – редактор популярного російського опозиційного видання «Ежедневный журнал», авторами якого є прогресивні російські публіцисти, політики і письменники. Пан Риклін відповів на наші запитання.\nНещодавно виповнилося два роки російсько-грузинській війні. Що здобула Росія в Південній Осетії? Чи вартувала шкірка вичинки?\nРосія придбала головний біль в Південній Осетії, нічого більше. Жахлива історія. Чергова спроба пограти м`язами закінчиться, швидше за все, великою Панамою. Абсолютно очевидно, що гроші там розкрадаються, ефективний менеджмент налагодити неможливо. Чиновників, які присилаються Москвою, місцеві чиновники ігнорують. І це не путінська історія, це вже медведєвська.\nЗ приводу Медведєва – Путіна. Російський соціологічний Левада-центрдає цікаве порівняння. Прихильниками Путіна, за твердженням соціологів, частіше є жінки з середньою освітою, а кандидатура Медведева знаходить частіше підтримку у жінок з середньою спеціальною освітою. Чому за Путіна голосують пані без освіти, а за Медведева - з середньою спеціальною освітою?\nЯ навіть боюся припустити, за кого голосуватимуть ті, хто здобув вищу освіту. Зізнаюсь чесно, мене ця соціологія не дуже цікавить. Я не бачу істотної різниці між Путіним і Медведєвим. По-людськи вона є, але в політичному сенсі Медведєв говорить багато слів і нічого не робить – в тому плані, про який ми говоримо. Він поки що ніяк не зарекомендував себе – як самостійний лідер держави. Ніяк. Жодного вчинку. Якщо подивитися на внутрішньополітичну практику, то, хай і на тлі ліберальної риторики, великої кількості різних слів, внутрішня політика стає жорсткішою.\nДумки незалежних російських експертів про те, як правильно розрулити ситуацію в Чечні, іноді кардинально різняться. Що, по-вашому, потрібно робити з Чечнею?\nСьогодні є проблема всього Північного Кавказу, а не тільки Чечні. І у цього питання немає простої відповіді. Я не думаю, що будь-хто з незалежних спостерігачів і аналітиків сьогодні скаже, як правильно вирішувати це питання. Що робити з Чечнею?.. А що, в Дагестані сьогодні простіше? А в Інгушетії, в Карачаєво-Черкесії?\nАле хіба ситуації в цих республіках не похідні від ситуації в Чечні?\nЦе вже така похідна, коли немає значення, від чого вона похідна. Сьогодні вважається, з погляду оперативної інформації, що ситуація в Чечні спокійніша, ніж в Дагестані чи Інгушетії. Це якщо дивитися на зведення.\nАле так, те, що відбувається, – це чеченізація всієї ситуації на Північному Кавказі. І ситуація пішла так далеко і вона пустила таке коріння, що складно сказати, де вихід. У мене немає єдиної думки – що краще: дати незалежність Північному Кавказу чи посилити там політику. Я давно не був в Чечні, щоб висловлювати подібні думки. Для цього необхідно бувати там.\nПісля серйозних пожеж керівництво РФ пообіцяло до 1 листопада побудувати погорільцям нові будинки. Це реально?\nЩось побудують. Те, що побудують, – побачимо, то, чого не побудують, – не побачимо. Масштаб пожеж жахливий. Ми просто не дуже це усвідомлюємо. І великої надії на електронну російську пресу немає – ми розуміємо, наскільки вона ангажована.\nСитуація з пожежами дуже важка. Схоже, вона починає виправлятися. Але що відбувається? Якісь грецькі, італійські літаки гасять пожежі. Що це, не вистачає своїх літаків? Значить, не вистачає, значить, ситуація критична.\nВаш прем`єр-міністр Путін недавно з літака особисто гасив пожежі. А, враховуючи, як нове українське керівництво імітує російські рішення, я з тривогою думаю, чи не полізе Янукович в літак гасити який-небудь торф`яник…\nПовторити за Путіним пожежогасіння – це дурниця. Небезпечно, якщо Янукович повторюватиме за Путіним серйозніші речі. Думаю, що з вільною пресою у вас будуть проблеми. Люди такого формату, як Янукович, дуже швидко розуміють, що їх головний ворог – це вільна преса.\nРосія вкладає в Сухумі, вкладає в Чечню. Вкладає в обхідні газопроводи. Наскільки ці інвестиції забезпечують статусність «великої держави»?\nДобре бути президентом «великої держави», поки росте ціна на нафту.\nАле вже важче. Вже доводиться витрачати накопичене. Тому що украй низький рівень менеджменту по країні. Колись ми жили при десяти-дванадцять доларах за барель. А зараз 70-80 не вистачає.\nОлександре, православна церква останніми роками в Росії пройшла той шлях, який намагається запропонувати також українській церкві. Це повернення залишків колись своєї, а зараз музейної власності, запровадження церковної освіти. Чи мали успіх ці ініціативи в Росії?\nВиразно простежується клерикалізація суспільства. Релігійна освіта і передача музейних комплексів – це частина процесу. Мені цей процес не дуже подобається. У мене великі претензії до нинішньої патріархії. Мені не здається, що новий патріарх істотно відрізняється від старого…\nЯк пережити нинішнє згортання свобод?\nЯ б міг сказати, що треба бути чесним зі своїм читачем. Але мені пощастило, що у мене в руках журнал, і ми зберегли можливість бути чесними. На жаль, така можливість далеко не у всіх.\nРозмовляла Олена Мігачова, УНІАН\nЯнукович обіцяє розігнати Раду, якщо…\nАндрухович: Якщо переможуть помаранчеві, то Криму й Донбасу треба дати можливість відокремитися\nЧому Янукович не зможе залишити собі велосипед\nНадрукувати | Переглядів: 1\nТеги: віктор янукович, володимир путін, жінки, незалежність, освіта, письменники, політика, політики, РФ, соціологія, чиновники\nЯк Вас звати? (required)\nПоштова скринька (will not be published) (required)\n→ Банери порталу | Реклама на сайті\n25 Сер, 2010 →\nКолишнього першого заступника міністра оборони заарештували на два місяці – Генпрокуратура\nНа конкурсі “Міс Всесвіт” українка стала віце-міс (фото)\nПроезд в метро подорожает вдвое\nЯнукович теряет доверие украинцев (ГРАФИК)\nЯк “Динамо” атакуватиме “Аякс”. Думки експертів\nАзаров: Україна буде домагатися перегляду ціни на російський газ\n«Злодії у владі»\nТимошенко розсекретила плани Януковича і покликала на барикади\n24 Сер, 2010 →\nЯнукович відзначить День Незалежності без феєрверку, у молитві\n→ Архів новин\n→ Всі відеоновини\nЄС БЮТ ВРУ МВС НБУ ПР РФ США банки та фінанси бюджет верховна рада україни вибори-2010 влада володимир литвин віктор пилипишин віктор ющенко віктор янукович газ депутати економіка заяви політиків київ кмда коаліція конфлікти та скандали криза кримінал леонід черновецький міжнародна політика області опозиція освіта партія регіонів політика політики президент президентські вибори росія сбу суд суспільство футбол час юлія тимошенко юрій луценко\n© 2009 Незалежне аналітичне агентство "ЧАС справжніх новин"\nПередрук інформації дозволяється лише за наявності гіперпосилання на сайт chas.kiev.ua


