“Якби знaли, xтo aвтop фpaзи, нe пoвepнувcя б”: мopпix, який вилaяв pociйcький кopaбeль, poзпoвiв пpo пoлoн. ВIДEO - FROM PRESS\nВiдeo. Xтo йoгo iз пaлaти випуcтив? Глaвa pociйcькoгo М3C Лaвpoв зpoбив кiлькa зaяв\nМорський піхотинець з Черкащини Роман Грибов, якого сьогодні весь світ знає завдяки фразі про “русскій воєнний корабль” нещодавно повернувся з полону. Він розповів в інтерв’ю “Суспільному”, що пережив і що йому допомагало триматись і не втратити надію.\nУ російсько-українській війні Роман вже 4 роки – підписав контракт у 2018 році і почав служити в Одеській області. За цей час він багато чого побачив, але за його словами, нинішня фаза війни зовсім інакша, .obozrevatel (щоб подивитися відео, доскрольте до кінця сторінки).\n“Коли прозвучали перші попередження про повномасштабне вторгнення, ніхто не очікував, що це буде аж настільки жорстоко. Все почалося спонтанно. Коли ми побачили на горизонті орків, то зрозуміли, що почалась уже повномасштабна війна”, – розповів Роман.\nСтаном на 24 лютого за словами військового, вони перебували на острові Зміїний у Чорному морі. О 9:00 з’явився російський корабель.\n“Прибув морський десант, увімкнули їхній знаменитий запис, що ми повинні здатися, бо нас будуть зараз бомбити. Трохи було страшно, але хотілося дати гідну відсіч”, – згадує морпіх.\nРоман Грибов розповів, що у полоні з ними поводилися “гірше, ніж із собаками”, знущалися фізично і морально. За весь цей час українських полонених тричі переміщали.\n“Почалося з Криму. Далі були наметові табори, СІЗО. З нами поводилися гірше, ніж із собаками. Переодягали у “робу” зеків, тиснули морально”, – розповів морпіх.\nНайгірше, за його словами, було те, що на них тиснули психологічно. Вони не мали жодної інформації про те, що твориться в Україні.\n“Вони на нас тисли тим, що вони вже захопили Україну. Розповідали, що Київ та інші міста вже захопили, що немає сенсу повертатися, а якщо повернемося – нас приймуть там дуже погано”, – розповів Роман..\nТриматися, розповів Роман, допомагали думки про рідних.\nУ день обміну їм не сказали, куди їх везуть. Полоненим зв’язали руки за спиною, а на шию одягли петлі, тому багато хто по дорозі задихався. Хлопці були переконані, що їх везуть на розстріл.\n“Позакидали в машину як м’ясо, речами зверху позакидали і так возили години три-чотири… Про те, що це обмін, нам сказали в останній момент”, – каже Роман.\nПісля повернення з полону морпіхи потрапили у госпіталь. Але Роману спершу хотілося побачитися з рідними.\n“Відпустка тривала всього місяць, але була дуже насиченою. Через цю відому вже фразу я багато з ким познайомився, багато де побував”, – розповів Роман.\nМорпіх зізнався – про те, що його фраза стала легендарною, він від чоловіка, який займався обміном. Спочатку не зрозумів, про що йдеться, але коли під’їжджав ближче до дому, зрозумів, бачачи її на бордах.\nВін розповів, що росіяни, які взяли їх у полон, не знали, хто саме автор цієї фрази\n“Вони не знали, хто це сказав. І це добре, бо, думаю, зі мною не гарно поводилися б у такому випадку. Додому я не повернувся б”, – сказав він.\nЗараз Роман планує повертатися в армію та “рубати орків”.\n“За нами правда і перемога. Ми дуже сильний народ і ніякі рашисти не зможуть сюди влізти”, – впевнений Роман Грибов.


У стінах СПБ знову вирує життя\nПісля тимчасового літнього затишшя Семінарія знову знову повернулась до звичного ритму роботи. Почалось все із Школи сімейного консультування, яка проходила з 25 по 28 серпня.\nПриймальна комісія - 2015\nДоводимо до відома всіх бажаючих навчатись на стаціонарному відділенні Семінарії: приймальна комісія працюватиме 4 вересня.\nНавчальний рік розпочинається 7 вересня. Всі, хто не встиг подати документи для вступу, ще можуть це зробити. Запрошуємо всіх бажаючих до навчання за програмою бакалавра зі спеціалізацією "Богослів'я та церковне служіння".\nТакож пропонуємо всім бажаючим навчання на Школі сімейного консультування. Перша сесія другого набору ШСК відбудеться з 25 по 28 серпня. Предмети: "Основи консультування" з Бричкою В.Д. та "Сімейна етика" (Грищенко П.В.).\nБільше інформації Ви можете отримати по телефону (050)0577184 (академ.декан), (096)1046402 (секретар) та за наступними посиланнями:\nАкадемічний декан СПБ прийняв участь у конференції ЄААА\nАкадемічний декан СПБ Микола Фасолько прийняв участь в семінарі для деканів богословських шкіл, що входять до Євразайської Акредитаційної Асоціації (ЄААА). Цей семінар проходив з 26 по 29 січня в Мінську, столиці Білорусі.\nВірний КРОК у Новий Рік\nКінець грудня для переважної більшості підлітків – це можливість врешті решт відпочити від навчання під час зимових канікул, відіспатись, відсвяткувати Різдво та Новий рік у сімейному колі… Проте є частина із них, хто готовий цей час використати не лише для фізичного відновлення, але й для духовного. Зокрема, мова йде про тих, хто вирішив під час зимових канікул приїхати в Коростень у Підлікову Біблійну Школа «Крок», що проходила з 29 грудня по 4 січня в приміщенні Семінарії Практичного Богослів’я. До Семінарії на цей час завітали 50 підлітків віком 14-16 років з Житомирської, Київської, Черкаської, Рівненської та Волинської областей.\nРік сім’ї пройшов не надаремно\nПідліткова Біблійна школа чекає на тебе!\nСаме так формуються яскраві спогади


Доба в АТО: поранені троє українських бійців - Korrespondent.net\nДоба в АТО: поранені троє українських бійців\nКорреспондент.net, 19 травня 2017, 08:13\nЧерез обстріли троє бійців отримали поранення\nПозиції ЗСУ обстріляли 40 разів.\nЗа минулу добу позиції українських військових на Донбасі обстріляли 40 разів - поранення отримали троє бійців. Про це повідомляє прес-центр штабу АТО на своїй сторінці у Facebook вранці в п'ятницю, 19 травня.\nЗа даними штабу, на приморському напрямку зафіксовано близько 25 обстрілів позицій ЗСУ. Зокрема, по укріпленнях сил АТО в районі Широкиного, Водяного, Талаківки, Лебединського та Бердянського сепаратисти неодноразово били з мінометів калібру 120 мм.\nНа донецькому напрямку складною ситуація залишається в південному передмісті Авдіївки. Увечері противник обстрілював сили АТО на цій ділянці фронту зі 122-міліметрових артилерійських систем, мінометів калібру 120 і 82 мм, гранатометів і кулеметів.\nНа луганському напрямку зафіксовано 5 фактів застосування сепаратистами зброї. Зокрема, увечері незаконні збройні формування обстрілювали українських бійців біля Троїцького з 82-міліметрових мінометів і гранатометів. В районі Малинового, Новозванівки і Новоолександрівки били з гранатометів і стрілецької зброї.\nУ свою чергу в самопроголошеній ЛНР заявляють про два обстріли з боку українських військових.\nНагадаємо, за попередню добу, 17 травня, підрозділи сепаратистів 52 рази відкривали вогонь по позиціях українських військових на Донбасі. Внаслідок бойових дій п'ять бійців отримали поранення.\nБатько стрілка в Керчі розповів про захоплення сина4913\nУ місті Стрий вандали розмалювали Будинок культури4103


Підготовка до пологів: вибір пологового будинку | МАМА\nПідготовка вагітної до пологів – відповідальний процес. Де і як провести пологи – одні з найважливіших питань, які майбутня мама повинна вирішити під час вагітності. Варіантів є безліч. Ви можете народжувати в найближчому пологовому будинку, за контрактом з обраним Вами пологовим будинком або клінікою акушерства і гінекології, за попередньою домовленістю з лікарем, який веде Вашу вагітність, або ж поїхати народжувати за кордон. Сподіваємося, перелік корисних рекомендацій, який ми склали, допоможе Вам зорієнтуватися.\nВам слід підійти до питання вибору пологового будинку дуже ретельно.\nОпитайте родичів і знайомих. Народжували жінки можуть впевнено описати всі плюси і мінуси того або іншого пологового будинку.\nВивчіть інтернет-рейтинги пологових будинків. Там же Ви зможете прочитати багато докладних відгуків.\nЗручно розташований пологовий будинок? Ідеально, якщо він знаходиться недалеко від місця проживання. По можливості, сходіть туди заздалегідь, щоб все оглянути і познайомитися з лікарями.\nПереконайтеся, що у пологовому будинку є такі відділення: анестезіологічне відділення, відділення дитячої реанімації, відділення переливання крові.\nПологовий будинок повинен мати сучасне обладнання, що дозволяє проводити безперервний моніторинг стану матері і плода та при необхідності своєчасно приймати необхідні заходи.\nОзнайомтеся зі статистикою кожного з пологових будинків: кількість пологів в рік, показники материнської та перинатальної смертності.\nДізнайтеся рівень кваліфікації фахівців і злагодженість в роботі медичного персоналу. Розвідайте, які в пологовому будинку працюють акушери, неонатологи.\nПоцікавтеся станом палат пологового будинку: наскільки там чисто і затишно, скільки в них місць, є душ і туалет і т. д.\nЗверніть увагу на наявність або відсутність відповідних умов перебування в палаті після народження дитини. Ви повинні вирішити для себе, що для Вас краще – перебувати разом з дитиною чи окремо, забираючи його в палату кілька разів в добу. У кожному пологовому будинку є свої умови перебування мами і малюка після пологів.\nЯкщо Ви налаштовані годувати малюка тільки грудьми і хочете виключити штучне вигодовування в перші дні життя, заздалегідь дізнайтеся, чи не догодовують немовлят в обраному пологовому будинку молочними сумішами і не дають їм питну воду без необхідності.\nПостарайтеся домовитися з медсестрами, щоб вони надали вам можливість сповивати дитину самостійно та змінювати йому підгузки. Цей досвід дуже важливий, особливо для жінок, які ще не народжували. Якщо Ви хочете всьому навчитися самі, радимо вибирати спільне перебування в палаті з малюком.\nКожен пологовий будинок надає перелік того, що потрібно привезти з собою на пологи і що знадобиться для подальшого перебування в палаті. Радимо ознайомитися з нашим списком найбільш необхідних в пологовому будинку речей.\nДізнайтеся про додаткові сервісні послуги, які надає пологовий будинок: можливості вибрати процедуру пологів, варіанти анестезії, у тому числі епідуральної. Якщо Ви хочете, щоб Ваш чоловік був присутній при пологах, потрібно заздалегідь дізнатися про можливості і взагалі про його можливі візити в пологовий будинок.\nПеред тим як лягти в пологовий будинок, дізнайтеся, чи маєте Ви право відмовитися від певних ін’єкцій та маніпуляцій.\nЯкщо у Вас серйозні проблеми зі здоров’ям, радимо вибирати пологовий будинок з допомогою лікарів з Вашої жіночої консультації або приватної клініки. Якщо у Вас цукровий діабет, захворювання серцево-судинної системи, нирок, а також резус-конфлікт з дитиною, Вас повинні направити у відповідний профільний пологовий будинок ще на ранньому етапі вагітності. Якщо Вам не вдалося заздалегідь вибрати пологовий будинок, повідомте лікарям, які беруть у Вас пологи, свій основний діагноз, щоб вони були готові до адекватної допомоги та, при необхідності, залучають відповідних фахівців.\nУвага! Вам потрібно пам’ятати, що кожен міський пологовий будинок закривається на профілактичну санітарно-гігієнічну обробку, або так звану «миття», 2 рази в рік. Ви можете знайти в Інтернеті графік закриття пологових будинків та акушерських відділень на поточний рік і, у разі, якщо строк Ваших пологів припадає на період «миття», вибрати 1-2 запасних варіанти.\nСкориставшись цими порадами, Ви найбільш сприятливо підготуєтеся до пологів.\nДвогодинний тест толерантності до глюкози всім вагітним\nЯк проводять обстеження Здається вранці, натщесерце, не раніше ніж через 8-12 годин після останнього прийому їжі. Береться кров з вени…


