Застигла жінка. частина 4 • Пристрасть, Анни Эрно, 1990\nЗастигла жінка. частина 4\nЗастигла жінка. частина 4: Пристрасть, Анни Эрно, 1990 читать онлайн, скачать pdf, djvu, fb2 скачать на телефон У романі\nНаступного дня я зробила на голові кінський хвіст, як на обкладинці журналу «Інтим». Час ішов, відпустка Брижити закінчилася, а він так і не прийшов. Чи то йому терміново знадобилося до Гавра, чи то вирішив, що ми ще зовсім недолітки.\nО, ті провінційні залицяння, ті імпровізовані знайомства, там усе було добровільно. Ті самі вікна, крізь які дивляться ті самі старі обличчя, ті самі крамарі на порогах своїх магазинчиків, відчуваєш, що за тобою стежать, одначе, ти в безпеці, це не 109-увеликі міста, де стурбовані чоловіки-коти мають статеві органи, як ті кинджали. Хлопці й дівчата однаковою мірою хочуть «познайомитись». Як і інші дівчата, я роблю кола перед вітринами магазинів, так само ходять колами й хлопці, вони визирають з-за рогу. Це дрібні службовці, учні школи торгівлі, щосуботи і неділі під'їздять ліцеїсти з Руана. Я із запізненням відкриваю для себе своїх ровесників. Мені вони видаються дуже дивними, а більшість дівчат вважає їх дотепними, мені зовсім не смішно, коли вони кажуть «я нарешті вчора ввечері кінчив», а коли хтось обурюється, дошкуляють «я не знаю, що ти подумала, але я кінчив читати книжку». Мені бракує буржуазно-інтелектуальної освіти, щоб гідно відповідати на ті брудненькі жартики, які я до того ж, як дівчина незіпсута, буває, навіть не розумію, то куди, я власне, пнуся шукати собі хлопця? Звичайно, і я сміюся. Але на все це треба відповідати швидко, винахідливо, дотепно, не варто корчити із себе занадто незайману Брижита мене просвітила в багатьох питаннях. І що головне, завжди треба говорити про них, і тільки про них, про їхні уподобання, про їхню школу, про їхні оцінки, про їхні скутери. Слухати чоловіків треба уважно. Нехай вони говорять і сміються. А ти вислуховуй їхні дурниці, їхні плоскі жарти, з яких вони самі й регочуть, якими так пишаються; із тебе насміхаються: «мала!», але ти маєш прикидатися недосвідченою й легковажною. Вони весь час хочуть втягти нас у свою галактику, ти маєш грати в більярд, у боулінг. У мене сьогодні математика, тяжкий день! так, я знаю. Вони навіть не уявляють, що ми маємо нашу власну галактику, наші історії, не гірші за їхні, уроки, подружок, ніколи не питають, як твоє навчання, всі твої праведні сестри затрахані та «рожеві». Роблю спробу говорити з ними про математику, яка мені важко йде, про французьку, яку я люблю. Руссо для них нудний, а з алгеброю дівчата ніколи не справляються, інша справа хлопці. У школі для дівчат, де я вчуся, успішність завжди заохочується, але не в товаристві хлопців, вони сміються з гівняних за-учок, а відмінниці — то суцільний жах, хай живуть голі дівки без комплексів! З мене іржуть, коли я кажу, що хочу піти працювати. Варто відзначити, що жоден хлопець, жоден чоловік, крім хіба що мого батька, не вважав важливим те, що я роблю. Хочеш стати учителькою? залишишся старою дівою, адвокатом? ти щось зависоко дивишся, нашому б теляті. Деякі просто викликають огиду, наприклад, цей привабливий білявчик, він такий милий і ніжний, боюсь, тобі важко вчитися, краще йди працювати секретарем. Звичайно, мій розум опирається тому, щоб стати «справжньою жінкою», як вони це собі уявляють. Одного дня я зустрічаю Леге, вітаюся з нею, вони це бачать. Вони обурені: «Хто ця смурна істота?» Я протестую, вона до біса розумна, бо десь у глибині душі я їй трохи заздрю. Але коли я чую, щб вони їй кажуть у спину, краще вмерти і послати подалі все, про що мріяла, кохання, обійми, Він, — не хочу навіть думати про це.