Завершальним етапом будь-якого будівництва будівля вважається покрівля даху. Ринок будівельних матеріалів має кілька пропозицій, але найчастіше використовується ондулін або профнастил. Вибір матеріалу залежить від характеристик і експлуатаційних можливостей кожного матеріалу про окремо, а також від способів кріплення та загальної вартості робіт.\nПредметом вибору також є окремий конкретний тип будівлі. Визначення типу покрівельного матеріалу залежить від технічних характеристик і порівняльної характеристики недоліків кожного з них.\nПереваги і недоліки єврошиферу\nЗбільшеним попитом користується ондулін, що являє собою бітумний лист шиферу з хвилястою структурою. Єврошифер представлений безліччю варіацій на ринку, відмінність якого полягає в ціні, колірній гамі і характеристик самого матеріалу для виготовлення.\nнизька ціна і відносно маленька маса;\nеластичність, гнучкість і тривалий експлуатаційний термін;\nзручність монтажу в незалежності від пори року;\nможливість розпилювання, як інструменту визначення форми і розміру матеріалу;\nможливість використання як вторинне покриття;\nекологічно чистий етимологія матеріалу;\nкоригування форми листа;\nпротистоїть корозії і інших руйнівних процесів на метал.\nМінуси використання матеріалу:\nздатність зміни кольору, як наслідок вигоряння матеріалу на сонці;\nосвіта стикових моментів при покрівлі даху, як наслідок протікання в сполучних місцях.\nПрофнастил — це полипрофилированный лист з оцинкованої сталі, який найкраще використовувати для покрівлі більш простих типів даху. Є кілька варіацій на ринку в залежності від висоти хвилі і типу лакового покриття.\nне піддається горючості;\nвитривалість для великих ваг, що актуально взимку;\nміцність і гладкість поверхні.\nнизька шумоізоляція і гідроізоляція;\nвимагає додаткового утеплення для протистояння появі конденсаційної роси.\nВибір матеріалу щодо процесу монтажу та експлуатаційного якості\nВикористання ондуліну або профнастилу залежить від типу даху. Косий тип без згинів (правильна форма даху) краще покрити профнастилом, це дозволить зменшити кількість стиків. Неправильної форми дах, краще покрити бітумним шифером.\nОндулін краще використовувати, якщо працює обмежена кількість осіб, так як він продається у вигляді листів 1,5 м. Краще, природно, вибрати бітумний шифер, коли мова йде про шумо – і гідроізоляції приміщення, а також протидії корозійних процесів, цей матеріал краще і практичніше.\nДах з нерівностями і різнотипними вигинами краще покривати єврошифером. Профнастил більше підходить для будинків, розташованих в різних кліматичних зонах з критично високими і низькими перепадами температур, так як він більш стійкий. Ондулін ж піддається впливу температур, стаючи більш крихким або м’яким.\nПрофнастил краще використовувати, так як є можливість замовлення матеріалу індивідуальної форми і кольору.\nВикористання матеріалу щодо вартості матеріалу і термінів експлуатації\nПитання ондулін або профнастил для покрівлі даху в ціновому питанні має однозначну відповідь. Використовувати єврошифер дешевше і краще, враховуючи як вартість аналога, а вона вище, так і додаткові витрати на його монтаж.\nВ питанні терміну служби, то обидва матеріали практично однакові, різниця тільки в зношеності за однаковий період адже профнастил здатний прослужити на 5-10 років більше з-за товщини полімеру в якості покриття.\nОндулін або профнастил варто вибирати з урахуванням кліматичних умов, незважаючи на екологічну чистоту двох матеріалів, єврошифер не здатний протистояти високим температурам.\nВикористання профнастилу краще випадки додаткової допомоги в сніжну зиму, так як поверхня його гладка і сніг просто ковзає по ній. Ондулін — шорсткуватий.\nПеревага вибору щодо пожежонебезпеки\nВибір профнастилу в цьому випадки пріоритетний, так як сам матеріал виготовлений з негорючого суміші, тому привести до повного і швидкого займання не може навіть при впливі високих температур (прикладом пічне опалення будинку) або оптичної складової. Цей покрівельний тип краще використовувати в цілях збереження кольору і технічних характеристик протягом всього терміну служби.\nВибір матеріалу щодо правил догляду та очищення\nОсновними типами забруднень ондуліна є:\nутримування пилу і бруду від талого снігу та весняної пори року;\nв зимовий час, засмічення снігом і льодом.\nУ зв’язку з низкою забруднень варто очищати ондулін набагато частіше, тому краще вибрати профнастил. Не рекомендується єврошифер і тому, що втрачає колір і вимагається додаткова забарвлення.\nПрофнастил здатний не змінювати своїх первісних характеристик, він не утримує стільки бруду, і чистити його потрібно рідше.\nПроцес вибору між двома покрівельними матеріалами включає також планування самої будівлі, кількість поверхів і кліматичні умови розташування будівлі. Процес покрівлі практично однаковий і вимагає чіткого слідування інструкції, так як зворотне може при вести до протікань і появі конденсатної роси, що призведе до грибків, втрати властивостей.\nКраще вибирати матеріал на основі розрахунку індивідуального і фінансових можливостей, так як профнастил потребує додаткових матеріальних витрат на шумоізоляційне покриття, а ондулін може втратити свої властивості при високих температурах, що стане причиною заміни і додаткових витрат.\nОндулін або профнастил — питання відкрите, і однозначної відповіді на нього неможливо знайти, вибір людини має ґрунтуватися на низці переваг і недоліків, а також власному естетичному смаку і фінансових можливостей.\nЯк зміцнити фундамент старого цегляного будинку\nСауна з басейном – вибираємо проект\nЯк зробити тандир своїми руками: принципи роботи, покрокова інструкція\nЗручний комп’ютерний стіл своїми руками: креслення, схеми, інструкції


Які пільги на «комуналку» можуть отримати учасники бойових дій та їхні родини - LDN\nЯкі пільги на «комуналку» можуть отримати учасники бойових дій та їхні родини\nПані Ольга з селища Карапчів Чернівецької області – вдова померлого учасника бойових дій. До Вижницького офісу Мережі правового розвитку вона звернулася з питанням, чи має право її родина отримати знижку до 100% на оплату комунальних послуг. Юристка Офісу при громадській організації «Комітет виборців» Валентина Ткач роз’яснює, на які види державної допомоги можуть зараз розраховувати учасники бойових дій та члени їхніх сімей.\nПільги учасникам бойових дій надаються відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».\nСеред них, зокрема, наступні:\n• 75% знижка квартирної плати та вартості комунальних послуг, яка надається учасникам бойових дій та членам їх сімей, які проживають разом із ними;\n• позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів та абонентна плата за користування телефоном у розмірі 50%.\n• сім’ї військовослужбовців, загиблих (зникли безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, отриманих при виконанні обов’язків військової служби, а також внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби;\n• дружини (чоловіки) померлих учасників бойових дій і визнаних за життя інвалідами, які не одружилися вдруге;\n• діти померлих учасників бойових дій, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах.\n• 100% знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 м2 загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає в житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 м2 на сім’ю);\n• 100% знижка плати за користування комунальними послугами (газом,електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання;\n• 100%знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.\n• 50% знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 м2 загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає в житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 м2 на сім’ю);\n• 50% знижка плати за користування комунальними послугами (газом,електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб у межах середніх норм споживання.\n• 50% знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.