Як поливати бамбук | ВебДовідка\nPosted by Admin on 14-06-2013, 21:01 in Квартира і дача\nУ кімнатному інтер'єрі набули поширення карликові форми бамбука. Деякі види досягають довжини в 1 метр - це бамбук строкатий, інші можуть вирости до 3 метрів, а бамбук сизуватий не підніметься вище 40 см. Досить ефектно виглядає як одиночний стовбур в діжці, так і зі смаком оформлена композиція з одного або декількох видів бамбука різної форми. Але, як і будь-якому домашньому рослині, карликовій бамбуку потрібен відповідний догляд.\n1. Бамбук дуже невибагливий, але незважаючи на це, все ж потребує у світлі і прохолоді. І, звичайно, бамбуку покладено регулярний полив. Взимку рослина витримує температуру 12-16оС. Але полив повинен бути рясним. Те ж саме стосується і літа. Земля під стеблом не повинна пересихати.\n8. Сам стебло бамбука чудово переносить сухе повітря, його листя і стовбур не вимагають частих обприскувань. Однак у період зростання (Влітку) його все ж слід регулярно змочувати теплою водою і іноді підгодовувати.\n3. Кімнатний бамбук зовсім не обов'язково поливати щодня - це буде залежати від різновиду рослини. Воно саме «підкаже», що йому потрібно. Головний індикатор - стан грунту. Суха або швидко всихаюча земля потребує частого зволоження і підгодівлі, а волога, пухка з появою запаху або цвілі вкаже на те, що полив надмірний. Скрутили і пожовкле листя свідчить про брак зволоження, а ось отвисание пагонів і листочків, навпаки - про надлишки вологи.\n4. Для поливу використовуйте відбудовану воду кімнатної температури. Її можна розвести міцною заваркою, але без чаїнок, вони можуть викликати загнивання коренів. Не варто поливати бамбук водою з-під крана, хлор пригнічує рослину. Можна скористатися талою водою, приготовленої в домашніх умовах. З квітня по серпень кожні два тижні бамбук можна підгодовувати комплексними добривами (наприклад, «Веселка», «Ісполін», «Ідеал»).\n5. Якщо бамбук росте в ємності з водою, а не в грунті, достатньо міняти воду раз на два тижні і підгодовувати мінеральними добавками - вони забезпечать гарне харчування і правильний розвиток.\nВідповідь на запитання: Як поливати бамбук


«Бібендум», хто такий і при чому тут компанія Michelin? - Autounited\nДодому Лайф «Бібендум», хто такий і при чому тут компанія Michelin?\nЗвідки на логотипі Michelin з’явився дивний чоловік\nОпитування, проведене одним з ентузіастів на Детроитском автосалоні, показав, що багато експертів не знають достатньо відомих речей зі світу автомобільної культури. Наприклад, практично ніхто не зміг назвати перше або справжнє ім’я людини, який рекламує покришки Michelin.\nЦього симпотягу з шин звали Бібендум. Читачі, які знають латинську мову, переведуть таке ім’я як дієслово, що означає «випити». У самій першій рекламі 1898 року Бібендум зображував гурмана, схожого на плутократії. Він тримав у руці великий келих з битим склом, цвяхами і усілякими гострими предметами, носив пенсне. Над зображенням містився напис «NUNC est bibendum», що означає «тепер ми п’ємо». На деяких рекламних зображеннях незвичайна людина зображувався на велосипеді з великою сигарою.\nТут мається на увазі, що шини Michelin, з яких складний Bibendum, якісні і настільки міцні, що можуть просто «випити» або ввібрати всі гострі предмети, що зустрічаються на дорогах, без особливих наслідків. З боків від Бібендума розташувалися такі ж чоловічки з покришок, які не змогли витримати випробування гострими предметами — вони виглядають пригніченими і спущеними.\nПочаток історії дивного героя реклами\nНезвичайний персонаж з’явився в 1894 році, коли брати Едуар і Андре Мішлен побачили стопку шин, які нагадали їм фігуру людини без рук. Пізніше засновники бренду познайомилися з мультиплікатором по імені О Галоп, який раніше розробляв рекламу німецької пивоварні. Вона була виконана в тому ж форматі, що і знаменита перша реклама покришок Michelin. Але тільки німецького любителя пива замінили величезним големом з шин.\nЗовнішність Бібендума з роками сильно змінилася. Його первісний формат був значною мірою продуктом епохи. Деталі – пенсне і сигара, символізували статус і успіх. Але досить швидко аксесуари пішли в минуле, що доводить анімаційний ролик за участю Бібендума 1935 року випуску:\nШини епохи народження дивного персонажа були дуже тонкі і білі. Колір обумовлений відсутністю сажі у складі ґумової суміші. Саме це визначало зовнішній вигляд Бібендума. Незважаючи на сигари і пенсне (символи престижу), рекламний герой виглядав жахливо.\nБачите, навіть дитина зажурився поруч з ростової лялькою початку XX століття\nАле людина з шин був завжди доброзичливий, особливо на власників автомобілів. Бібендум зображувався під час надання допомоги водіям, пробившим колесо. Доброзичливий герой отримував покришки з власного тіла і віддавав, щоб замінити що вийшла з ладу шину.\nДивіться також: 10 випадкових фактів гарантують, що ви скажете: «Вау, це правда?»\nПротягом багатьох років, як і багато інших талісмани і герої мультфільмів, Бібендум зберіг в «дорослому житті» свої риси і залишився при цьому симпатичним і привабливим.\nСучасний вигляд відомого рекламного персонажа\nСьогодні людина Мішлен або Бібендум перетворився в милого, доброзичливого, пухкого героя. Правда, голова схожа на черепашачу, на ній красується чарівна посмішка. Шини, з яких складний персонаж, стали ширше, що більше відповідає дійсності. Крім того, Бібендума одягли в промислові черевики на липучках.\nЄдине, що залишилося у героя – білий колір. Причина – більш реалістичний чорний зливався з темним фонами. Ще одна проблема – низька якість друку, високий витрату фарби, що значно підвищувало вартість великих тиражів рекламних плакатів і банерів. Тому прийнято рішення зберегти білий колір тіла відомого персонажа.\nОсь чому іржа на гальмівних дисках не повинна вас лякати\nЗбільшення ризику аутизму з виділенням до забруднення повітря\nНа три дні парковка в москві стане безкоштовною


Ендометріоїдна кіста лівого яєчника | Клиника "Наркодоктор"\nСеред усіх кіст жіночих гонад ендометріоїдна кіста лівого яєчника і правого зустрічається найчастіше. Ця кіста має специфічний характер.\nВона характеризується доброякісним процесом і вміщує у своїй порожнині шоколадного кольору густу рідину. За що і названа «шоколадної» або ендометріоїдних кістою.\nЧастіше вражає гормонвырабатывающие яєчники у жінок дітородного віку, хоча описані ситуації виникнення таких порожнин у дівчаток шкільного і пубертатного віку. Лікування таких станів вкрай складне, тому слід проходити хоча б один раз у рік лікаря-спеціаліста та здавати відповідні аналізи. Ендометріоїдна кіста лівого яєчника візуалізується набагато частіше, що пояснюється анатомічною будовою жіночих статевих залоз.\nПричини ендометріоїдної кісти яєчника\nНезважаючи на те, що в даний час існує безліч теорій походження ендометріоїдної кісти, точні причини цього захворювання невідомі досі.\nІснує гіпотеза, згідно з якою ендометріоїдні кісти можуть утворюватися при ретроградної менструації, тобто тоді, коли клітини ендометрію мігрують з кров’ю і приживаються в тканинах яєчників, маткових труб і черевної порожнини. Занесення цих клітин найчастіше відбувається в ході проведення хірургічних маніпуляцій, що травмують слизову матки, в тому числі:\nпри гінекологічних операціях;\nпри діагностичному вискоблюванні;\nпри медичному аборті;\nпри діатермокоагуляції шийки матки.\nРяд медиків вважає, що ендометріоїдна кіста яєчника може сформуватися як результат стійкого заміщення залишків ембріональної тканини, ослаблення імунних реакцій або генетичних дефектів. Крім того, доведено, що існує нерозривний зв’язок між розвитком даної патології та ендокринними порушеннями в організмі:\nгиперэстрогенией і підвищенням рівня пролактину;\nзниженням рівня прогестерону;\nдисфункцією кори наднирників і щитовидної залози.\nПровокуючими факторами у появі і розвитку ендометріоїдних кісти можуть виступати:\nдовготривале використання внутрішньоматкових спіралей;\nСимптоми шоколадної кісти яєчника\nСтупінь вираженості симптомів шоколадної кісти яєчника залежить від наступних факторів:\nступінь занедбаності кісти;\nпсихологічний стан пацієнтки.\nУ більшості випадків освіта ендометріоїдної кісти відбувається непомітно для пацієнтки або проявляється, як порушення її репродуктивної функції (безплідність). Розвиток захворювання супроводжується:\nгострими болями в області попереку і внизу живота, що посилюються під час статевого акту або при менструації;\nподовження менструального циклу;\nпоявою мажуть виділень до і після менструації;\nпроявом ознак інтоксикації (слабкість, нездужання);\nЗбільшення ендометріоїдної кісти в розмірах може призводити до дегенерації яйцеклітин, появи фолікулярних кіст, а також рубців, що перешкоджають нормальному функціонуванню яєчника. При відсутності лікування даної патології в малому тазі розвивається спайковий процес, що приводить до порушення функцій сечового міхура і кишечника.\nДіагностика ендометріоїдної кісти яєчника\nВ окремих випадках ендометріоїдна кіста яєчника може бути виявлена в ході гінекологічного огляду: при цьому виявляється малорухливе хворобливе освіту в яєчнику, збільшується в розмірах перед менструацією. У цілому ж, для постановки безпомилкового діагнозу використовуються результати лапароскопії, УЗД малого тазу з допплерометрией та магнітно-резонансної томографії.\nУльтразвукове дослідження з допплерометрией виявляє відсутність кровотоку в оболонці кісти. При цьому рівень онкомаркера СА-125 у крові може бути в нормі або незначно підвищений. При діагностуванні безпліддя проводять гістероскопію і гістеросальпінгографію. Найбільш достовірним методом діагностики ендометріоїдних кісти визнана лапароскопія.\nЛікування ендометріоїдних кісти може бути:\nконсервативним (неспецифічна протизапальна, гормональна і знеболююча терапія, прийом вітамінів, ензимів і імуномодуляторів);\nхірургічним (органозберігаюче видалення кісти лапаротомним або лапароскопічним методом);\nУ цілому ж, лікування кісти повинно бути спрямоване на ліквідацію ознак захворювання, а також на попередження її прогресування. Стратегія і тактика терапії повинна обиратися з урахуванням симптоматики, тривалості і стадії розвитку захворювання, віку хворої, наявністю або відсутністю у неї проблем із зачаттям, а також супутніх генітальних і екстрагенітальних порушень.\nПри виявленні ендометріоїдної кісти незначного розміру, хворий може призначатися курс гормональної терапії з застосуванням:\nнизкодозированных монофазних комбінованих оральних контрацептивів;\nпролонгованої медроксипрогестерону ацетату;\nсинтетичних агоністів гонадотропін-рилізинг гормонів;\nБолі, викликані збільшенням шоколадної кісти яєчника, купіруються прийомом нестероїдних протизапальних засобів, седативних та спазмолітичних препаратів.\nПри неефективності безкровної терапії, при кістах, що мають розмір більше 5 см, а також при наявності ризику малігнізації освіти та інших ускладнень показано тільки хірургічне лікування. Найбільш поширеними оперативними методами вважаються резекція яєчника і енуклеація гетеротопных утворень. Видалення ендометріоїдних кісти проводиться з попередньою і постопераційній гормонотерапією.\nГрибок на нігті: коли легковажність карається\nВід чого зявляються бородавки?