\nНазріває моя драма, це просто якийсь кошмар, я не можу розв'язати суперечності. Я хочу хлопця, але щоб подобатися їм, треба бути лише ніжною й милою, визнавати, що вони в усьому мають рацію, користуватися лише «жіночою зброєю». Убити в собі все, що цьому опирається, смак змагання, бажання бути собою, так, собою. Так, або ти самотня. Так, або навіщо тобі губи, груди, визнати, що вони нікому непотрібні. Це без варіантів. Кому їх віддати? На їхнє фанфаронство я відповідаю агресивністю й висміюванням. Я так палко хочу говорити про те, що я люблю, про книги, про поезію, і провал, о, знову провал, я чую тільки про ін'єкції проти афтозної гарячки у корів, цей майбутній ветеринар не знає інших тем. Хіба що ще про ритуал вимірювання члена завгрубшки й завдовжки у душовій кімнаті ліцею та про вплив політики Японії на культуру Китаю.\nНе ображай хлопців, ти ще цього не знаєш? Я не розумію, що треба ховатися від хлопця, який мені подобається. Чоловіки люблять вибирати, подруго. Яка різниця, я також люблю вибирати, я таки не розумію різниці. Брехня, мінятися ролями можна.\nПідхожого хлопця просто немає в природі. Зараз я гратиму чоловічу роль, весело, невимушене я проходжу біля школи торгівлі, де він навчається. Нікого нема. Я не звикла стовбичити на одному місці, де він у біса, я товчуся вздовж Північної вулиці. І раптом я чую голос, що лунає з гурту: «Знову вона!» Мудак. Я смикаю свою папку, задихаючись від люті. Я не знаю, як повестися, балансуючи між замало й занадто, я підколюю їх і драпаю з милою посмішкою, втомлена від цієї ролі, я більше не хочу. Я приречена бути собою, а хлопці завжди будуть хлопцями. Boys will be boys, як ствержує англійська граматика, це загальновідома істина.\nЯ так хотіла подорожі в країну хлопців... Коли я вслухаюся в себе, то мені здається, ніби я ще й досі на щось чекаю. Велика любов, це було б так добре. .Ллє ті, хто поряд, дівчата з класу і Брижита, вони вкусили», а я ні. Найкращий спосіб покінчити з цим томлінням — це холоднокровне завести собі партнера. Він чекає біля віконечка на пошті, крадькома поглядаючи на мене, пуста балачка по дорозі до круглого майданчика. Він весь із себе, із великим ротом, повільна хода, але перше враження може бути оманливим. Нехай це буде він. Мова міміки й посмішок, гаразд, у понеділок. Не треба сумувати, навіть якщо не вийде роману, як карта не ляже, то я здаватиму знов. Навіщо цей сироп, карбувати два серця на деревах на так звану добру пам'ять. Чекати три дні, зараз кінець березня, вантоза, це наче три дні перед першим причастям, та сама неквапність, те саме заціпеніння. Я готуюсь, радше голову, ніж тіло. Я розраховую час, скільки ще в мене, моя мати пильно придивляється до мене. Светр кольору морської хвилі, білий комірець, чубчик, я готова за годину до призначеного часу. Акт звільнення, церемонія, або принесення жертви, я відчуваю, як упевненим кроком іду до круглого майдану. Що воно буде, ініціатором подій виступаю я. Коли я бачу, як він іде назустріч у дафлкоті, із широкою посмішкою, мені хочеться втекти. Але на війні як на війні, я сама того хотіла. Обмін невиразними фразами, ми йдемо далеко одне від одного по безлюдній вулиці у понеділок, три чверті крамниць зачинено. Ще лишились афіші вчорашнього