У Державному департаменті назвали «риторичним прийомом» слова державного секретаря Рекса Тіллерсона, який у вівторок, як здавалося, поставив під сумнів, чому американців має турбувати конфлікт в Україні.\nСаме цими двома словами відповів на запитання агентства «Блумберґ» прокоментувати слова держсекретаря речник Держдепартаменту Роберт Гаммонд.\nУ вівторок міністр закордонних справ Франції Жан-Марк Еро повідомив, що під час зустрічі голів МЗС країн «Великої сімки» Рекс Тіллерсон сказав: «Який інтерес для американських платників податків цікавитися Україною, крім великих принципів? Чи не Європа мала б узяти на себе цю відповідальність?».\nЗгодом на брифінгу у Держдепартаменті, відповідаючи на запитання одного з кореспондентів пояснити слова держсекретаря, беручи до уваги, що США надали Україні кредитні гарантії на $3 мільярди та іншу допомогу, в.о. речника Держдепу Марк Тонер сказав, що поняття не має про що говорить міністр закордонних справ Еро, але додав:\n«Державний секретар Тіллерсон чітко з’ясував позицію уряду США стосовно України…виступає на підтримку Мінського процесу і санкцій щодо Росії…дав президенту України Порошенку ясно зрозуміти, що позиція США стосовно України не змінилася, і що США рішуче підтримують український уряд і закликають до повного виконання Мінських угод».\nБританська прокуратура оголосили про обвинувачення третього «російського агента» за отруєння в Солсбері\n"Це геополітичний проект”, - номінантка на посаду голови місії США в НАТО про "Північний потік-2" (2671)


Журналу «Мистецькі грані» - п'ять років | Жінка-УКРАЇНКА\nПриміщення Анатомічного театру, у якому зараз діє Національний музей медицини України, було просто просякнуте мистецтвом. Насамперед завдяки картинам Михайла Хіхлуха. Виставка його картин «Після літа», відкрита 1 листопада, продовжує діяти, тож ті, хто, зважаючи на вічні київські затори, прийшов до музею дещо раніше, зовсім не нудьгували, споглядаючи картини цього художника – сповнені літа, яскравих барв і чарівної чернігівської природи.\nТа ось, нарешті час настав. На сцену вийшов директор Національного музею медицини України Вадим Шипулін:\n− Дивно відчувати себе у якості шоумена. Але дуже приємно, що на сцені анатомічного театру – черговий дебют. Я дуже вдячний, що ви сьогодні прийшли до нашого закладу і сподіваюсь, що ви отримаєте насолоду.\nДалі – на глядачів чекав екскурс в історію журналу «Мистецькі грані». Вона була цікавою. І бурхливою. А починався журнал… зі студентської газети «Мистецькі грані», перший номер якої, що мав лише чотири сторінки, вийшов у червні 2008 року. У січні 2009 року газета стала журналом, який теж видавався в домашніх умовах, але продавався у мистецьких закладах міста Рівне. За допомогою Інтернету, видання розширило свою діяльність на всю територію України. Вже у вересні 2009 року «Мистецькі грані» стали обласним журналом, що має 28 сторінок і поширюється по всій Рівненській області. У квітні 2012 року журнал набуває статусу «всеукраїнський» із тиражем 1000 примірників і розходиться серед постійних читачів та митців, які співпрацюють із журналом. І увесь цей час на чолі журналу стояла тендітна молода жінка – поетеса і письменниця Олександра Куліш. Історія української журналістики знає випадки, коли поети, письменники ставали на чолі редакцій періодичних видань чи їх засновниками. Це, зокрема, І. Франко, Леся Українка.\nОлександра Куліш продовжує цю славну традицію.\n− Моє серце переповнюється радістю, коли бачу цей повний зал, як вас багато. Для мене цей журнал не просто видання, а провідник. Це магніт, який притягує до мене величезну кількість просто надзвичайних людей, які допомагають мені у житті – радять, як поводитися, допомагають самовдосконалюватися. Дякую всім митцям і журналістам за те, що допомагаєте мені творити цей журнал.\nПісля цього хвилюючого виступу на сцену вийшла журналіст «Мистецьких граней» Олена Кравчук. Вона вручила Олександрі медалль трудової слави у номінації «За високу журналістську майстерність» Міжнародного академічного рейтингу «Золота фортуна».\n− Щиро дякуємо Олександрі Куліш за появу цього журналу. – сказала Олена у вітальному слові. – Ми щиро дякуємо всім, хто підтримує нас не лише в Києві чи Рівненській області, але і по всій Україні. Дякуємо за те, що читаєте нас. Завдяки вам ми стаємо кращими. Перш за все – хочу привітати Олександру – це її свято.\n− Дуже тяжко у наш час на голому ентузіазмі видавати такий достойний літературно-мистецький журнал, де я свого часу мала честь друкуватися. Я вітаю Сашу з її святом. 5 років – цифра невелика, але вірю, що до неї додасться хоча б один нулик. І тоді будемо святкувати 50-річчя, будемо знову вітати Сашу з тим, що цей журнал є у нас в Україні.\nПодарунком для Олександри та всіх присутніх у залі стали власні вірші Вікторії, які авторка прочитала зі сцени.\nНа свято, щоправда, віртуально, завітали також Заслужений артист України, професор Олексій Заворотній та фотохудожник і журналістка Валентина Захарова. Вони передали відеопоздоровлення, які демонструвалися на екрані.\nІ ось, настала мить, коли на сцену вийшли «Три грації». Саме так називався поетично-ліричний етюд, який представили Олександра Куліш та її соратниці по журналу – Тетяна Сокіл, авторка рубрики «Антракт» та Іванна Тимощук – менеджер з продажів журналу. У супроводі чарівної музики та заворожуючого відеоряду Олександра, Тетяна та Іванна прочитали власні вірші. Ці поетичні рядки, безперечно, дозволили пізнати ще одну грань їхньої особистості і таланту. «Три грації» – це був один із дебютів, які чекали на глядачів цього вечора – поетичний.\nДругий дебют був театральним. Це була прем’єра вистави «Спадкоємець» за твором французького письменника Лео Е. Манна. «Спадкоємець» – спільний проект Київської академічної майстерні театрального мистецтва «Сузір’я» та Національного Університету театру, кіно і телебачення ім. І. Карпенка-Карого. Актори представили невеличкий уривок вистави, який, проте, заінтригував глядачів цікавою історією паризького самітника-песиміста Жана, у чиє розмірене життя вривається енергійний юнак Лео. І змінює його назавжди…\nКульмінацією свята став виступ музиканта Юрія Брахмана та його проекту «Шакті-оркестра».\n− Великий «респект» Саші Куліш – така маленька, тендітна і тягне на собі такий журнал… Це великий подвиг! – сказав Юрій Брахман, вітаючи Олександру та журнал з днем народження.