На що звернути увагу при покупці будинку | Блог інтернет-магазину Нікосс\nОсобливості приватного будинку\nВажливі нюанси при перевірці\nПридбання нової нерухомості - клопіткий і відповідальний крок як для продавця, так і покупця. І щоб останній знав, що він може отримати в процесі угоди, необхідно звернути увагу на кілька основних нюансів. Процес продажу приватного будинку дещо відрізняється від продажу квартири, тому важливо знати з якими питаннями і проблемами ви можете зіткнутися.\nВибір приватного будинку залежить від багатьох факторів і вартість конкретного об'єкта грає далеко не першу роль. Для початку необхідно вибрати розташування будинку - в передмісті, в котеджному селищі або на дачній ділянці. При цьому максимально уважно необхідно ознайомитися з такими моментами:\nвідповідність пакету поданих документів актуальним правилам, нормам і законодавчим актам - недобросовісні власники здатні приховати борги, порушення та інші негативні моменти в документах;\nнаскільки відповідає технічний стан будинку заявленому - необхідно перевірити підключені комунікації до ділянки і в якому стані вони знаходяться;\nрозташування ділянки - наскільки далеко він розташований від інфраструктури та соціальних об'єктів.\nВиконання всіх трьох пунктів обов'язково, якщо ви бажаєте максимально оперативно переїхати в придбаний будинок. В іншому випадку доведеться витратити чимало коштів, щоб житло могло відповідати вашим вимогам. Перевірити якість забудови, незалежно від давності можна як самостійно, так і довіривши команді фахівців.\nПерш ніж підписувати документи і акти прийому, необхідно звернути увагу на:\nпідвалу і фундаменту - якщо використовувалися якісні будівельні матеріали і створювалася гідроізоляція, це буде помітно, будуть відсутні сирі і мокрі плями;\nпокрівлю та горище - досить поверхневого огляду, щоб зрозуміти наскільки якісно проводились роботи, чи буде підтікати дах взимку і під час дощу;\nперевірка комунікацій - перевіряється не тільки працездатність систем, необхідно отримати дозвільні акти на всі проведені роботи, щоб уникнути раптових і незапланованих\nполомок, необхідні документи гарантії на використовувані матеріали, які обов'язково зберігаються у сумлінних забудовників.\nВажливо перевірити, наскільки якісно відкриваються і закриваються всі двері в будинку і вікна. Вони повинні легко ходити в пазах. Необхідно перевірити, наскільки якісно працюють всі системи в будинку - електрика, вода, газ, каналізації у всіх приміщеннях, де вони тільки підключені. В іншому випадку ви можете зіткнутися з непрацюючою системою, коли вода не подається на окремі ділянки або відсутнє освітлення, не працюють розетки або вимикається лічильник при найменших збоях.\nЯкщо ви не довіряєте власним знанням і вмінням, рекомендується проводити огляд будинку разом з незалежними фахівцями.\n, req:24 sql:0,0159 s php: 0,0516 s time:0,0674 s mem:8 mb


Як правильно робити масаж спини: основні техніки - Буде корисно\nГоловна Буде корисно Як правильно робити масаж спини: основні техніки\nМасаж можна робити не тільки в салоні, але і вдома. Щоб зрозуміти, як робити масаж спини, корисно освоїти основні його методи і принципи.\nВсі рухи при обробці спини повинні бути по ходу струму лімфи:\nПочинають і закінчують сеанс розслаблюючими поверхневими погладжуваннями;\nВід попереку до пахових лімфатичних вузлів;\nВід нижнього грудного відділу до пахв;\nВід верхнього грудного відділу до надключичних лімфатичних вузлів.\nТехніка класичного масажу включає в себе поверхневі (погладжування, розтирання, безперервна вібрація) і глибокі прийоми (розминка, вижимання).\nКрім загальних правил, є ще специфічні рекомендації та методики, які можуть навчити, як правильно робити масаж спини і окремих м’язових груп.\nМасажуємий лежить на животі, руки витягнуті уздовж тулуба злегка зігнуті в ліктях, під головою маленька плоска подушечка. Якщо масаж у положенні лежачи на животі неможливо виконати, його можна зробити в положенні лежачи на боці.\nСпочатку застосовують широке поверхневе погладжування. Потім глибоке прасування тильною стороною кисті від гребенів клубових кісток, піднімаються вгору до ключиць. Досягнувши надключичних ямок, плавно повертаються до крижів.\nДолоні відсувають на деяку відстань від хребта і виконують рухи вгору у напрямку до пахвових западин. Повертаються тим же рухом до пахових складках. Масажними рухами потрібно обробити всю спину. На бічних поверхнях виконують охоплююче погладжування.\nБільш глибокий прийом – вижимання виконують по ходу струму лімфи. Він виконується повільно. Впливають не тільки на шкіру, але і на більш глибокий шар. Для кращого ефекту вижимання виконують з обтяженням. Для цього одна рука накладається на іншу. Починають з обробки довгих м’язів спини. Поступово переходять на найширші м’язи. Прийом виконується за трьома лініями.\nПеред тим як приступити до глибокої обробці, готують м’язи, виконуючи розтирання. Прийом виконується зі зміщенням шкіри. На довгих м’язах розтирання починають від крижів. Напівкружними рухами обробляють область остистих відростків вгору до шиї. Дійшовши до лінії росту волосся, зворотним рухом повертаються до крижів. Прийом можна виконати 5-6 разів.\nНа найширших м’язах спини можна виконати пиляння двома руками або виконати прийом ліктьовий поверхнею кисті. Починають з області попереку. Можна виконати прийом розставленими фалангами пальців.\nНа бічних поверхнях застосовують «перетинання». Виконується воно променевими поверхнями обох кистей. Починають рух від області таза до пахвових западин.\nРозтирання міжреберних проміжків виконується від хребетного стовпа в сторони. Застосовують прямолінійне розтирання розставленими граблеобразно пальцями однієї або двома руками. Можна виконати прийом по черзі.\nДля того щоб розтерти внутрішній край лопатки, руку пацієнта закладають за спину, лікоть опускають. Однією рукою треба підняти надпліччі, а другий виконати розтирання. На ділянці між лопаткою і хребетним стовпом можна виконати прийом подушечками або гребенями пальців.\nЗакінчують загальними широкими розтираннями всій поверхні спини. Як правило, його виконують обома руками. Обов’язково зробити кілька погладжувань.\nДля найбільшого зусилля під час виконання розминки одну руку кладуть на іншу. Починають з обробки довгих м’язів. Залежно від призначення масажу на цій області можна проводити наступні види розминання:\nВеликим пальцем однієї руки. Палець притискає м’яз до кістки і здійснює обертальні рухи вгору по паравертебральним зонам.\nОбома руками. Виконується поперемінно великими пальцями по обидва боки хребта.\nПодушечками чотирьох пальців колоподібними рухами.\nФалангами пальців колоподібними рухами.\nОбробивши довгі м’язи, починають розминати найширші. Рухи від гребеня клубової кістки до пахвових западин. М’яз під час виконання прийомів захоплюється, відтягується і масажується круговими рухами.\nДля того щоб виконати розминку м’язів лопатки, слід одну руку покласти під плечовий суглоб і трохи його підняти. Правильний масаж включає обробку плечового суглоба. Проводиться розтирання колоподібними рухами по задній, передній і середній поверхні суглоба.\nЗакінчення сеансу масажу\nЗакінчують масаж для спини прийомами вібрації. Застосовуються енергійні ударні руху долонною поверхнею або кулаками по всій поверхні спини. Можна виконати «рубление» ліктьових краями кисті. Виконувати його слід уздовж м’язових волокон.\nПісля ударних прийомів проводять вібраційне погладжування. Закінчують масаж загальними широкими поглаживаниями всій поверхні спини.\nКласичний масаж спини зазвичай за часом займає близько 20 міну. Половина цього часу приділяється розминці.


У музеї в Тернополі зберігають статуетки теракотових богинь трипільської культури (Фото)\n14 Травня 2020. 8:10\nУ Тернопільському обласному краєзнавчому музеї зберігають унікальні статуетки теракотових богинь часів трипільської культури які є уособленням жінки – матері – берегині.\n“Сягаючи тих витоків, коли ще літочислення йшло не нашою ерою, загадкова трипільська цивілізація, яка займала територію межиріччя Дніпра та Дунаю, вже творила свій власний світ. Світ солярних знаків з атрибутами цивілізації, який зумів подолати споконвічний страх перед голодом у тріумфі неолітичної революції. Світ, що впродовж тисячоліть (V–III тис. до н.е) перебував під заступництвом безсмертної, незмінної Великої Богині-Матері, у якій втілювались уявлення про відтворюючі функції Землі, жінки, Природи. У пантеоні Богів трипільського населення вона займала перше і головне місце, яке затіняло міфологічно пов’язаного Бога-Батька. Адже для цієї давньої хліборобської культури дуже важливим був культ жіночого начала родючості. Жінка ототожнювалась із землею, а її вагітність уподібнювалась процесу визрівання зерна у ґрунті. Ця архаїчна Богиня мала безліч імен та проявляла свою всемогутність у багатьох іпостасях – Діви, Пані, Оранти, Прародительки, Місячної Богині, Трипільської Мадонни, Богині, яка дає життя, Богині відродження, Двійко Богинь (за версією Н.Б. Бурдо, М.Ю. Відейко), – розповіла Оленка Крупніцька, науковий співробітник ТОКМ. – У етнічній спільноті, що жила винаходами та філософією світотворення, жіноцтво дихало божественністю. Трипільські жінки по праву займали важливі місця в роду через свою особливість його продовжувати. За вроджену близькість до природи наділялися магічними властивостями. Вони «відали» – знали безліч трав, замовлянь, віщували долю, передбачали погоду, володіли таємним світом духів”.\nНезбагненна жіноча мудрість викликала у чоловіків повагу та навіть страх. Надзвичайно волелюбні, бо не мали ніколи володаря над собою та сильні, бо вміли управляти повсякденним життям свого народу. І ніхто, окрім них, не здійснював найважливішого процесу священного дійства – жертвоприношення богам.\n“Трипільці залишили нам у спадок багато керамічних послань писані «мовою» символів. Серед них особливими є невеличкі жіночі фігурки, які проявляють культ Великої Богині-Матері із тотожною символікою Світового дерева: низ світу – це ноги, серединний земний світ – тулуб, верхня небесна сфера Всесвіту – голова. Богиня родючості мала схематичну зашифровану у знаках форму людського жіночого тіла. На місці грудей накреслювалася подвійна спіраль – це небесний символ хмари–блискавки, що надсилає на землю молоко–сім’я–дощ. На площині живота чи лона малювався ромб, перехрещений на чотири долі. У кожну клітинку втискали по одній зернині. Така композиційність означала зоране та засіяне поле і також родюче місце богині, плід у її лоні. Грудним та поясним символами об’єднувалися дві стихії – небо (чоловіче) і земля (жіноче). Крім цього, на стегнах, боках і сідницях усіх трипільських фігурок зроблені навскісні та спіральні подряпини – символ захисту родючості. Творці знакової орнаментики вірили у те, що бачили і робили те, у що вірили, – каже пані Оленка. – Викопані з глибин землі і віків священні образи теракотових богинь трипільської культури, яка ширилась нашими територіями, зберігаються у Тернопільському обласному краєзнавчому музеї. Це археологічні знахідки із с.Дичків Тернопільського району (лівий берег р. Гніздечна) у вигляді двох статуеток. Їхній добре збережений стан дає можливість навіть простежити видозміни трипільської антропоморфної пластики: від примітивних до витончених форм, від більш жіночого до дівочого типу фігури. Новий образ має легкість, струнку прямовисну стоячу фігуру з доволі довгими ногами без стоп, головою у формі диску із защипом у зоні носа і двома–чотирма отворами замість очей, плечові виступи як імітація рук. На бедрі присутнє «вушко» для кріплення. Обидві фігури наділені індивідуальним заглибленим орнаментом – плавні лінії на поясі, трикутник, ромб у зоні ніг і стегон. Чимало є і фрагментних (верхніх, нижніх) частин статуеток (їх походження – с.