фільму «Молоді роки королеви» з Ромі Шнайдер. Трохи нудно. Я не відчуваю себе достатньо звільненою, хід операції виходить з-під контролю, я маю право на більшу участь у цьому процесі, і томуроблю пропозицію: «Слухай, а може, підемо сюди?» Він здивовано дивиться на мене, удає із себе шланга, несвідомо видає «я так люблю жовті нарциси, їх дуже багато там у саду, так, так!» Рука на плечі жахливо важка. Голос стає тихішим, ніжнішим. Ось воно. Звершилося. Інша стать має шорсткі щоки, тверде тіло, прискорене дихання. На мене не накотилося ні задоволення, ні великого кохання, мені дивно. Сонця нема, я не відчуваю всього наче уві сні, навпаки, я все схоплюю занадто чітко, як вранці після безсонної ночі, все кидається у вічі та у вуха, але бракує слів. Стара жінка балакає зі своїм сусідом біля паркану, вона каже про нас: «для всіх настає щаслива пора, се ля ві». Він стискає мене дуже міцно, мені смішно, що я змушена прилаштовувати свою ходу під його ритм. Я думаю про випускні іспити, про літо, яке не за горами. Я зробила це, тепер я знаю, що воно таке. Я поспішаю додому. «Ти занадто довго була у дантиста. — Була велика черга». Мати дивиться на мене з-за своїх терезів так пильно, що помиляється і неправильно розраховується з покупцем. Я піднімаюсь до себе, пригадую те, що розповідали мені інші дівчата, «я потім довго милася, треба було неодмінно помитися, а серце билося, билося». Я дивлюсь на себе в дзеркало і дивуюсь, що зовсім не змінилася.\nУсе йде непогано, я більше не хочу, бажання перегоріло. Одне єдине побачення, і мене більше не мучить те, що досі не давало жити. В його погляді не було вогника власника, або я ще тоді не навчилася його бачити. Я бачила лише хлопця, який не дуже вмів спілкуватися з дівчатами. В його обличчі було щось братерське...\nСонце напекло мені обличчя, але земля піді мною ще прохолодна. Гуляючи зі своєю матір'ю за містом, я нерідко помічала ті туманні силуети. І от настав мій час. Ось воно. Велика дитяча мрія, сцена обіймів і поцілунків, те, що марилось, ось, воно відбувається зараз. Де те відчуття гріха, яке, як я вважала, мало виникнути. І де любов? Мені здавалося, що здибан-ка з хлопцем — це вінець усього. Наші портфелі поряд у траві, але жити разом, краще сказитися. Мене вперше лякає ідея шлюбу. Я виростаю, я очищаюся від бруду. З дурницями типу єдиного незрівнянного з любовних романів закінчено. Після Ремі будуть інші. Я з новою енергією заглиблююсь в науку, це класно, я складаю першу частину іспитів, щоб дістатися до філософії, яка має дати мені відповіді на запитання, які почали мене хвилювати після того, як кохання й чоловіки відійшли на задній план. Само собою, я читаю Сартра, Камю. Проблеми суконь та іншого мотлоху видаються мені жалюгідними. Нові книги відвертають мене від жіночих романів. Нехай ті книги написані чоловіками, нехай 'їхні герої — чоловіки, я не зважаю на це. Чим я буду в цьому житті, у рік отримання атестату я наївно вважаю, ніби відповідь на це питання не залежить від статі. Моє гасло тих років: Діяти так, шрб ніколи не шкодувати. Хто мене тому навчив? Це ще не Жид, я ще не знала про нього, так само як і не знала, що для дівчини це неможливо. Можна втекти від батьків на прогулянку з Ремі, щоб потім не шкодувати, що не скористалась шансом. Знайти якийсь привід і фурх! на побачення. Але що робити з цим бажанням, яке приходить тоді, коли спідниця заважає,а обійми на другий місяць флірту не задовольняють. Мені хочеться