\n«Шакті-оркестра» представили скорочену версію акустичної програми «Дванадцять трансцендентних віршів». Це було поєднання гітарних ритмів та декламації, музики та філософії. Оригінальне, хвилююче, таке, що примушує зануритися глибоко-глибоко в сутність поезії, музики, філософії.\nНа жаль, час летить швидко, і святкування поволі, але добігало до завершення. Фінальним акордом став вірш Олександри Куліш, який прочитали «Три грації»:\nДалі кожен бажаючий міг спробувати смачний та по-мистецькому вишуканий іменинний торт.\nРозповідаючи про святкування дня народження журналу «Мистецькі грані», я не могла оминути увагою винуватицю свята – головного редактора, засновника та видавця – Олександру Куліш. Наша розмова була, звісно ж, про «Мистецькі грані».\nЯк Ви прийшли до журналістики? Як з’явилася ідея створення журналу?\nСпочатку ми створили громадську організацію «Мистецькі грані». Виступали – гурт «Спека» і я читала свої вірші. Оскільки не було такого видання, де б ми могли друкуватися – почали видавати власне.\nНайяскравіші, на Вашу думку, герої «Мистецьких граней».\nДля мене найяскравіші люди – пенсіонери, які все життя пропрацювали на заводі чи шахті, а потім стали малювати або виготовляти такі речі, які просто вражають. Я не можу передати словами – це треба бачити. Вражає те, що люди починають життя з нуля в такому зрілому віці.\nЩо для Вас журнал?\nЦе – магніт, який притягує до мене надзвичайних людей, у яких я вчуся тому, як жити, бути щасливою, будувати стосунки з рідними. «Мистецькі грані» – це поводир, який знає секрет щастя.\nІз якими здобутками журнал іде у майбутнє?\nСпочатку це була малесенька газетка із чотирьох листочків на 10 примірників. Потім вона збільшувалася і збільшувалася і перетворилася в обласний журнал. 1 квітня 2012 року журнал став всеукраїнським. Зараз наш тираж – 1000 примірників. Звісно, хочеться більшого, і ми будемо старатися збільшити тираж хоча б до 10 тис.\nЩо Ви побажаєте митцям і читачам журналу?\nНе ховайте свої таланти, реалізовуйте їх і друкуйтеся у нас!\nУвесь святковий вечір у залі був присутній куратор проекту «Культура +» Руслан Руно. Під його чуйним керівництвом ось уже протягом місяця Національний музей медицини України став притулком для галереї «Арка», митців та небайдужих до української культури людей. Наша з ним розмова теж торкалася мистецтва.\nВи розпочали дуже потрібну для суспільства і нашої держави діяльність. Коли Ви починали, Ви орієнтувалися на прибутки чи хотіли просто отримати моральне задоволення?\nПершочерговою і єдиною метою початку моєї діяльності було створення арт-клубу «Культура +», де творчі люди – журналісти, письменники, музиканти, художники, поети збиралися, проводили творчі виступи, показували своє мистецтво – будь-якої форми – сучасне чи класичне, академічне. Хочу додати, що жодних перешкод ми перед митцем не ставимо. Моєю мрією було зробити такий клуб, і ми його зробили – проводяться виставки, концерти. За цей місяць відкрилася вже третя виставка. Сьогодні у нас – театральна прем’єра, також будуть читати вірші, тобто – будуть дебюти.\nЧи збіглися результати Вашої роботи з попередніми очікуваннями?\nТак, я дуже задоволений, що творчі люди, які приходять до мене вперше і бачать мене вперше, імпровізують, показуючи своє мистецтво. Читали вірші. А композитор Юрій Васильківський грав на нещодавно відреставрованому роялі, який до того мовчав десятки років. Тобто – творчі люди приходять сюди і починають імпровізувати. Було відкриття виставки Михайла Хіхлухо і двоє музикантів – Михайло Твердий та Юрій Васильківський, щойно познайомившись, заграли разом. На саксофоні та роялі. Тобто – була імпровізація.\nЩо б Ви побажали журналу «Мистецькі грані»?\nЯ слідкую за розвитком журналу, за його інтернет-сайтом і бажаю не стояти на місці. Постійного руху, тому, що світ мистецтва не стоїть на місці. Я беру приклад із творчості Валерія Франчука. У нас буде його 150 виставка. І він уже працює над тим, щоб наступного року збільшити кількість виставок. Тому бажаю, щоб ішли в ногу з нашим мистецтвом або на крок уперед.\nУже другий сезон поспіль до заходів галереї «Арка» долучаються і студенти Університету «Україна». Їх згуртовує директор Імідж-центру цього ВНЗ Ніна Головченко.\nНіно Іванівно, яких знань набирається тут молодь?\nСвого часу я підтримала пропозицію Руслана Руно про співпрацю із його проектами. Студенти-учасники Медіа-центру університету проходять тут практику інформаційного супроводу мистецьких заходів. Виставки відвідують також студенти кафедри дизайну університету. Фото та відеорепортажі заходів роблять і фахівці АВС «Таланстудіо» університету. У нас на сайті університету, на Фейсбук та на Ютуб є свої сторінки/канал, де розміщуються студентські матеріали за цією темою:\nЧому я ціную таку співпрацю? Тому що перші кроки в журналістській професії наші студенти роблять на гарній тематиці, знайомлячись із мистецтвом та людьми високого ґатунку. Наприклад, цього року вперше на відкриття другого сезону галереї «Арка» прийшла першокурсниця Олена Мачульська. Серед гостей заходу вона побачила Валерія Франчука. Виявилося, що вони обоє родом з Хмельниччини. Оця обставина стала приводом для знайомства, а коли Оленка захотіла глибше пізнати мистецький світ свого шанованого земляка – Валерій Олександрович запросив її відвідати його майстерню, зголосився дати інтерв’ю. От яким потужним став журналістський дебют Олени Мачульської в Києві! Погодьтеся, не кожен першокурсник має змогу спілкуватися із заслуженими художниками України. А наші студенти мають такий шанс. Нині Олена готується писати репортаж про виставку картин В. Франчука за творами Т. Шевченка до 200-ліття поета. Виставка дебютує тут, на вул. Б.Хмельницького, 37, 15 листопада 2013 року.\nНу, а журнал «Мистецькі грані», що святкує нині своє 5-річчя, − наш партнер уже протягом 2-х років. Тут публікували свої журналістські праці і художні тексти наші студенти Світлана Патра, Оля Каленська, Марина Давиденко, Вікторія Скрипник, Лія Гриценко. Наприкінці минулого навчального року наша студентка Саша Васюта захистила дипломну роботу з проблем молодіжних періодичних видань в Україні, на матеріалі журналу «Мистецькі грані» в тому числі.\nЯ вважаю за необхідне підтримувати проекти, що долучають молодь до мистецтва. Через те ми завжди тут.\nІмідж-центр Університету «Україна» приєднується до привітань, що прозвучали на ювілеї видання нині, і бажає Олександрі Куліш невичерпного натхнення, а журналу «Мистецькі грані» – довгоготривалого мистецького життя, нових здобутків та відкриттів.