Калагарівка, с.Крутилів Гусятинського р-ну, околиці Бучача, Борщівський регіон). Багаточисельні знахідки такого типу свідчать про масове використання культових статуеток у сакральному світі Трипілля та величне місце жінки у його суспільстві”.\nВ історичних періодах культ Матері трансформовувався крізь різні релігійні вірування, зберігши таємний зміст своєї святості. У нас присутнє до сьогодні виняткове ставлення та одвічна шанобливість до жінки–матері.\nПозначки: зберігають унікальні статуетки, статуетки теракотових богинь, у Тернопільському обласному краєзнавчому музеї\nУ Тернополі правоохоронці шукають зловмисника (відео) 01.06.2020\nУ Тернополі потенційний клієнт ошукав водія таксі 01.06.2020\nДля фермерів Тернопільщини кредити скоро можуть стати доступнішими 01.06.2020\nНа Тернопільщині померла учасниця національно-визвольного руху, зв’язкова УПА 01.06.2020\nКохання на військовій службі: тернопільський офіцер освідчився коханій 01.06.2020\nУ Тернополі можна здійснити прогулянку на теплоході «Капітан Т.Г.Парій» 01.06.2020\nНові обмеження на тернопільських дорогах для вантажних авто 01.06.2020\nУ Тернополі відновили автобусний маршрут до нового кладовища (тимчасовий графік) 01.06.2020\nПослаблення карантину: які заклади Тернополя можуть відновити свою роботу? 01.06.2020\nУ Тернополі розпочалися безпечні заходи «Спортивна дітвора» 01.06.2020\nНа Тернопільщині розпочався двомісячник призову: кого призовуть? 01.06.2020\nУ Тернополі ціну на холодну воду не підніматимуть 01.06.2020\nПерелік заходів для маленьких тернополян до Міжнародного дня захисту дітей 01.06.2020


Є кілька способів, які жінки використовують для визначення настання овуляції.\nВимірювання базальної температури – це один з найстаріших методів.\nРозрахувати овуляцію з його допомогою можна, але слід пам'ятати, що абсолютної гарантії даний метод не може дати....\nЩо необхідно знати при вимірюванні базальної температури?\nБазальна температура перед і після овуляції\nОднак він володіє поруч достоїнств. По-перше, це низька вартість, можливість здійснювати його в домашніх умовах, а також він є чудовим приводом ставитися до себе більш уважно прислухатися до свого організму.\nДо того ж, при складанні графіка базальної температури враховуються і записуються всі більш або менш глобальному сенсі відходження від звичного режиму. Приміром, безсонна ніч, вживання спиртного, більш раннє пробудження або яке-небудь фізичне нездужання.\nЯк відомо, менструальний цикл жінки ділиться на дві фази (або два періоду).\nПерший починається з настання місячних. В цей час дозріває яйцеклітина. Після починається процес овуляції.\nЗапліднення яйцеклітини можливо протягом одного-двох днів після початку овуляції. По закінченні цього періоду яйцеклітина гине.\nПотім відразу ж настає друга фаза менструального циклу жінки.\nВідбувається виділення гормону прогестерону, необхідного для того, щоб повністю підготувати ґрунт до прийняття зародка. У разі ж, коли яйцеклітина не запліднюється, цикл починається знову.\nБазальна температура тіла в першу фазу, перед овуляцією, нижче, ніж при переході у другу фазу.\nПісля овуляції базальна температура підвищується, але лише в тому випадку, якщо відбувається достатнє вироблення особливого гормону – прогестерону.\nДруга фаза в середньому триває від тринадцяти до чотирнадцяти днів, та безпосередньо перед початком менструації температура різко падає на 0,3-0,4 градусів.\nОднак у випадку успішного зачаття базальна температура не тільки не знижується, а й зростає.\nБазальна температура вимірюється трьома способами:\nОрально (тримайте градусник у роті).\nПравильніше всього скористатися третім або другим способом.\nДля вимірювання базальної температури необхідно користуватися звичайним скляним ртутним градусником. Електронний може давати різні показання в залежності від кута входження в анальний отвір.\nТакож не варто забувати струшувати градусник напередодні. Безпосередньо струсивши його перед вимірюванням температури, Ви можете отримати результати з похибками.\nЯк лікувати запор після пологів: ви дізнаєтеся тут.\nВ цьому розділі /testy-na-beremennost все про тести на вагітність.\nНасамперед, завмер повинен відбуватися безпосередньо після тривалого нічного сну, вранці при пробудженні, в ліжку. Йому повинен передувати безперервний сон не менше ніж на 6 годин.\nНапередодні не слід вживати спиртні напої. Час відходу до сну і час пробудження не повинні змінюватися.\nГрадусник необхідно тримати від п'яти до десяти хвилин. Цей час також має залишатися незмінним.\nНе замінюйте градусник на інший протягом всього складання графіка (можливі похибки).\nВи можете складати графік базальної температури, або ж просто вносити записи в спеціально відведений для цього блокнот. Якщо раптом з якихось причин Вам доводиться порушити який-небудь пункт з описаних вище, необхідно це записати.\nПриміром, Вам довелося прокинутися раніше на пару годин із-за того, що треба було відвідати туалет. В цьому випадку краще всього виміряти температуру двома годинами раніше, але обов'язково зазначити це в графіку або блокноті.\nЯк краще всього будувати графік? Для наочності рекомендуємо використати звичайний аркуш паперу в клітинку. На ньому розміщується температура за повний цикл (не плутайте з місяцем).\nЗа одиницю візьміть одну клітинку – вона буде позначати один день і 0,1 градуса по горизонталі і вертикалі відповідно.\nНе забудьте залишити місце для внесення інформації про будь-які порушення ритму дня (збій режиму сну, вживання спиртних напоїв, стрес і так далі).\nЯкщо Вас мучила безсоння, виміряйте температуру, але не вносите її в основний графік, а краще запишіть її олівцем, вказавши причину (


Кондиціонер - це складна побутова техніка, яка надійно працює лише в разі, якщо правильно експлуатується і своєчасно обслуговується. Необхідність проведення профілактичних робіт викликана особливостями конструкції кондиціонера і умовами його роботи.\nПогіршення параметрів роботи кондиціонера відбувається досить повільно і непомітно для оточуючих. В результаті кондиціонер ламається, і ремонт виявляється складним і дорогим. Регулярне технічне обслуговування істотно подовжує термін служби кондиціонера.\nЯкщо кондиціонер не працює, або працює не так, як зазвичай (тобто, наприклад, включений на охолоджування, але приміщення не охолоджує) - лякатися не варто. Перш за все, прочитайте інструкцію по використанню кондиціонера. Така інструкція обов'язково додається до кожного кондиціонера і містить розділ «Усунення неполадок». Можливо, кондиціонер просто не включений в розетку, сіли батареї пульта ДУ або забруднився повітряний фільтр.\nНе намагайтеся розбирати і ремонтувати кондиціонер самі - інакше на гарантійний ремонт можете не розраховувати.\nЧищення внутрішнього і зовнішнього блоків. Зовнішній блок при цьому продувається струменем стислого повітря для очищення від тополиного пуха і пилу\nПеревірка кріплень, обгороджувань і конструкцій зовнішніх і внутрішніх блоків;\nПеревірка тиску в системі і дозаправка фреоном;\nДіагностика кондиціонера у всіх режимах роботи (для виявлення прихованих несправностей);\nне включати кондиціонер, якщо він не обладнаний всесезонним блоком, при температурі зовнішнього повітря нижче-7.. -8С;\nПеревірка відсутності шару інею на теплообміннику внутрішнього блоку;\nКонтроль температури сухого повітря на вході внутрішнього блоку;\nОчищення вхідних і вихідних жалюзі внутрішнього блоку;\nЧищення корпусу і передньої панелі внутрішнього блоку;\nЧищення фільтрів внутрішнього блоку.\n1. Забруднення фільтру внутрішнього блоку, порушує нормальний рух повітря і приводить до втрати потужності. Наявність в системах різьбових з'єднань і сервісних вентилів збільшує ризик витоку хладагенту. Це може привести до сильного перегріву і подальшого виходу з ладу компресора. Для очищення фільтрів досить промити їх в теплій воді і декілька хвилин просушити. Зняти і встановити фільтри - не складно. У інструкції з експлуатації завжди детально розповідається про те, як це зробити. Мити фільтри, як правило, необхідно один раз в дві - три тижні. Якщо в повітрі знаходиться велика кількість пилу або кіптяви, мити їх треба частіше, стежачи за тим, аби вони завжди залишалися чистими.\nЯкщо ж фільтри довгий час не мити, то в першу чергу зменшиться обдування радіатора внутрішнього блоку, як наслідок, повітря в приміщенні гірше охолоджуватиметься. Окрім цього порушиться режим роботи холодильної системи, що може привести до обмерзання мідних трубопроводів. В цьому випадку, при виключенні кондиціонера лід почне танути, і з кондиціонера капатиме вода. Надалі, при сильно забруднених фільтрах, можливе засмічення дренажної системи грудками пилу і тоді вода з кондиціонера поллється струмком. У зовсім запущених випадках на пластинах радіатора наростає такий шар грязі, що його можна видалити лише за допомогою сильнодіючих хімічних очисників.\n2. Забруднення теплообмінника зовнішнього блоку кондиціонера. Він забивається тополиним пухом і великодисперсним пилом, із-за цього теплознімання серйозно порушується і компресор, що перегрівся, виходить з ладу.\n3. Витік фреону. Витоки бувають двох видів - нормована (до 6..8% у рік) і викликана неякісним монтажем. Нормований витік відбувається при будь-якому, навіть найякіснішому монтажі - це неминучий наслідок з'єднання міжблочного трубопроводу шляхом розвальцьовування. Для її компенсації кондиціонер необхідно заправляти фреоном кожні 1,5:2 роки. При неякісному монтажі фреон може витекти практично повністю за короткий час (від декількох днів до декількох місяців). Для людини це не небезпечно, оскільки фреон - це інертний, неотруйний і такий, що не має запаху газ, проте для кондиціонера це може мати найсумніші наслідки. Для виявлення факту витоку необов'язково мати спеціальне устаткування. Перші ознаки зменшення кількості хладагента в системі - утворення інею або льоду на штуцерних з'єднаннях зовнішнього блоку (це місце, куди під'єднуються мідні трубки), а так само недостатнє охолоджування повітря в приміщенні (різниця температур на вході і виході внутрішнього блоку орієнтування повинна складати 10С). В разі появи подібних симптомів, необхідно вимкнути кондиціонер і звернутися в сервісну службу для усунення несправності.\n4. Робота кондиціонера в зимовий час теж вимагає підготовки і перевірки всіх функцій приладу. В основному, сучасні моделі не адаптовані до роботи в зимовий час, тобто робочий діапазон температур зовнішнього блоку зазвичай складає від -7С до +43С. Експлуатація неадаптованого кондиціонера зимою в першу чергу зменшує робочий ресурс компресора, у результаті його може заклинити. Окрім цього при включенні кондиціонера в режим охолоджування конденсат (вода), що утворюється у внутрішньому блоці, не зможе витікати назовні із-за крижаної пробки в дренажному шланзі. В результаті, через півгодини після включення, вода з внутрішнього блоку поллється прямо в кімнату. Адаптувати до зимових умов можливо будь-яку спліт-систему. Для цього в неї вбудовується пристрій підігрівання картера компресора і регулювальник зворотів вентилятора зовнішнього блоку, а так само встановлюється "теплий" дренаж.