йти далі. Йому також. Його рука несміливо повзе по моїй спині, це вперше, це вражає, в мене перехоплює подих, клацає застібка. А в романах, яких я більше не читаю, далі йде: «я поривчасто відштовхую його». Усі ці добрі поради доброчесним дівчатам розхитують мої принципи волелюбст-ва, «Ніхто не поважає тих, хто дозволяє таке із собою робити», «коли вже розпочнеш, то потім не зупинишся», прийде невідворотна кара, доброчесні оповіданнячка з «Довіри» смердять пліснявою. Якби ще я була така, як Марина, яку хлопці називають «вхід до метро». Коли на майдані Бельгії з'являється її рудий кінський хвіст, всі регочуть, дивись, ось вона, Палісон! Дівчата теж регочуть. Протягом років я бачу, що всі нападають на сексуальну свободу жінки, і найзавзятіше це роблять саме жінки. Марина, яка спала хай навіть тільки з трьома, — шльондра. Це мене трошки непокоїть, чи не стану я також шльонд-рою в їхніх очах. Свобода веде до поганої репутації. Я не відчуваю в собі сил вважатися непристойною. Але я тоді ще не знала, що є цей милий безгрішний метод Огіно, коли просто треба занотовувати все до блокнота, до маленького календарика, і можна більш-менш безпечно заспокоювати цю німу штучку, вагіну з придатками, заховану так глибоко, ніби її й нема, проте завжди розкриту, наче дзьобик пташки. А поки що я не посвячена, і неможливо виміряти силу того страху. Всі грецькі й расінівські трагедії нуртують у моїй утробі. Доля в усій її абсурдності. Це сталося одного сонячного дня, життя закінчилося, весільний серпанок чи маленька валіза й дитя\nна руках, сумна злиденна дорога. Бунт за Камю, всі філософські теорії свободи, все це нуль без палички. Поряд мовчазний друг, я люблю його, він іноді такий милий, і я не хочу з ним кохатися. Ні, я не боюся, що моє майбутнє закінчиться небуттям кожного двадцять восьмого дня. Саме тоді, у вісімнадцять років, я була, як ніколи, близько до статевої свободи і всепереможної чуттєвості. І тут я відкриваю для себе, що це неможливо. Перша відмінність, яку я відразу вбачаю, і яка призводить до відчаю, це те, що я не можу подолати сама себе. Хлопець вільний у своїх бажаннях, а ти, моя дівчино, маєш упиратися, такий закон. Ти маєш захищати своє поле битви від голови до п'ят, тобі не можна нападати. Здавайся тільки п'ядь за п'яддю. Кожен сеанс насолоди — це його перемога і твоя поразка. Мені не подобається така гра. Між нами, дівчатами, наші «падіння» розглядалися як ганебні, ні радості, ні гордості. Я знову хочу бути сама.\nСпасенна. Моя юність помічена магічними словами, які допомагають мені жити, в них зосереджено все, це щось на кшталт практичної моральності. Спасенна. Не лише моя дівочість, цей німий злощасний шмат плоті, я ніколи не переймаюсь його цінністю, ні його корисністю, це мій козирний туз, якщо мене звинуватять у чомусь страшному, то, щоб відбитися, я скажу: ні, перепрошую, я дівиця. Але яке то щастя ходити отак, без нікого, абсолютно самій по вулицях і безкарно дивитися на чоловіків, сміятися в класі справжнім сміхом, полишити ті дурні приглушені смішки, записочки під столом, усю цю жахливу сентиментальну дівчачу неприродність, коли йдетьсяпро хлопців. Минають тижні без банальних здиба-нок. Спасенна від залежності.