Названо моделі кращих смартфонів для відеоблогерів\nЩе однією особливістю моделі є наявність мініджека, який у 2021 році рідко зустрічається у представників топового сегмента.\nНовий смартфон OnePlus є наступником одного з найуспішніших флагманів минулого року. OnePlus 9 Pro комплектується крутим 6.7-дюймовим екраном з частотою оновлення 120 Гц і 2К роздільною здатністю, а також преміальним процесором Snapdragon 888. Фотоможливості моделі представлені квадрокамерою 48 + 50 + 8 + 2 МП з надбудовою від шведської фірми Hasselblad.\nПід капотом OnePlus 9 Pro також знаходиться батарея ємністю 4500 мАг, що підтримує 65-ватну зарядку, яка повністю заповнює ресурси акумулятора за півгодини. Все це в корпусі з благородних матеріалів (металу і скла) з вологозахистом IP68.\n№3 – Samsung Galaxy Note 20 Ultra\nНезважаючи на те, що Note 20 Ultra вийшов в минулому році. Проте, і на сьогоднішній день це досить актуальний смартфон. Він виглядає автентично і дорого за рахунок корпусу з прямокутними краями і великому 6.9-дюймовому дисплею з 2К роздільною здатністю і частотою оновлення 120 Гц. Як процесор використовується Exynos 990, який до цих пір тягне навіть найвибагливіші гри. У найближчі пару років ситуація не зміниться і апарат буде залишатися актуальним.\nВсе це доповнюється підтримкою стилуса, шикарними фотоможливостями, ємною батареєю на 4500 мАг і наявністю слота під флешку, що для преміальних моделей – справжня рідкість.\nНовітній смартфон корейців має самобутній дизайн, а також цілий ряд флагманських фішок за типом 6.8-дюймової AMOLED панелі з частотою оновлення 120 Гц і процесора Exynos 2100. Фотоможливості представлені квадрокамерою 108 + 12 + 10 + 10 МП, а за автономність відповідає акумулятор ємністю 5000 мАг з підтримкою 25-ватної швидкої зарядки.\nЯк і личить флагману, корпус пристрою виконаний з преміальних металу і скла. Крім усього перерахованого вище у моделі є підтримка стилуса, що значно розширює функціонал S21 Ultra.\nXiaomi Mi 11 Ultra – найбільш наворочений смартфон в асортименті китайців. Це єдиний пристрій фірми з вологозахистом за стандартом IP68. Також модель займає перше місце в рейтингу камерофонів DxOMark за рахунок потрійної камери 50 + 48 + 48 МП. Ще одна фішка – крутий Super AMOLED дисплей діагоналлю 6.81 дюйма з 2К роздільною здатністю і частотою оновлення 120 Гц.\nASUS Zenfone 8 OnePlus 9 Pro Samsung Galaxy Note 20 Ultra Xiaomi Mi 11 Ultra\nЯк продовжити термін служби будь-якого смартфона: 5 перевірених правил


17.08.2019, 09:00 • 603 • 0\nІнтеграція України до ЄС та НАТО сьогодні вже не просто мрія, а чітке завдання, яке виконується крок за кроком на щоденній основі та охоплює практично всі сфери нашого життя.\nЙдеться не про точкові зміни і не лише про високі політичні рішення. Для прикладу, затверджений урядом План заходів з виконання Угоди про асоціацію включає 1943 завдання, за виконання яких відповідальні 106 органів влади України. Угода про асоціацію (УА) передбачає наближення українського законодавства до європейського у більше ніж 24 секторах. Саме це означатиме впровадження у нашій державі європейських стандартів – від транспорту до безпеки харчування, від охорони праці до створення нової системи сертифікації промпродукції.\nТе саме стосується нашого руху до НАТО, хоч ми й не маємо тут договору, подібного до УА. Україна реформує безпековий сектор та прагне впровадити натівські стандарти не лише для зближення з Альянсом, а передусім для самої себе, адже реальна необхідність цих реформ вже давно назріла і від початку російської агресії стала більше ніж очевидною.\nДолати цей шлях можливо лише за умов ефективної координації та неухильного виконання взятих Україною на себе міжнародних зобов’язань\nСьогодні в уряді є майже всі необхідні складові для цього.\nВід 2016 року в складі уряду працює віцепрем’єрка з питань європейської та євроатлантичної інтеграції, діє Урядовий офіс координації європейської та євроатлантичної інтеграції. У рамках реформи державного управління у 10 міністерствах створено директорати з питань стратегічного планування та європейської інтеграції. Зрештою (і це, мабуть, є найпотужнішою рушійною силою!) в уряді зібралася віддана команда євроінтеграторів.\nВід здобутків до проблем\nОтже, були створені підстави для того, щоби євроінтеграція перетворилася на технократичний процес. Та на практиці – чим системнішим ставав наш рух до виконання Угоди з ЄС, тим очевиднішими ставали його слабкі сторони.\nОдним з найслабших елементів цього механізму став парламент.\nБоротьба за ухвалення кожного із системних європейських законопроєктів забирала не менше півроку. Це гальмування мало різні причини.\nЗанадто системні рішення лякали депутатів, які керувалися власними бізнес-інтересами і не могли прорахувати як впровадження європейських норм впливатиме на їхній бізнес.\nТакож ми та наші партнери з ЄС не раз ставали свідками зриву голосувань через популізм або через те, що міністерство взагалі не працювало з профільним комітетом. Часто саме Урядовому офісу замість міністерства доводилося працювати з ВР, бо політичні торги, до яких долучалося керівництво міністерств, часто виявлялися важливішими за порядок денний реформ.\nРеформа системи державного управління стартувала одночасно з процесом виконання Угоди, і деякі міністерства досі не отримали елементарної спроможності навіть технічно "обслуговувати" процес євроінтеграції, не кажучи вже про те, щоб пропонувати комплексні, багаторівневі рішення.\nДуже часто це призводило до "роботи задля фейсбуку".\nГоворячи простими словами – євроінтеграція не вкладалася у рамки середньостатистичної свідомості українського бюрократа.\nА ще виконання УА припало на час, коли і влада, і суспільство ще не мають поваги до правил, а тому обирають, дотримуватись їх чи ні, базуючись на власному світосприйнятті. Через це багато прогресивних рішень не були втілені, а деякі прогресивні норми розбилися об радянські підходи до їх впровадження.\nІ, на жаль, досі не вдалося закріпити в уряді та парламенті розуміння того, що євроінтеграція стосується абсолютно тих самих речей, якими вони займаються щодня, формуючи політику держави.\nЩо треба зробити "на європейському фронті"?\nУгода про асоціацію із ЄС має величезний трансформаційний потенціал, який досі не розкритий навіть на чверть.\nЗокрема, нам необхідно принципово інакше (тобто активніше) працювати над змінами до законодавства у секторі фінансових послуг.