Політичні ідеології - Политология\n6. Національні ідеології (націоналізм) і ідеологія “нових лівих”\n8. Соціально – політичні доктрини католицизму, православ’я та ісламу\nПолітична ідеологія – різновид корпоративної свідомості, яка відбиває групову точку зору на хід політичного і соціального розвитку та відрізняється духовним експансіонізмом. Вона доктринально обгрунтовує претензії тієї чи іншої групи осіб на владу і функціонально служить підкоренню суспільної думки політичній меті цієї групи. Всі політичні ідеології розрізняються за двома основними критеріями: за пропонованою моделлю трансформації суспільства і за ставленням до прогресу і шляхів його досягнення. Перший критерій поділяє політичні ідеології на праві, ліві і центристські, другий – розмежовує радикалів, прибічників глибоких революційних перетворень, і консерваторів, апологетів збереження існуючого політичного ладу.\nПолітичні ідеології – продукт епохи Просвітництва і тому в них неминуче відобразились взаємовиключні ідеї соціального прогресу: раціональна соціально-політична думка епохи пропонувала різні моделі суспільного розвитку.\n– оволодіння суспільною свідомістю;\n– впровадження в суспільну свідомість власних оцінок минулого, сьогодення і майбутнього;\n– завоювання суспільної думки з приводу цілей і завдань політичного розвитку;\n– згуртування суспільства на основі інтересів певної соціальної спільноти.\nІдеологія лібералізму як рупор виникаючої буржуазії стала історично першою політичною ідеологією. Її вихідні тези – це положення про святість і невідчужуваність природних прав і свобод особистості та їх безумовний пріоритет над інтересами і правами суспільства і держави. Термін “лібералізм” (лат. “liberalise – вільний) поширився на початку XIX ст. з появою в Західній Європі політичних партій ліберального напряму. Лібералізм як ідеологія космополітичного за своєю природою соціального класу являє собою транснаціональний феномен. Серед творців та видатних апологетів лібералізму є англійці Т. Гоббс, Д. Локк, А. Сміт, І. Бентам, французи ПІ. Монтеск’є та Б. Констан, німці І. Кант і В. Гумбольдт, американці Т. Джефферсон і Д. Медісон, наші сучасники німець Ф. Хайєк, американці Р. Даль, Д. Гелбрейт та інші.\nОсновні принципи лібералізму визначають взаємовідносини і взаємодію трьох дійових осіб у системі “індивід – суспільство – держава”:\n співпадання індивідуальної політичної свободи з існуванням приватної особи та її “природними правами”; найважливіші з них – право на життя, власність і свободу (це відома “троїста формула” громадянських прав Д. Локка);\n обмеження обсягу і сфери діяльності держави – правова захищеність приватного життя індивіда від сваволі держави;\n договірна природа держави, розподіл влади і створення системи стримувань і противаг”;\n організація економічного життя на основі вільного індивідуального і групового підприємництва, визнання вільного ринку і вільної конкуренції за універсальні механізми соціально-економічного прогресу; підтримка вимоги “не заважайте діяти”;\nІ. Кант підвів під лібералізм філософсько-етичне підгрунтя. В його тлумаченні кожна особа має довершене достоїнством і абсолютну цінність; особистість не є знаряддям здійснення будь-яких планів, навіть найблагородніших планів спільного блага; людина як суб’єкт моральної свідомості у своїй поведінці повинна керуватись моральним законом. Цей закон є апріорним і безумовним; Кант назвав його “категоричним імперативом”. Імперативною, за Кантом, має бути вимога ставитись до людей як до мети, а не як до засобу. Індивід здатен стати “сам собі паном” і не потребує зовнішньої опіки у своєму ціннісному і нормативному виборі.\nАнглієць І. Вентам (1748-1832) у теорії утилітаризму “приземлив” ліберальну позицію і поклав у її основу принцип корисності. Мета кожної людини, за Бентамом, полягає в одержанні максимуму задоволень і уникненні страждань. Користь – мета і рушійна сила соціальних відносин егоїстично діючих індивідів. Відповідно держава постає засобом у реалізації утилітаристських настанов особистості.\nМислителі всіх поколінь досить переконливо відстоювали привабливі переваги ліберальних цінностей, що поставило питання про лібералізм як певний абсолют на всі часи. Відома стаття американця Ф. Фукуями “Кінець історії?” підлила масла у вогонь теоретичних дискусій. Автор стверджує, що лібералізм завдав остаточної поразки всім іншим соціально-політичним теоріям і що в сучасному світі немає соціальних суперечностей, які були б не під силу лібералізму. Це означає, що у світовому інтелекті не залишилось ніші для альтернативної політико-економічної концепції, здатної перевершити ідеї лібералізму.\nЦе категоричне твердження є безпідставним. По-перше, принципи свободи більш привабливі і довершені у сфері абстракції й далеко не завжди можуть бути реалізовані на практиці. Спрацьовує “принцип бумеранга”: збільшення свободи одних поєднується з посиленням опору інших. У реальній ліберальній практиці дуже рідко спрацьовує “категоричний імператив” Канта. Для цього необхідні зміни в самій природі людини, в якій етичне перевершить природне. Спроби різних соціальних сил досягти повної свободи для себе найчастіше ставали трагедіями для інших. Подруге, сучасна модифікація лібералізму – неолібералізм – уже позначила корекцію його вихідних позицій.\nНеолібералізм – “етатистський” різновид лібералізму, оскільки основне розходження неолібералізму з класичним лібералізмом полягає в різному розумінні ними соціальної ролі держави. На відміну від своїх попередників, які виступали проти втручання держави в соціально-економічне життя, сучасні ліберали (неоліберали) визнають за нею значну роль в соціальному регулюванні. Тенденція до посилення ролі держави втілилась у політиці “нового курсу” Ф. Рузвельта, одержала подальший розвиток під час другої світової війни і в наступні роки. Це значною мірою було обумовлено науково-технічною революцією, яка викликала збільшення державних капіталовкладень у невиробничу сферу, а це забезпечило розвиток освіти, науки, охорони здоров’я, підвищення кваліфікації робочої сили. Сформувались нові уявлення про роль і функції держави, виражені загальним поняттям “держава добробуту”. Ідея “відповідальності держави” за добробут усіх громадян, покладена в основу цієї концепції, принципово протистоїть ідеї ринкового регулювання розподільних відносин.\nУ повсякденному сприйнятті термін “консерватизм” тотожний за значенням прихильності до застарілого і віджилого. Поверховий зріз поняття вводить в оману, а побіжний розгляд консерватизму спочатку породжує неповагу до його апологетики традиційних соціальних інститутів і норм життя. Однак дві змістовні настанови консерватизму різко змінюють наше ставлення до цього вчення. Нерозуміння суспільства як духовної реальності з власною внутрішньою життєдіяльністю і вразливою структурою і як складного механізму, непідвладного механічному переустрою.\n– у ставленні до раціонального в соціально-історичному розвитку;\n– у трактуванні суспільства і характеру його взаємовідносин з державою;\n– в інтерпретації соціальних змін.\nНайбільш істотне розходження між лібералами і консерваторами стосувалось тлумачення сутності суспільства і характеру його взаємовідносин із державою. Ліберали виходили з концепції природних прав і договірного походження громадянського суспільства і держави та вторинності держави як соціально-політичного інституту. Консерватори розглядали державу як деяку постійно існуючу органічну цілісність, вони припускали видозміну і навіть зникнення окремих структур держави, але категорично заперечували саму можливість зміни її сутності. Ця позиція визначила основні контури політичної доктрини консерватизму – соціальний порядок, стабільність і традиціоналізм.\nКонсерватори надавали безумовної переваги еволюційним соціальним змінам, виходячи з ідеї обмеженості людського розуму у визначенні орієнтирів соціального процесу і органічного характеру суспільства і держави. Вони дотримувались (і дотримуються) досить обгрунтованої і логічної концепції історичної єдності минулого, теперішнього і майбутнього. Це настанова на наступність і оновлення соціальних зв’язків між поколіннями, конструктивне ставлення до спадщини, підтримка і збереження національно-історичного менталітету народів, поважання релігійних традицій.\n– не можна здійснити докорінний розрив із соціальною дійсністю, оскільки це можна припустити лише в умоглядному теоретизуванні;\n– абсолютно неможливо втілити в практичній політиці моделі суспільства, які були сконструйовані на раціональних принципах, оскільки їх реалізація неминуче наштовхнеться на закладені в суспільстві антагоністичні суперечності;\n– створена у світі абстракцій “соціальна інженерія” закономірно приведе до прямо протилежних соціальних результатів і непомірних соціальних витрат.\nКонсерватизм, як і лібералізм, зазнав закономірної еволюції. “Новий консерватизм” чи неоконсерватизм – це політична течія, яка визначає політичний курс провідних країн Заходу останніх десятиріч (далася взнаки економічна криза 1973-1974 pp.), – “рейганоміка”, “тетчерізм”. У політичній філософії неоконсерватизму відбувається еволюція в бік визнання пріоритету прав і свобод окремої особистості. Неоконсерватори прагнуть знайти “середній” шлях між неприборканою ринковою стихією і неефективною державно-бюрократичною регламентацією. Під ідейним прапором неоконсерватизму можуть знайти спільну мову представники центристських сил і переконані консерватори, оскільки їх може зробити союзниками неоконсервативна логіка мислення: сенс і мета соціального розвитку визначаються інтересами держави і нації, а перетворення держави на могутнього суб’єкта міжнародних відносин стане гарантією соціального порядку.\nІдеї соціалізму відомі з давніх часів, але повне теоретичне обгрунтування та ідеологічне оформлення вони одержали у XIX ст. Для соціалізму є характерною недооцінка або заперечення індивідуальної економічної свободи, конкуренції та неоднакової винагороди за працю як передумов зростання матеріального добробуту індивіда і суспільства. їх замінює політичне регулювання економічних і соціальних процесів, державне регулювання норм і принципів соціальної рівності і справедливості. В соціалістичній доктрині, на відміну від лібералізму, помінялись місцями індивід і держава, а свідоме регулювання витіснило еволюційні процеси в економіці: політика стала домінувати над економікою.\nПерші спроби створити ідеал такого соціального ладу зробили в XVI-XVII ст. Т. Мор і Т. Кампанелла, а наприкінці XVIII – початку XIX ст. – соціалісти-утопісти Сен-Сімон, Фур’є і Оуен. У середині XIX ст. К. Маркс і Ф. Енгельс в особі промислового пролетаріату знайшли соціальну опору для реалізації соціалістичного ідеалу. Марксизм виходив із можливості пізнання соціальних процесів і виведення законів суспільного розвитку, і в цьому він чимось подібний до лібералізму, але в ньому одвічно принижувалась політична роль усіх соціальних класів і верств за винятком пролетаріату. Критерій прогресу пов’язувався з соціальним буттям цього класу. Теорія марксизму ігнорувала природу людини, а сумнівний ідеал “нової людини” орієнтувався головним чином на моральні стимули.\nЯкість будь-якої ідеології визначається її життєздатністю і соціальною ефективністю. Таку якість виявив соціал-демократизм як політична ідеологія центристських сил. Вона є пластичною і сприйнятливою до найкращих досягнень різнорідної політичної думки. Це ідеологія “середнього класу” – єдиного, який об’єднується солідарними інтересами; її відрізняє повна відсутність будь-якої претензії на теоретичну винятковість.\nСоціал-демократизм виник наприкінці XIX століття. Один з лідерів ІІ Інтернаціоналу Е. Бернштейн у праці “Передумови соціалізму і завдання соціал-демократії” (1899) піддав ревізії класичні положення марксизму. Безпосереднім приводом для цього колишнього соратника Ф. Енгельса стали якісні зміни капіталізму кінця XIX ст., що, на його погляд, відкрили можливості взаємодії поляризованих соціальних сил. У Західній Європі визначилась явна перевага еволюційних процесів над революційними. Е. Бернштейн дійшов узагальненого висновку про докорінну зміну орієнтирів пролетаріату – з класово-революційних на еволюційно-реформістські. Ключовими в соціал-демократичній термінології стали поняття “реформа” і “демократія”, що прийшли на зміну класичним “революція” і “класова боротьба”. Держава трактувалась як надкласовий орган, що виражає інтереси всіх членів суспільства.\nУ 1951 р. концепція “демократичного соціалізму” стала програмою соціал-демократичного руху, проголосивши головними цінностями свободу, справедливість і солідарність. Умовою їх реалізації міг бути лише демократизм, послідовно і суворо проведений в усіх суспільних сферах. Соціалізм у цій концепції виступає не як жорстко детермінована суспільна конструкція, а як процес поступального руху до здійснення цих цінностей.\nНаприкінці 80-х років XX ст. пріоритетною цінністю в “демократичному соціалізмі” стала солідарність: солідарне, а не просто “демократичне” суспільство здатне забезпечити високу якість життя, сформувати почуття належності кожного до цього суспільства і стати потужним чинником інтеграції.\nСоціал-демократичну теоретичну конструкцію увінчує концепція “соціальної держави”. В ній держава постає в подвійній якості: вона правовим шляхом захищає інститут приватної власності і здійснює потужну соціальну політику з метою підтримки соціальних аутсайдерів.\nСоціал-демократизм – ідеологія, яка грунтується на принципах соціального макроконсенсусу, соціального партнерства і компромісу політичних сил. Це і конструктивний тип політичної культури, яка інтегрує здоровий глузд, реалізм, терпимість до інакомислення і орієнтацію на загальнолюдське.