\nУ мене нові прагнення, здати на бакалавра, послати подалі праведних сестер і скласти філософію для ліцею, я не хочу, щоб та клята релігія підісрала мені. А ще я хочу до великого міста, до анонімного існування у великих старовинних будинках, Руан, місто-нагорода мого дитинства, місто-свято, можливо, стане місцем мого проживання. Я хочу поїхати подалі від цієї дрібної комерції, трактирного запаху, який в'ївся у стіни, від голосу, який зачаклував і час, і життя, і смерть. Чи є я досить сильною? Батько мовчить, а мати, подумавши, вигукує: «їдь, якщо маєш охоту. Дочка не має бути прив'язана до материної спідниці».\nЯ склала на бакалавра, почала готуватися до отримання кімнати в дівочому гуртожитку в Руані. Бри-жита вийшла заміж. Ось вони вдвох сидять за столиком у кафе, вони прийшли до мене в гості після шлюбної подорожі. Я не знаю, що їм сказати, між самотньою дівчиною й подружжям немає нічого спільного. Все, що тільки можна, було сказано раніше, коли ми говорили про кохання і про хлопців, тепер усе це підтверджується фактами, і вона тільки задо-волено посміхається. Я нетерпляче слухаю її, вони найняли помешкання, вона певний час попрацює, щоб заробити на меблі. Як робити лимонний сік і китову олію, пісні Маріано, і цей тип поряд із нею, який на запитання, що б ви хотіли випити, відповідає «дощової води». Як дотепно. Вона зрадила, тільки я точно не знаю, що саме, дитячі прагнення, дух пригоди. В ній щось ніби померкло, з'явилась запопадливість, страх наговорити дурниць, бо він усе чує, дух стриманості молодого подружжя. Щоразу вони ніби помирали для мене, а я лишалася живою.\nАле не до кінця спасенною. Для цього треба дивитися на всіх хлопців порожніми очима, забути жар свого і його тіла, дякую, Ремі, за твої дари. Через три місяці з'явився інший, потім те саме відчуття залежності. Я не сходжу з дороги свободи, я задоволена собою, я раніше на це не була здатна. Попереду — роки священного танцю й компромісів. Повно дівчат, яких місяцями бачиш самих, вони такі серйозні, горді, а одного дня вони затискаються з якимось типом по кутках, здивування, засудження, хто б міг таке подумати про них, а потім вони знову самі. Дивачки. І я була дивачкою.\nЛіцей, територія рівності, братерства, і, звичайно, свободи, як я собі думала до того, як туди потрапила. Ті двадцять шість дівчат у рожевих блузах були мені абсолютно чужими, чужішими, аніж усі хлопці, яких я зустрічала раніше у своєму маленькому містечку. Деякі схожі нахлопчаків-переростків, без будь-якого кокетства, але, скинувши форму, вони натягають на себе речі зі шкіри, стають гарненькі, із модними зачісками. Інші підмальовуються, носять, згідно з тогочасною модою, короткі й широкі спідниці, але завжди тримаються скромно. І всі вони дурні, як гуски, ніби з якої-небудь монастирської школи. В тому філософському класі здорові дівчата з прямим поглядом у блакитних блузах відмінниць. Двадцять шість героїнь із серії «Брижита, дівчинка моя» із Руана, Біореля, Мон-Сен-Еньян, із жодною я не була раніше знайома. Мене шокує, як вони легко виливають — бруд на всіх, зокрема на вчителів, і чомусь висміюють стипендіатку з нормандського села, яка розмовляє місцевим діалектом. Вони говорять про сексуальність мовою Фройда, дуже серйозно, без сміху, без непристойностей, здається, вони й не чули, що у світі є хлопці, і що, буває, з ними лягають до ліжка. Я відчуваю себе нечистою й гулящою поряд із ними. Я не можу оговтатись, в усіх тих першокурсниць неймовірні амбіції — стати психіатром або психологом. Перед їхньою рішучістю, їхньою впевненістю в успіху я була сповнена сумнівів, бо звикла працювати для знаків реальної вищості. Усі ми були однієї статі в тому ліцеї Жанни д'Арк, але всі ми