\nЩоби наростити безмитний експорт до ЄС, маємо використати можливості, які дає конвенція ПанЄвроМед (про спільне виробництво з іншими країнами, що мають вільну торгівлю з Євросоюзом).\nУкраїна має спростити митні процедури у торгівлі з ЄС, шлях до чого відкриє наше приєднання до Конвенції про спільний режим транзиту та Конвенції про спрощення формальностей у торгівлі товарами (відповідні законопроєкти подані до Ради, але лежать там без руху).\nУ торговельній сфері пріоритетом є розширення безмитного експорту з України до ЄС. Можливість такого перегляду з’являється на п’ятий рік виконання Угоди, та роботу над визначенням його параметрів треба починати якнайшвидше. Проте перепоною для цього може стати наявність у наших відносинах з ЄС так званих "торговельних подразників", а саме мораторію на експорт лісу та оподаткування ПДВ операцій з експорту олійних культур.\nЧитайте також: Глава посольства США: изменения на Донбассе при Зеленском уже заметны, и они – позитивные\nІнший пріоритет: українські підприємці мають отримати доступ до ринку державних закупівель ЄС у комунальному та інфраструктурному секторах, а також до закупівель, які проводять концесії.\nТакож важливим питанням, над яким треба думати вже зараз, є спроможність наших національних судів у майбутньому забезпечити належне функціонування спільного з ЄС ринку принаймні в окремих секторах. Щоби Євросоюз був готовий до глибшої інтеграції з Україною, він має довіряти українському суду, бути певним, що той вирішуватиме суперечки між українськими та європейськими бізнесами та споживачами на основі права.\nТа треба визнати, що для ефективного виконання асоціації недостатньо спроможності урядовців.\nЄвропейська інтеграція потребує потужної політичної підтримки.\nКлючовою проблема, з якою ми стикнулися у 2016 році, та найбільшим викликом роботи на держслужбі була відсутність культури наступництва ключових державних процесів. Сьогодні ми вже занадто "далеко зайшли", щоб починати усе з початку або ж наступати на ті самі граблі.\nТому в умовах перехідного періоду стратегічно важливим є збереження досягнутого – і інституцій, і напрацювань, і інструментів.\nНа останньому зупинимося окремо.\nСьогодні динаміку прогресу України – кожної галузі, кожної урядової структури – можна відслідкувати у спеціальному моніторинговому інструменті під назвою "Пульс Угоди". Він мав полегшити розуміння дій держави з боку секторальних експертів, він мав показати, що робить уряд на шляху до ЄС, і водночас у режимі реального часу давав можливість кожному громадянину побачити, де Україна буксує найбільше, де ми маємо найтриваліше відставання у виконанні УА.\nЧитайте також: Возможно ли полномасштабное военное наступление России на Украину — эксперт\nЦей інструмент за своєю задумкою мав стати публічним, і профільні урядовці неодноразово робили заяви про те, що він буде опублікований – але, на жаль, через спротив окремих політиків в уряді цього не сталося. Вже понад два роки "Пульс угоди" лишається доступним лише самим урядовцям. Це теж важливо – але недостатньо.\nСподіваємося, що новий Кабінет міністрів вже на своєму першому засіданні ухвалить рішення про надання публічного доступу до інформації про прогрес на євроінтеграційному шляху.\nЗміна влади, але не європейського курсу\nЗміна уряду точно не має загальмувати зближення України та ЄС.\nЧинна команда Урядового офісу координації європейської та євроатлантичної інтеграції готова передати новим урядовцям та парламентарям усю наявну інформацію, знання та досвід. Саме для цього ми підготували позиційний документ "Європейська та євроатлантична інтеграція", який вже оприлюднений на урядовому та євроінтеграційних порталах.\nУ цьому документі – коротке зведення про поточний стан євроінтеграційних процесів у різних секторах та у кожному з міністерств. Особливу увагу ми приділили слабким місцям, які протягом останніх п'яти років уповільнювали прогрес, а також можливостям, які європейська та євроатлантична інтеграція відкриває для України.\nПозиційна книга – це відносно невеликий за обсягом документ.\nМи прагнули сконцентруватися на основному, але за потреби урядовці чи депутати можуть отримати розгорнуту інформацію з будь-якого питання.\nМи визначили законодавчі ініціативи в усіх сферах, які потребують першочергового розгляду новообраним парламентом, зокрема у сферах транспорту, податкової, митної, фінансової, промислової політики тощо.\nТакож ми намагались пояснити, у чому саме полягає зміст та мета європейської та євроатлантичної інтеграції у кожному із секторів, визначили перелік ключових українських та європейських стейкхолдерів.\nРозуміючи вже згадувану обмежену інституційну спроможність частини українських міністерств, ми у кожному розділі зазначили, на яку фінансову та експертну допомогу міжнародних партнерів можуть розраховувати урядовці та парламентарі, а також визначили, як перейти на новий рівень управління цими ресурсами.\nРосія допоможе НАТО відновити євроатлантичну солідарність – Портников\nУ Лондоні стартує дводенна зустріч лідерів НАТО: говоритимуть про Україну. ВІДЕО


Домівка 2021-01-26\t Перегляди: 290\nВітальня - центр всього будинку. Її назва дуже символічна: у вітальні приймають гостей. Це перша і, напевно, єдина кімната, яка відкрита для сторонніх очей. У ній все має бути ідеально.\nТрохи про вітальню\nДекілька порад щодо вибору штор\nВітальня повинна бути красивою: меблі поєднуватися між собою, аксесуари не привертати зайву увагу до себе. Кожен предмет у цій кімнаті повинен нести якийсь смисловий акцент, посил. Вітальня, витримана в одній колірній гамі, може здатися нудною. Набагато більшу різноманітність у зовнішній вигляд кімнати можна внести яскравими акцентами. Не перестарайтеся, занадто велика кількість кидких деталей зробить вітальню несмачною і зухвалою. Сучасні дизайнери приділяють велику увагу дрібницям, які передають настрій і атмосферу кімнати.\nЩе 10 років тому штори виконували функцію стіни. Зараз це повноправний елемент декору, здатний змінити всю концепцію і настрій кімнати.\nШтори є великою і важливою деталлю декору. Вони повинні бути досить довгими, щоб повністю закривати вікно. Але при цьому мати складки, щоб не створювати ефекту четверної стіни. Крім штор обов 'язкова наявність тюля, який захищатиме кімнату від яскравого сонячного світла вдень. Класичний варіант - тюль і щільні штори. Однак, якщо щільні штори здаються вам занадто громіздкими і важкими, їх можна замінити на більш легкі, використавши їх в кілька рядів.