\nАнархізм (від грец. anarchia – “безвладдя”) соціально-політична та ідеологічна течія, яка повністю заперечує державну і будь-яку іншу владу, обгрунтовує абсолютну свободу особистості, відкидає обов’язкову для всіх регламентацію соціальних відносин. Анархізм, як і лібералізм, є інтернаціональним феноменом: його презентують німець М. Штірнер (1806-1856), француз П. Прудон (1809-1865), росіяни М. Бакунін (1814-1876) і П. Кропоткін (1842-1921) та інші.\nТермін “анархія”, як і деякі інші, в побутовому розумінні є досить далеким від реального політичного значення і сприймається як хаос, безладдя, сум’яття.\nСуть анархізму полягає в абсолютизації індивідуалізму. На перший погляд, у цьому анархізм є тотожним лібералізму. Однак ця посилка лише формально споріднює обидві течії. їх “розлучає” розуміння соціальної ролі держави: у лібералів вона є органом соціального договору і гарантією свободи індивіда, в анархістів – бар’єром і перешкодою утвердженню свободи особистості, втіленням соціального лиха, яке має бути знищене. Анархісти не заперечують соціальну революцію, але вона повинна привести до бездержавного ладу. В цьому їх відмінність від марксистів. І все-таки, виступаючи проти державного примусу, анархісти зовсім не ігнорують ідею соціального регулювання. Річ у тому, що воно в їх розумінні зводиться до вільного самоврядування і взаємодії автономних виробничих асоціацій, комун, індивідів тощо. Загальнокоординуючі органи повинні створюватися “знизу вгору”. М. Бакунін у полеміці з К. Марксом попереджав про загрозу “червоної бюрократії” – правонаступниці традиційного чиновництва буржуазної держави.\nКвінтесенцією троцькізму є доктрина “перманентної революції”. Л. Троцький (1879-1940) осучаснив марксистську ідею безперервної революції. К. Маркс і Ф. Енгельс розглядали її як довгий ланцюг якісно відмінних один від одного етапів, що наближають революцію до її неминучої мети – завоювання пролетаріатом державної влади і усунення від неї заможних класів.\nЛ. Троцькйй вніс своє розуміння в ідею безперервності революції (лат. permanens – “постійний”). Перманентність розвитку соціалістичної революції в кожній країні він пов’язував не з внутрішніми умовами, а із зовнішніми чинниками, з перемогою світової пролетарської революції. Він наполягав на експорті російської революції в інші країни за допомогою Червоної Армії і таким чином “підштовхувати” світову революцію.\nПрояви троцькізму різноманітні – від міської “герільї” до партизанщини у важкодоступних районах. Багато хто став жертвою власних авантюристичних помилок як наприклад Че Гевара.\nУ неотроцькістів з’явився “безпрограшний” козир: світове господарство з його інтернаціоналізацією та інтернаціональними корпораціями нібито реанімує “інтернаціональний плацдарм світової революції”.\nФашистська теорія у виконанні її родоначальника Б. Муссоліні запозичила елітарні ідеї в Платона і Гегеля, а також концепцію “органістської держави” – обгрунтування агресивної політики держави в ім’я відданого їй населення. У класичному фашизмі злились в єдине ціле войовничий націоналізм, “безмежна воля” держави, харизматична елітарність політичних вождів і апологія військової експансії.\nНімецька версія фашизму відрізнялась рафінованою демагогією (націонал-соціалізм Гітлера), філософським обгрунтуванням у формі реакційного ірраціоналізму (“німецький міф”), вищим рівнем тоталітарної організації влади і невтримним расизмом. Теоретики німецького фашизму були ідеологічними епігонами і використовували ідеї расової переваги Ж.-А. Гобіно, “зручні” для них положення філософії А. Шопенгауера, Ф. Ніцше та І. Фіхте для конструювання своєї ідеології на пріоритеті соціально-політичних прав деякого міфічного народу-“арії”. Відповідно була проголошена політика підтримки “культуротворчих рас” (німців, англійців), обмеження життєвого простору для народів, “підтримуючих культуру” (слов’ян), та знищення “культуроруйнуючих народів” (євреїв, циган). У цій “місії” держава і раса мінялись місцями (на авансцену виходила раса); захист культурної цілісності раси виправдовував та інспірував політику експансіонізму, терору і дискримінації.\n6.Національні ідеології (націоналізм) і ідеологія “нових лівих”\nІдеологія націоналізму (за висловом В. Соловйова – “прапор поганих народних пристрастей”) містить аксіоми, які проголошують пріоритет:\n– національних (етнічних) цінностей перед особистими;\n– своєї культури перед іншими;\n– державності перед усіма іншими формами самоорганізації етносу;\n– національного минулого (частково міфологізованого) і бажаного національного майбутнього перед теперішнім, яке розглядається як “викривлення” історії;\n– “народного” життя і культурної самобутності перед життєвими настановами “безкореневої” інтелектуальної еліти.\nТеоретичне обгрунтування націоналізму полягає в тому, що “природа” (“кров і земля”) – найбільш, тривка основа “національної ідеї”. В межах цих пріоритетів націоналізм утворює динамічний вузол між патріотизмом і расизмом.\nВідповідно до умов і рівня національної самосвідомості населення політичні сили можуть висувати найрізноматніші вимоги – від захисту культурної самобутності національної діаспори і створення самостійної держави до розширення геополітичного простору для життя нації шляхом пригнічення інших народів.\nТитул “нові ліві” – спроба назвати іншого лідера-натхненника в революційних потрясіннях. Ідеолог “нових лівих” Г. Маркузе (1898-1979) заявив, що робітничий клас індустріальних країн приєднався до споживацької гонки і значною мірою інтегрував до капіталістичного суспільного організму, а тому втратив роль соціально-політичного гегемона. Його політична місія нібито переходить до радикального студентства, гуманітарної інтелігенції і маргінально-люмпенізованих верств. Цей “горючий матеріал” розвинутого капіталістичного суспільства в союзі із знедоленими масами бідних країн протистоїть купці багатіїв і надбагатіїв.\nТакий авангардно-політичний статус “оздоблюється” відповідними теоретичними здобутками, часто шляхом синтезування різнорідних соціально-філософських ідей. Так, німецько-американський психолог і соціолог Е. Фромм (1900-1980) зробив спробу з’єднати марксизм із фрейдизмом, “безособовий об’єктивізм” марксизму – з глибоким психологізмом фрейдизму та синтезувати марксову динаміку соціальних процесів із фрейдистською концепцією особистості.\nАвстрійсько-американський лікар і психолог В. Райх (1897-1957) доповнив концепцію “марксизованого психоаналізу” теорією “сексуальної революції”, а класичну марксову категорію “відчуження” положенням про “сексуальне відчуження” людини. В. Райх рекомендує спрямувати сексуальний опір (енергію) молоді в політичне русло. “Дивна” суміш цих двох начал викликає сумнів у політичній потенції молоді як “барометра революції” (термін Л. Троцького).\nУтопізм, властивий ідеології “нових лівих”, і безперспективність шляхів досягнення соціальної гармонії приводить до зменшення прибічників руху “нових лівих”.\nАльтернативні соціальні ідеї відбивають прагнення вийти за межі традиційних ідеологічних систем і дати тлумачення новим соціальним проблемам наприкінці нинішнього тисячоліття з позицій гуманізму через провідне поняття “людина”.\nНосіями альтернативного світогляду виступають не класи, парти і соціальні групи, а об’єднання однодумців, які утворюються на основі їх прихильності до певних соціальних цінностей. До них відносяться пацифісти (лат. pacificus – “миротворний”) – противники всіляких воєн, прибічники миру на Землі; феміністи – прихильники утвердження рівноправ’я жінок і підвищення їх ролі в соціальному житті; екологісти – особи, що виступають на захист навколишнього середовища; прибічники розвитку альтернативних систем освіти, демасифікації культури та інші.\nАльтернативні концепції та ідеї – політичні, економічні та етичні – зводяться до кількох узагальнених положень.\nВихідним положенням виступає теза про безперспективність індустріального суспільства, оскільки індустріальний тип розвитку неминуче приводить до зрощення великого виробництва, утворення політико-економічної “мегамашини”, яка протистоїть індивіду, і в поєднанні з розподілом праці, що поглиблюється, веде до відчуження сутнісних сил людини.\nТеоретики альтернативних рухів (Е. Шумахер, І. Ілліч, І. Штрассер) характеризують сучасне суспільство як “систему”, що є безликою централізованою структурою, яка позбавляє індивіда можливості самореалізуватись і усвідомити власні інтереси.\nПри цьому соціальна природа “системи” ототожнюється як з капіталізмом, так і з соціалізмом (під ним мається на увазі адміністративно-командна модель суспільного ладу); вони трактуються як два різновиди індустріального суспільства, орієнтовані на максимізацію споживання внаслідок економічного зростання. Така “система” перетворює людину не в мету, а в засіб економічного розвитку, тому вона є аморальною і антигуманною.\nСуть пропонованої альтернативи – суспільство, метою якого є вільний розвиток особистості. Альтернативники формулюють головне завдання на сучасному етапі руху до такого суспільства як подолання відчуження людини в економіці, політиці, культурі, приватному житті. Вони сповідують стратегію “малих справ” – впровадження “малих ніш” альтернативного способу життя в існуючий “великий соціум”. Все це виглядає досить утопічно, але стратегія “малих справ” представляє собою антипод радикалізму в політичних діях, оскільки всі форми політичних акцій аль-тернативників мають ненасильницький характер.\nСоціальні рухи альтернативників керуються принципом “базисної демократії”, що означає пряму децентралізовану демократію з її постійним контролем за посадовими і виборними особами і можливістю їх замінності. За своїм змістом “базисна демократія” не є новою (див. Руссо), і все залежить від ступеня її реалізації.\n8.Соціально – політичні доктрини католицизму, православ’я та ісламу\nСучасна ідеологія католицизму уважно стежить за динамікою соціально-політичних процесів і дає досить виважено-реалістичну оцінку навколишній дійсності. Сучасний світ сприймається в усій його різноманітності і у взаємозалежності всіх країн і народів, що складають світове співтовариство. Визнання єдності світу служить передумовою для висновку про необхідність єдиної солідарної політики у вирішенні глобальних проблем, ліквідації поділу його на військово-політичні блоки і протистояння Північ – Південь. В енцикліці папи Іоанна Павла II “Центезімус аннус” (“Сотий рік”, 1991) робиться принциповий висновок про мир і процвітання як загальнолюдське благо.\nXX століття внесло нову якість у соціальну доктрину католицизму: в документах церкви закріпилось поняття “класова боротьба”, а церква стала визнавати соціальні конфлікти неминучими проявами капіталізму і не засуджує їх. Католицька доктрина вважає політику реформ найбільш прийнятним методом соціального захисту, хоча й визнає право найманої праці на страйки. Найбільш радикальні позиції церква займає щодо розв’язання проблеми людини: “Центезімус аннус” рішуче виступає проти будь-яких форм відчуження людини і акцентує на необхідності захисту прав людини в тому вигляді, як вони сформульовані у відповідних документах ООН.\nСоціальні документи католицизму не обійшли увагою і проблему демократії. Раніше поняття “демократія” в католицькій доктрині просто ігнорувалось, оскільки визнання народу за джерело влади суперечило християнському постулату про її божественне походження. Сучасний католицизм дуже обережно тлумачить сутність демократії: демократична система є плідною, оскільки вона надає громадянам право політичного вибору і гарантує їм можливість обирати і контролювати правителів.\nЕнцикліка визнає багатоваріантність шляхів суспільного розвитку і можливість різних моделей організації суспільства і не розглядає капіталізм як єдину модель економічної організації. Тому офіційний католицизм припускає можливість контактів і діалогу між прихильниками соціалізму і християнства. Зокрема, в “Центезімус аннус” проводиться розмежування “кризи” марксизму як учення і “краху” так званого “реального соціалізму” як тоталітарної системи. Разом з тим у ній опосередковано визнається те, що деякі марксистські оцінки сутності капіталізму зберігають і нині свою силу. Це стосується і проблеми відчуження, і соціальних конфліктів, і споживацької моралі.\nУ православ’ї, на відміну від католицизму, відсутня впорядкована система прийняття і реалізації соціально-політичних документів. Ідеологи православної церкви вважають, що розробка власної соціальної програми не входить до обов’язків церкви, оскільки це суперечить євангельським заповідям. Православна церква ніколи не претендувала ані на світське панування, ані на боротьбу за державну владу. Православ’я розв’язувало це питання таким чином: церква і держава мають особливі і відмінні суспільні завдання, але надають одна одній підтримку в боротьбі за благо; держава править, але не вказує церкві і не займається примусовим місіонерством. Знаряддям церкви є не партійна політика і політичні інтриги, а настанови, викриття аморалізму і заклики до совісті.\nВ соціально-економічній сфері церква виступає за соціально орієнтовану ринкову економіку і одночасно за збереження найважливіших соціально справедливих завоювань – безплатне медичне обслуговування, освіту, забезпеченість у старості і таке інше.\nПравославні церкви інших країн виступають за оздоровлення суспільства на основі його “християнізації”, тобто шляхом морального вдосконалення особистості.\nПроблеми війни і миру займають одне з центральних місць у соціально-політичній проблематиці православної церкви. У посланні Святійшого патріарха і Священного синоду “Про війну і мир в ядерному віці” говориться про те, що ядерна зброя не повинна бути застосована ні за яких обставин, а доктрини, що допускають її використання, не можуть бути підтримані. Церква вибірково підходить до поняття “війна”: якщо до появи ядерної зброї до нього можна було застосовувати моральні категорії справедливості і несправедливості, то щодо ядерної війни цих категорій не можна вживати.\nСоціальна доктрина православ’я пройнята турботою про екологічну безпеку: лише гармонійне поєднання матеріального благоустрою з удосконаленням особистості і суспільства може стати гарантією збереження планети для майбутніх поколінь. В останні десятиріччя намітився процес політизації православ’я. Вища церковна ієрархія не може не враховувати того, що віруючі не байдужі до політики, а неучасть церкви в політичному житті означала б втрату свого впливу серед великих мас людей. На політичній арені з’явились християнсько-демократичні організації. Являючи собою не культові об’єднання, а світські політичні організації, вони виконують функції представництва інтересів віруючих і захисту християнського способу життя.\nІслам відіграє надзвичайну роль у соціально-політичному житті мусульманських країн. Інтегруюча функція релігії виявляється не в чисельності її прибічників, а в ідейно-інституціональній злитості мусульманської общини (умми). Теоретично вона об’єднує всіх мусульман світу незалежно від їх етнічної і культурної належності. Такий статус ісламу унеможливлює розмежування духовних і соціально-політичних функцій улемів – служителів мусульманського культу. Вони, як і сотні років тому, в період арабського халіфату, і в більш пізні часи, впливають на духовне життя і виступають у ролі активних суб’єктів політики. Після іранської антишахської революції роль авторитетів ісламу у визначенні політичного курсу своїх країн стала ще більш вагомою.\nКоран – священна книга мусульман – є основним джерелом і зосередженням соціально-політичних ідей ісламу. Вихідним постулатом ісламської концепції політики є твердження про належність усієї влади Аллаху. Із цього випливає, що навіть ті, хто має повноваження займатись адмініструванням, не є дійсними правителями людей. Єдиним істинним законодавцем у світі ісламу є Аллах, а законодавча діяльність людей, оскільки вона лише делегована віруючим, повинна здійснюватись, як і віра, у повній відповідності з положеннями Корану.\nНаріжним каменем ісламської концепції світового порядку є положення про поділ світу на мусульманську общину – умму – і весь інший світ. Воно не означає визнання юридичної рівності між ісламською та неісламською його частинами. Відповідно до ісламської доктрини держава повинна досягти певного рівня цивілізованості, щоб претендувати на рівність. Свідченням такого рівня розвитку є визнання єдиного бога, саме ця обставина розглядається як попередня умова мирних відносин між двома частинами світу. Це недвозначно означає вимогу прийняття ісламу немусульманскими народами.\nСоціально-політична доктрина ісламу є досить суперечливою: запевняння в мирній її спрямованості, визнання подільності світу і священний обов’язок поширювати іслам суперечать один одному.\nНа практиці концепція світового порядку виявилась нездійснимою, оскільки спроби її здійснення наштовхнулись на протидію немусульманських народів. Не вдалось створити і єдину ісламську державу через внутрішні суперечності арабського світу. Нині в мусульманському світі панує концепція “ісламської солідарності”, яка визнана найбільш доцільною для взаємовідносин між мусульманськими країнами. Вона стала важливим принципом політики країн мусульманського світу. Вже покладений початок процесу формування Організації мусульманських об’єднаних націй; у 1972 р. створено міжнародне об’єднання мусульманських держав – Організація Ісламської конференції.\nНезважаючи на спільну ідеологічну основу, відносини між різними мусульманськими країнами відрізняються різноманітністю. Для деяких країн є характерною внутрішня політична нестабільність, де одні мусульмани конфліктують з іншими. Зокрема, суніти і шиїти ведуть одвічну суперечку про те, кому повинна належати влада в ісламській общині. Суніти не визнають посередництва між Аллахом і людьми після смерті Мухаммеда і особливого права нащадків четвертого пророка Алі на імамат – інститут верховного керівництва общиною мусульман, який поєднує духовну і світську владу. Вони виступають за участь общини мусульман у виборі свого глави – халіфа. Шиїти, на відміну від сунітів, є прибічниками імамату, визнають посередництво і вважають єдиними законними наступниками Мухаммеда лише Алі і його нащадків. Глава общини – імам – виступає виключно духовною особою, його влада має теократичний характер.\nЗа зовнішніми релігійними розбіжностями прихована мета сунітів і шиїтів – боротьба за політичний вплив.\nІсламський фундаментализм – досить неоднозначне і складне явище. Одні дослідники і політики заперечують ісламський фундаменталізм як явище, інші вбачають у ньому джерело небезпеки для всього людства. Слово “фундаменталізм” (лат. fundamentum – “основа”) означає антимодерністську релігійність; формально ісламські фундаменталісти закликають до руху назад, до створення в країнах з мусульманською більшістю тієї соціальної обстановки, яка була в епоху пророка Мухаммеда. Мова йде, по суті, про повернення до споконвічних цінностей ісламської цивілізації і про реконструкцію одвічної мусульманської держави. Заклики до повернення до основ віри є лише прикриттям ісламізації політики, обгрунтуванням вторгнення релігійних діячів у сферу управління державою.\nІсламська революція 1979 р. в Ірані – приклад спроби реалізації фундаменталістських ідей на практиці; прибічники аятоли Хомейні у відокремленні ісламу від політики вбачали головне лихо правовірних. Тому Хомейні оголосив себе “духовним правителем” Ірану і взяв на себе всю повноту влади. Керівники Ірану в концепції “ісламської держави” втілювали ідею визволення мусульман від усіх видів зла і створення суспільства соціальної гармонії і справедливості шляхом всебічної “ісламізації” життя суспільства.\n1. Холод В. В. Лекції з політології: Навч. посіб. – 2-ге вид., – Суми: ВТД “Університетська книга”, 2003. – 408с.\n3. Боднар А. Основы политологии. – К., 1991.\n4. Бодуен Жан. Вступ до політології. – К., 1995.\n5. Зеркин Д. П. Основы политологии. – Ростов-на-Дону, 1996.\n6. Мангейм Дж. Б., Рич Р. К. Политология: Методы исследования. – М., 1997.\n7. Панарин А. С. Политология. – М., 1998.\n8. Политология: Учеб. пособ. для техн. университетов / Под ред. М. А. Василика. 3-е изд. – СПб., 2000.\n9. Політологія: Посібник для студентів вузів / За ред. О. В. Бабкіної, В. П. Горбатенка. – К., 1998.\n10. Санистебан Л.-С. Основы политической науки. – М., 1992.\n11. Скиба В. Й., Горбатенко В. П., Туренко В. В. Вступ до політології. – К., 1996.\n12. Шаран П. Сравнительная политология: В 2-х ч. – М., 1992.


Перед сучасною Україною стоїть складна політична дилема, що складається зі словосполучення "Quo vadis": (Куди підемо?) Чи звертати «назад» - до спільного минулого із Росією та Білоруссю, чи крокувати «вперед» - до «світлого майбутнього» у інтеграційному процесі з Європою? Звичайно, що провладні ж сили говорять, що нашій державі ніяк не можна поривати зі своїм північним сусідом, адже Україну із Росією об'єднує дуже багато де чого: мова бізнесу, спільні кордони (більш 1000 км), близькість менталітетів, спільне радянське минуле, наявність значної російської діаспори в Україні, схожість інфраструктур, приблизно однаковий технічний потенціал підприємств і т.д. А, більшість опозиційних політичних сил навпаки, роз’яснюють своєму електорату доцільність на євроінтеграції України на розірвання усіх договорів з Російською Федерацією, як спадкоємиці тоталітарного свавілля, у котрій свобода волі людини, навіть на сьогодення нівелюється у угоду владі, і це пояснюється тим, що вона є прямою наступницею імперської ідеології - спочатку Російської імперії, а вже потім СРСР. Справді, у дечому можна погодитися із ультраправими силами на Україні, адже імперська Росія, як і СРСР, були замкнутими системами. Контакти з рештою світу, в тому числі з Заходом, були для простих громадян досить обмежені, і це сформувало особливий менталітет значної частини громадян, особливістю якого є повне неприйняття всього західного. Власне, російська громадкість протягом всієї своєї історії чинила опір своїй еліті, котра намагалась впровадити будь-які західні інновації, а саме: книгодрукуванню, будівництву залізниць, відкриття університетів, картоплярства, генетиці, лібералізації і впровадження ринкової економіки. Однак згодом всі ці інновації все ж впроваджувалися у Росії, але за них була завжди заплачена висока ціна – крові власного народу, і як наслідок знищення Російської імперії, повалення царизму та прихід до влади більшовиків, утворення СРСР, а згодом масові терори 1930-х рр. Звичайно, що було втрачено багато часу і країні доводилося весь час наздоганяти. Справді, усі замкнуті системи ніколи не можуть бути ефективними, згадаємо хоча б для прикладу Японію ХІХ ст. З цього приводу гарно сказав У. Черчілль: "Сталін довів, що така величезна країна, як Радянський Союз, може існувати незалежно, але розвиватися ефективно в таких умовах вона не може". Тому, Україна стоїть на розпутті, і це одвічне питання «Камо грядеші?» постійно з’являється на вустах політиків, у дискусіях політологів, на шпальтах газет і на екранах телевізорів. Та й сучасна українська література теж не стоїть осторонь від правого діла, адже насправді вона вже давно вичерпала ресурси кращих літераторів, і зараз, нажаль на літературній ниві працюють справжні писаки, котрі, як кажуть у народі «недо складу, не до ладу зліплять до купи декілька слів», проте усі вони критики і знають куди і іти власному народу. Ці, люди, нажаль далекі від геополітики та економічної стратегії і мислять «законами анти логіки», якщо так це можна назвати. Вони, згадуючи ім’я Миколи Хвильового, постійно наголошують, що він був справжнім українським патріотом, котрий намагався розвалити Союз, забуваючи при тому, що він був «істинним», щирим комуністом – троцькістом. А, чим Троцький «чистіший» від Сталіна? Чим не Лейба Бронштейн приймав участь у масових розстрілах, чи не з його згоди в Одесі здійснювалися зачистки «контри». Та, і який Хвильовий українець, це він змінив своє прізвище Фітільов на Хвильовий. Можливо так, зручніше я не знаю.\nТому на мою думку потрібно, відмежувати від заангажованого образу Хвильового, як лідера передового українства, не забуваючи проте, що власне передове, я би сказала «українство», було знищене або ж заміщене ще у 1921 р., тими ж таки комуністами. Звичайно, що тодішня література, кінця 1920 рр. переживала свій розквіт як раз у часи НЕПу та коренізаціі, що постійно перекреслювалося компартією, тому говорити про суперечливу "політику в галузі літератури", я не буду, проте підкреслю, що саме у той час тому сформувалась тенденція до національного відродження початку XX ст., і саме тоді українська мова набуває нового звучання – вона стає атрибутом вже не села, а й міста. Тому в такій, дуже суперечливій ситуації літературна дискусія 1925-1928 рр. була неминучою. «Вона, - думку І. Дзюби, - не тільки сконцентрувала в собі потужну енергію полемічних збурень, а й оголила головне питання, бути чи не бути українській літературі, культурі нації?» Хвильовий розпочав ту дискусію на сторінках "Культури і побуту", що є додатком газети "Вісті ВУЦВК", надрукувавши у ньому 30 квітня 1925 р. критичний памфлет під "дине зрозумілою" назвою: "Про" сатану в бочці ", або про графоманів, спекулянтів та інших" просвітян " Згодом з'явилися ще твори цього викривально-сатиричного жанру, незабаром опубліковані як окремі видання "Камо грядеши" ("Куди йдеш") і "Думки проти течії"), окресливши програму українського національного відродження. Власне, згідно відомостей підручника Української історії за 11 клас, сама дискусія проходила в три етапи: 1) від 30 квітня 1925, що почалася статтею Г. Яковенка "Про критиків і критику в літературі", відповіддю йому М. хвильового "Про сатану в бочці ...", участю С. Пилипенко (оприлюднив п'ять статей), Г. Епіка, Б. Коваленко та ін до публікації памфлету "Аполегети писаризму" (1926) Хвильового, який сформулював центральні проблеми дискусії і накреслив пропозиції щодо їх реалізації; 2) від 26 квітня 1926, лист Й. Сталіна "Тов. Л. М. Кагановичу та членам політбюро ЦК КП (б) У" до розпуску ВАПЛІТЕ і диспуту "Шляхи розвитку сучасної літератури" в Будинку імені В. Блакитного, що відбувся 18 - 21 лютого 1928 на ньому були присутні більше 800 чоловік і взяли участь представники всіх літературних організацій Києва. Тут виступали О. Дорошенко (голова), Ю. Меженко (доповідач), М. Зеров, В. Десняк, В. Підмогильний, С. Щупак, М. Могилянський, П. Филипович, Б.