\nЯскраві акценти кімнати, повинні відрізнятися один від одного за кольором не більше ніж на один тон. Ідеальний варіант, щоб всі ці елементи були одного кольору.\nКолірні елементи, витримані в одному стилі, покажуть у вас людину, що стежить за модними тенденціями в області декору. Для початку вирішите, які кольори вам подобаються, що б ви хотіли виділити в кімнаті. Штори досить великий елемент кімнати, нарівні з меблями, тому, якщо ви вирішили урізноманітнити вітальню за їх рахунок, краще утриматися від інших великих яскравих предметів. До того ж, змінюючи одні лише штори, ви можете змінити весь зовнішній вигляд залу.\nЯкщо на стінах присутні візерунки, краще вибрати однотонні штори, без малюнків, щоб не отримати зайву строкатість. Однотонні штори відмінно впишуться в будь-який інтер 'єр. Не варто недооцінювати штори з візерунками. Вони, як і штори яскравих кольорів, можуть прикрасити кімнату, внести в неї різноманітність. З ними варто поступати дуже акуратно. Хитромудрий малюнок повинні розбавляти нейтральні стіни. Малюнок штор не обов 'язково повинен бути кидким, він може бути виконаний у вигляді тиснення. Тоді можна не стримувати себе в декоруванні вітальні і не обмежувати роботу фантазії. Штори можуть бути будь-якого кольору, за винятком білого. Їх краще використовувати у поєднанні з шторами інших кольорів. Оскільки навряд чи знайдеться вітальня з білими стінами, штори такого кольору будуть неприродно виглядати в будь-якій кімнаті. Тому для додання білим шторам природності додайте до них штори темних кольорів. Буде чудовий варіант багатошарового оформлення простору навколо вікна. Це основні правила для вибору штор у вітальню. Як видно, цей предмет відкриває великі можливості для уяви.


Ring Of Elysium запускає вересень 19th, Особливості сноубордингу, лавин, і Monster Trucks - один злий геймер\nRing of Elysium запускає вересень 19th, особливості сноубордингу, лавини, і Monster Trucks\nКитайські уряди Tencent Games, можливо, були погано розгорнуті новими санкціями щодо нових ігрових релізів, або, скоріше, обмеженнями нових ігор, які не пускаються на ринок на материку, проте компанія все ще випускає нові ігри. PC ігри для всіх інших, включаючи нову гру Battle Royale Кільце Elysium.\nХоча багато хто з вас, мабуть, стогне від розпачу, думаючи про себе: «Не інша гра Battle Royale!» Є кілька нових функцій, які допомагають відокремити його від інших ігор Battle Royale, наприклад, сноуборд гори або використовувати монстр вантажівок.\nГра працює на власному внутрішньому двигуні Tencent, QuickSilver X. У грі представлена динамічна система погоди навколо заздалегідь визначених областей карти, де погода змусить гравців пристосуватися до змін у навколишньому середовищі. Є також динамічні події, де гравці можуть викликати лавину.\nГра також буде включати додаткові цілі, ніж просто бути останньою людиною. Згідно з прес-релізом, будуть також завершені додаткові завдання. Проте в прес-релізі не описано, які цілі є.\nВи можете перевірити трейлер для гри нижче, який підкреслює деякі з ігрового процесу, автомобільний бій і хаос Battle Royale.\nМузика та установка для трейлера насправді досить прохолодна. Ви можете розширювати гори, як Лара Крофт, використовуючи альпіністські ручки. Ви також можете скористатися дельтапланами, щоб обійти карту з високих місць.\nТак що гачок за історію позаду Кільце Elysium є те, що на вертольоті є тільки чотири місця, і на льодовій бурі закриваються, тому гравці повинні бігти до вертольота і вбивати конкуренцію.\nЦе не погана установка, але жанр Battle Royale вже достатньо насичений, і це буде важким продажем, намагаючись заманити геймерів від таких речей, як Fortnite. У будь-якому випадку, ви можете дізнатися більше про це Кільце Elysium , Відвідавши Паровий магазин сторінка.\nОпубліковано в Новини, PC, Трейлерипозначений Battle Royale, PC, Кільце Elysium, Tencent Games\nUbisoft допускає подальше відмову від історичної релевантності в Кредо Вбивці: Одіссея


Як відрізнити рубін від граната |ЯкПросто\nКриваво-червоний рубін відноситься до одного з найбільш дорогоцінних каменів. За ціною рубіни чистого насиченого кольору поступаються тільки діамантам. Тому не дивні спроби видати за дорогою камінь щось більш дешеве. Найчастіше в якості рубіна шахраї пропонують різновид граната — червоний піроп. Самоцвіти дуже схожі зовні, але відрізнити їх все-таки можна.\n— лупа з сильним збільшенням;\nОсновна відмінність рубіна від граната — наявність дихроїзму. Явище дихроїзму можна спостерігати за допомогою спеціального приладу — діхроскопа (діхроскопіческой лупи Хайдінгера). В нерухомому поляризованому світлі кристали рубіна змінюють свій колір до більш темного в залежності від кута зору. У гранатів це явище не спостерігається.\nВ ультрафіолетовому освітленні рубіни люминесцируют помаранчевим кольором. У гранатів світіння не буває. Це теж пов’язано з особливістю будови кристалів і дихроїзм.\nРозгляньте самоцвіт при хорошому освітленні через лупу. У рубінів добре видно голкоподібні включення. Якщо рубін огранований кабошоном, то ці включення створюють ефект шестипроменеві зірки.\nКристали натурального рубіна, як правило, мають неоднорідну забарвлення. Гранат має рівним кольором, однаковим всередині всього каменю.\nМіцність рубіна значно вище, ніж міцність граната. Рубін залишає помітні подряпини на кришталі і топазі. Гранатом можна подряпати тільки кришталь. Скляна підробка не залишить слідів ні на одному з каменів-еталонів.\nРубін володіє дуже яскравим блиском, його блиск можна порівняти тільки з діамантовим. У граната блиск здається більш маслянистим, м’яким і приглушеним.\nЩе одна особливість граната, що відрізняє його від рубіна, — магнетизм. Кристали граната мають властивість намагнічуватися. Покладіть виріб з самоцвітом на електронні ваги і піднесіть до каменя магніт. Якщо перед вами гранат, вага ювелірної прикраси трохи зміниться.\nМожна спробувати визначити діхроїзм рубіна без використання спеціального приладу. Комп’ютерний монітор дає слабополярізованное освітлення. Встановіть на екрані порожню сторінку, щоб світло від монітора був однорідно-білим. При такому освітленні в абсолютно білій коробочці або на білому папері піднесіть камінь, що викликає у вас сумніви, до екрану на відстані 2-3 см. Не змінюючи положення каменю, подивіться на нього з різних точок. У великої каменю зміна кольору або його відсутність можна буде помітити. Хоча, звичайно, ювеліри не вважають цей спосіб надійним.