Антоненко-Давидович, Іван Ле, М. Івченко, В. Нечаівська, І. Жигалко, М. Рильський та ін Неокласики, представники "Ланки" розвивають тези Хвильового, доповнюють їх, ведуть розмову в площині естетики, по-справжньому дбаючи про духовні цінності й високо художні твори, а пролетарські - грубо підмінюють розмову політичними гаслами, перетворюють своїх опонентів на "ідейних супротивників", "агентів імперіалізму", "націоналістів"; 3) втручання партійних органів та функціонерів у дискусію, яка придбала політичну спрямованість. Дискусія захлинулася, розчинившись в схоластичної риторики, почалися політичні звинувачення, процвітає сталінська теза про "загострення класової боротьби", затверджується сталінізм: письменникам навішуються ярлики, причому партійні опоненти виголошували їх від імені Компартії і народу. У 1934 - 1937 рр. Радянські каральні органи за участь митців у дискусії їх арештовували й фізично знищували. Саме тоді, Хвильовий порушив важливе питання, котре відразу привернуло увагу його сучасників, адже мовилося про відповідні критерії творчості та оцінки художніх явищ, несумісних з "масовізму" ("червоної освіти"), та з будь-якою вульгаризацією мистецтва, котре виявлялося поширеній практиці імітації літератури, небезпечної інерції провінціального, котре сам він неодноразово називав "хуторянством", "малоросійщиною" (епігонства), і водночас протиставляв, як альтернативу орієнтація на Європу не територіальну або історичну, а "психологічну", духовну, з її "фастівського волею" до життя, а не на пролеткультівську комуністичну літературу радянської Росії. Проте, все ж таки основним питанням було бути або не бути українській літературі самобутнім мистецьким явищем у контексті світового духовного розвитку. На його погляд, повинен настати кінець імперської, великодержавної гегемонії. Він роздумував: "Росія самостійна держава? Самостійна! Так і Україна самостійна! Українське мистецтво має розвиватися самобутньо. Воно має свою концепцію - ідею вітаїзму (від латинського слова vita - життя), романтики вітаїзму, активного романтизму або" азіатського ренесансу ".\nПроте в тому була недалекоглядність письменника, адже він не зрозумів одного, як можна звертатись до витоків європеїзму відходячи від доктрини Московщини, в умовах тоталітарної системи? Коли, за будь-які зайві думки гарантований розстріл? Або принаймні репутація «класового ворога»? А, Хвильовий, у 1920-х рр., займав високу посаду у лавах партії УРСР і дискутував досить довго, аж до приходу Сталіна. Дійсно, виникають думки, що Хвильовий або «блаженний патріот», або провокатор тодішньої системи. Звичайно, що до закликів Хвильового поставилась негативно комуністична влада. Й. Сталін, прочитавши з "Апологети писаризму", знайшов тамзаклик "Геть від Москви! Як зазначає Іван Дзюба: «В тенденційно політичному сенсі і негайно направив лист (26 квітня 1926) Л. Кагановичу, генеральному секретарю ЦК КП (б) У, сприйняв цей лист як обов'язкову директиву, у літературну дискусію активно втрутилися партійні функціонери вищого рангу. Одразу, розмова перенеслась із естетичної площини в політичну. Враз відбулася груба заміна понять. Комуністи керувалися твердим наміром оволодіти ситуацією, що виникла, надалі не допускати подібного недогляду. І вони свого добилися. Літературна дискусія "захлинулася". її учасники були дискредитовані, а перегодом фізично знищені. Хвильовий наклав на себе руки». Як, же відповіла на трагедію свого провідника його література, котра покликана захищати інтереси народу? А ніяк! Деморалізована більшовицькою реальністю, вона втратила не тільки естетичні критерії (мистецькі канони визначення мистецтва), але і принцип народності, з яким вона утверджувалася в невдячних для творчості умовах XIX ст. Саме тоді, у 1920-х рр. російський ЛЕФ (Лівий фронт), РАПП, підтримувані компартією, вплинули й на українські організації, впроваджували антиестетичні тенденції, нігілістично ставилися до українських традицій та мови.\nВласне тому, можна справедливо констатувати, що саме у таких складних умовах пошуку українського літературного шляху виникла творча думка, котра пізніше сформувалась у літературну дискусію 1925 - 1928 рр., в ході якої піднімався багато питань: ставлення до класичної спадщини, яке пролеткультівці відкидали, прикриваючись лівацькими (марксистськими) фразами, проблему традицій і новаторства, шляхів розвитку нового мистецтва, що спровокувало у 1930-х рр. наступ компартії на духовно-національне відродження. Проте, потрібно відійти від літератури і звернути увагу на «справи насущні», тобто про геополітику, про векторне спрямування нашої держави чи на Схід чи на Захід. Справді, усі світові, європейські, російські, українські ЗМІ рясніють публікаціями про євроінтеграційні процеси на просторі колишнього СРСР. Цій проблемі присвячено багато праць в економічній літературі. Це випливає з багатьох причин і стосується усіх, тих політичних процесів, що відбуваються на території Європи. Насправді євроінтеграція, як і для України, так і для Росії не є метою. У ЄС можливо і не входити (приклад Швейцарії, Норвегії, Андорри), але бути повноважним партнером європейських держав в край необхідно. Без переходу на євростандарти в Україні немає майбутнього. Адже, прогрес і розвиток будь-якої країни залежить від його вміння співпрацювати з іншими державами. За 20 років української незалежності сформувалися принципові відмінності між російською і українською економікою, які можуть кваліфікуватися як відмінності сутнісного характеру:\n● Відомо, що експортна орієнтація Росії – це природничі ресурси. Власне, світовий досвід вказує на зворотну залежність між експортно-ресурсним потенціалом і можливостями високотехнологічного розвитку. Економіка нашої країни є більш відкрита, ніж сусіда. Справді, стосовно українського експорту діє близько 150 митних обмежень, їх кількість постійно збільшується. Ці бар'єри інакше як штучні не назвеш. Одначе, вони ще раз підтверджують, що українська економіка є більш конкурентоспроможною, ніж російська. Як, пишеться у економічному журналі "Експерт": "Розвиток за рахунок орієнтованих на експорт сировинних галузей не можна назвати зростанням, що гарантує розвиток. Російська економіка значно дорожче. Це через розміри території РФ". Справді, у РФ із розрахунку на одну людину є дорожчим утримання інфраструктури, опалення житла, вища собівартість сільськогосподарських перевезень одиниці вантажів тощо. ● Росія і Україна розходяться у протилежних напрямах у своїх бізнес-циклах. Різні і джерела накопичення: у Росії - це нафтодолари, у нас - потенціал росту економіки. Провідна галузь у Росії, що забезпечує розвиток економіки - нафтогазовий комплекс. В Україні- аграрна промисловість і машинобудування. І, Росія не зацікавлена у виконанні своїх інтеграційних функцій на пострадянському просторі, їй це економічно невигідно. Тому всі угоди про ЄЕП, якщо навіть і будуть підписані, працювати не будуть. Тому проблема багатовікового економічного відставання для Росії - це не тільки проблема комуністичного "експерименту". На всіх історичних етапах свого розвитку вона була занадто консервативною, а отже, не могла оперативно реагувати на світові імпульси економічної модернізації. Таким чином, Росія (і Україна як її складова) в таких історичних умовах весь час були країнами "повільного старту". ● Російська цивілізація формувалася і розвивалася на протилежних західноєвропейської цивілізації принципах. Основою її економічного устрою стали так званий азійський принцип виробництва і добре відома громада росіян.\nПотрібно зауважити, що азійський принцип виробництва та громада - це не продукт Київської Русі. Вони, привнесені у Росію монголами. Натомість на українських землях, а саме на Галичині довший час (до XVIII ст.) пануючими залишалися способи господарювання, близькі до європейських, наприклад магдебурзьке право у містах. Ця позиція підтверджується і російською наукою: "Азійське в нашому економічному устрої, - зазначають вчені - географи, М. Конотоп і С. Сметанін, - не є продуктом географічного розташування, а особливістю історичного розвитку». Впровадження азійського способу виробництва, в якому основною галуззю стало общинне землеволодіння, мало доленосний вплив для виділення російської парадигми цивілізаційного розвитку. Мова йдеться насамперед про його вплив на формування російської ментальності. Якщо визначальними принципами західного індивідуалізму були, як про це писав М. Вебер у своїй праці «Протестантська етика, або дух капіталізму», культ наполегливої праці, дисципліна і самообмеження, які розглядалися не тільки як джерело індивідуального успіху і збагачення, але і як моральний обов'язок, здійснення людиною божественного веління, то російська ментальність увібрала в себе багато в чому протилежні ознаки. Тому, відсутність стимулів до індивідуальної ініціативи і відповідальності породжували зрівнялівку, пасивність і фаталізм, заперечували дух підприємництва, господарську роботу на землі. Якщо, відсторонитися, від літературної позиції Хвильового, а власне звернути увагу на його девіз: "Геть від Москви!", котрий в "Апологетах писаризму" і радив українським митцям орієнтуватися не на московську комуністичну культуру: "Від російської літератури, від її стилів українська поезія повинна якомога швидше тікати ... Наша орієнтація - на західно-європейське мистецтво, на його стиль, на його прийоми ... Москва сьогодні є центром всесоюзного міщанства", і трошки переписати його текст на сучасний манер - підмінити слово література на економіка, що власне є більш актуальним у наш сумбурний час, то вийде приблизно такий текст: «Геть від Москви! Від рос. економіки, від її засилля. Наша орієнтація на ЄС, на його життєвий рівень. Москва сьогодні є центром криміногенну і олігархії». Тоді, сучасним українцям цей текст буде більш прийнятний, і водночас більш зрозумілий тому, що усі хочуть гарно жити, однією мовою та літературою краян не нагодуєш.\nЗвичайно, що можна орієнтуватися Україні на сучасні Сінгапур, Південну Корею і Японію, або ж звертати увагу на комуністичний Китай до якого так апелюють комуністи, можна я не проти, але чи зможе українець пристосуватися до азійського способу виробництва? Добре відомо, що усі ці перелічені мною роблять все, щоб зберегти свою цивілізаційну ідентичність і одночасно багато запозичують із Заходу. Ці країни - активні учасники глобального цивілізаційного процесу в усіх його проявах, зокрема в економічній сфері. Світ від цього тільки виграє. Та, проте українська ментальність значною мірою відрізняється від азійської. Основною рисою для українців - є перевага особистісного над загальним, тоді як у Азії протилежне - переважання загального над особистим. Для української нації характерний індивідуалізм і саме цей компонент пов'язує нас з Європою. Українська ментальність значною мірою відрізняється від азійської, іншими компонентами, а саме ставленням до влади. І, чи зможе українець «перебуватись» і стати «освіченим азіатом»? Не, думаю, адже для України поглиблення демократизації - це історична доля і сучасна необхідність, яка все більше стає визначальною в євроінтеграційній стратегії. Для України євроінтеграція - це шлях відтворення національної ідентичності українського народу. Власне, це є шляхом входження нашої держави у процес глобалізації, з усіма його позитивами і негативами, котрий на радість постійно прискорюється, що змушує нашу націю долати цивілізаційні злами, вести пошук і знаходити консенсус з усіх основних питань розвитку людства.\nЗближення України і Заходу за збереження пріоритетності завдань, що стосуються відродження української ідентичності, - це нормальний геополітичний процес, в якому об'єктивно повинна бути обидві сторони. Звичайно, що не усі західні тенденції ми маємо приймати, наприклад торгівля органами, ефтаназія, гомосексуалізм, ювенальна юстиція і це ще не повний перелік проблем західного світ, головною з яких є втрати власних національних позицій, що спричинило локальні утворення етнічних груп на території Франції (алжирці), Іспанії (марокканці), Німеччини (турки). Звичайно, ви мені скажете, що наші заробітчани теж утворюють у Європі свої общини, а входження в ЄС на дасть змогу годувальникам повернутись у власні сім`ї, проте це не вирішить ситуацію, люди повертаються туди, де їх чекають, а у нашій країні вони не потрібні, тай там вони вже звикли, а досить страшно змінити свою долю, навіть в очікуванні кращого. Тому, сьогодні, для України відбувається найбільш відповідальний історичний період - перехід від тоталітаризму до суспільства, що базується на принципах демократії та ринкової економіки. Це одночасно і період подолання самоізоляції, період інтеграції країни в структури сучасного цивілізаційного процесу, у світове співтовариство демократичних держав. Справді могли краще взагалі нікуди не інтегруватись? Це той, вибір "стати самим собою" - це не є політикою самоізоляції, навпаки, це найсильніша політика, що має на меті завойовувати справжню повагу до себе у світової спільноти. Саме, цей підхід повинен стати домінуючим у стосунках із Росією та Заходом. Адже, перебуваючи на перехресті складних геополітичних інтересів, Україна має тільки один вектор виживання - відродження національної ідентичності, тобто зміцнення своєї державності та економічного суверенітету.


1 квітня 2017, субота - знаменні дні 2017 року. Календар :: Свята та події\nДілова мова → Календар 2017 → Свята на квітень → 1 квітня субота\n→ 1 квітня 2021 року → 1 квітня 2022 року → в календарі 2020, 2019, 2018, 1 квітня 2017, 2016, 2015, 2014, 2013, 2012, 2011, 2010, 2009 року\n1 квітня 2017 рік, субота. Чому, коли сам себе лоскочешь - не лоскотно? Лоскіт викликає подразнення дотикових рецепторів на шкірі. Їх чутливість контролюється спинним і головним мозком. Якщо роздратування викликано дотиком інший частини вла...\n1 квітня 2017 рік, субота. «Деякі книги потрібно спробувати, інші проковтнути, а треті - розжувати і перетравити», - сказав якось сер Френсіс Бекон. Схоже, деякі люди сприйняли його слова буквально і почали практикувати це регулярно. Точніш...\n1 квітня 2017 рік, субота. На січень 2017 року, за даними IOC World Bird List, науці відомо 10 672 видів нині живих птахів (всього 20 344 підвидів), а також 156 видів в даний час знаходяться під загрозою вимирання. А Ви знали, що єдиний в ...\nПодії 1 квітня в екологічному календарі на 2017 рік →\nСвята 1 квітня в народному календарі на 2017 рік →\nЗаходи 1 квітня в календарі професійних свят на 2017 рік →