Чи потрібно дітей водити в перукарню?\nПерукарське та косметологічне мистецтво - найстаріший напрямок у промисловості краси. За своє тисячолітнє формування воно досягло найвищого розквіту.\nАле, в даний час дитячі стрижки волосся виконуються не в призначених для цього перукарнях для дітей, а в загальних залах, де відвідувачами є дорослі з їх "букетами болячок". А ще користуються послугами виїзних перукарів, у яких зазначаються всі порушення гігієнічних вимог та етапів технологій процесу стерилізації.\nЧи часто Ви будучи клієнтом "дорослої" перукарні спостерігали:\n- процес дезінфекції інструменту і обов'язковий порядок зберігання підготовлених інструментів (ножиць, гребінців, бритв);\n- чи вважаєте Ви кількість обов'язкового мінімального набору Вашого перукаря (не менше трьох наборів);\n- чи не зберігає Ваш перукар гребінець у кишені свого фартуха;\n- чи зберігає Ваш перукар підготовлений до роботи інструмент на робочому місці або в бактерицидному ультрафіолетовому опромінювані.\nПерукарі знають, що страждають хворобами волосся і шкіри голови величезна кількість людей, причини багатьох захворювань не вивчені, "етіологія ще недостатньо з'ясована".\n- мікоз - найпоширеніше грибкове захворювання волосся, нігтів і шкіри;\n- мікроспорія - грибкове захворювання волосся і шкіри, яке виникає внаслідок зараження від кішок і собак, а також людини;\n- фавус (парша) - грибкове захворювання волосся, нігтів і шкіри, що викликається грибком, паразитуючим на шкірі людини;\n- фурункульоз - гостре запалення волосяного мішечка і об'єднаної з ним сальної залози з охоплюючою її клітковиною, викликаного гноєтворним мікробом - стафілококом;\n- звичайна лупа - вона розглядається як інфекційний процес, що пов'язаний з присутністю на шкірі під волоссям голови умовно-патогенного грибка Pitirosporum Ovale;\n- себорея – жирна, суха або змішана з нею стикаються більшість людей, знижуються бактерицидні особливості сального секрету який накопичується на поверхні шкіри і в протоках сальних залоз, формуючи обставини для дозрівання інфекції.\nТим часом, непрофесійним виконанням косметичних та косметологічних послуг можна завдати непоправної шкоди здоров'ю дитини. Людина набуває більше половини всіх своїх хвороб у віці до 16 років. Обслуговування дітей вимагає в обов'язковому порядку проведення гігієнічних процедур, які повинні виключати можливість виникнення і поширення різних неінфекційних і інфекційних захворювань.\nА тепер, Ви поведете своїх дітей в перукарню для дорослих?! Чи зробите гарну зачіску в домашніх умовах? Якщо у Вас є свої, думки і поради, щодо перукарень для дітей, поділіться ними з нашими читачами в коментарях до статті. Буду вдячна за рекомендацію даної статті своїм подругам, та за нажаті кнопки соціальних мереж внизу сторінки. Здоров’я Вам і Вашим дітям. Спасибі!


Росіяни влаштували містифікацію навколо Charlie Hebdo і няньки-вбивці (ФОТО 18+) - Культурне життя України. Цікаві новини культури.\nРосіяни влаштували містифікацію навколо Charlie Hebdo і няньки-вбивці (ФОТО 18+)\nРосійські видання масово публікують новини із заголовками, що журнал Charlie випустив криваву карикатуру на московську няню-убивцю Гюльчехру Бобокулову\n4 березня 2016 17:44\nОднак далеко не всі видання в заголовках зазначають, що йдеться Vive Charlie про британський аналог відомого французького журналу Charlie Hebdo, повідомляє depo.ua.\nТаким чином, в новинному потомці виникає неправильна, але стійка асоція між цинічною карикатурою і франуцзьким виданням, яке, проте, раніше також прославилося неетичними малюнками, зокрема, збитого російського літака у Єгипті.\nНагадаємо, що няні Бобокуловій висунуто офіційне звинувачення у вбивці 4-річної дівчинки у Москві. Вона вже заявила, що пішла на страшний злочин, щоб помститися президенту Росії Володимиру Путіну за війну в Сирії.\nМітки: карикатура, Charlie Hebdo, російські ЗМІ, няня-вбивця


Донецька фільтрувальна станція зупинилася через обстріли - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 4 серпня 2016, 11:01\nУ результаті обстрілу на Донбасі пошкоджені низка ліній електропередач\nЯкщо ремонтні роботи затягнуться, можливе скорочення подачі води в п'ять районів Донецька.\nДонецька фільтрувальна станція вкотре зупинилася через нічний обстріл, в результаті якого було пошкоджено лінії електропередач, що живлять її. Про це РИА Новости повідомили в "міністерстві будівництва і житлово-комунального господарства" ДНР.\nЗа даними відомства, зараз аварійні бригади обстежують місце пошкодження і вживають заходів для ліквідації наслідків обстрілу. У разі, якщо ремонтні роботи затягнуться, можливе скорочення подачі води в п'ять районів Донецька.\n"Поки водопостачання Донецька здійснюється в звичайному режимі", - повідомили в ДНР.\nЗазначимо, в липні у результаті пошкодження ліній електропередачі робота станції була зупинена, без води залишилися жителі Авдіївки, частково Донецька і Ясинуватського району. На відновлення роботи станції пішов майже тиждень.\nКрім того, в ДНР повідомляють, що через нічні обстріли без світла залишилися селища Саханка і Комінтернове.\nРаніше в донецькій поліції повідомили про пошкодження ліній електропередач в Авдіївці, через що місцевий коксохімічний завод перейшов на аварійний режим роботи.