були різного соціального походження, і мені здавалося, я ніколи не знайду поміж них справжньої подруги, їхня роль у тому, що моє майбутнє видавалось мені непевним, була ще більшою, аніж роль хлопців. Якщо моя мати вчила мене: обирай собі за фах усе, що хочеш, йди до мети, то ті мадемуазелі з Біореля підтяли мені крила. Коли в суботу я приїздила додому, мені здавалося, що покупців у магазині ставало значно менше, супермаркет відбивав у нас клієнтів, я не знала, чи маю право багато хотіти від життя, бо вважала себе відповідальною за ті банки консервів, які припадали пилом на полицях. Учитель, бібліотекар, дорога до цього довга й непевна. Вихователькою я зароблятиму гроші швидше. А ці дівчата з ліцею так впевнено вимовляли ті слова, ніби місця для них уже бережуть. Я бачу, що й між дівчатами є велика різниця. Серед цих я ніколи не знайду собі подруги.\nЯ знову верталася до бульвару л'Ізер до жіночого гуртожитку за сто тридцять франків на місяць разом\nіз їжею, це втричі менше за ціну шкіряного піджака. Стіл для ліцеїсток, стіл для технічних працівників, стіл для майбутніх перукарок, ні презирства, ні ворожнечі, всім байдуже, хто ти. Тут усі посестри, бо всі з одного соціального прошарку. У своєму крихітному житловому відсіку я чую, як сусідка праворуч їсть печиво, а сусідка ліворуч соває шухляди, наспівуючи популярну тоді пісеньку. Буває, від тої тісноти я тікаю до вбиральні, лізу на унітаз, відчиняю кватирку. Гуркіт величезного Руана, сирени з порту, незліченні вогні. Туга самоти, таке іноді буває зі мною. Унизу, просто на вулиці, родини обідають, як на картинах. Жінка піднімає жалюзі, за якими вгадуються домашні рослини, крісла, спека. А мені треба читати «Критику чистого розуму». Вечірня хандра, про неї, здається, співає вісімнадцятилітній хлопець, і його пісня звернена прямо до мене, і мотив спотворює фрази Канта, і ти мимоволі думаєш, як було б добре послати подалі це навчання, знайти якусь простеньку роботку, працювати потихеньку, а потім одного дня здобути собі домашнє вогнище, не таке, як оце. В той момент категоричний імператив, екзистенціалізм і всі книжки Сімони де Бовуар мені абсолютно до одного місця. І, до того ж, наша викладачка філософії прекрасно собі одружена, отже, одного дня воно їй видалось «раціональним». А наступного дня я вважаю себе зло-чинно винною і готова ширяти у безмежних висях філософії, розмірковувати про імморальність душі, і одночасно загрузати в ідеалах жіночих журналів, а також прилаштуватися в цьому житті, зовсім як Брижи-та. Але свідомо я цього не хочу. Я бачу на бульварі л'Ізер ледь старших дівчат із візочками, який несмак,який хотіла подивитись я, тільки на свій вестерн, а я йшла, куди хотіла, без нього. Отже, ніякої взаємоповаги. А я ще й моделювала своє тіло, як хотіли вони, ти мені подобаєшся в чорному, почепи шиньйон, тобі добре у фіалковій сукні. Зазвичай слухняна, як вівця, я раптом починала сперечатися, ставала агресивною, я хотіла дати їм зрозуміти, що я не жертва, я для тебе зробила все, шиньйон і все таке інше, а ти мене тягнеш на свої гівняні вестерни. Весь набір із репертуару дивачки. Все завершувалось дуже гірко з тим лжепобратимом.\nА коли я була в ліцеї останній рік, світ хлопців уже не цікавив мене. Я жила значно важливішими пристрастями, ніж подобатись й вивищуватись. От-от підуть із мого життя гарячі шкільні деньки, дзвінки, вчителі, як непривітні, так і товариські, все, що тиснуло, але давало надію, а я ще не знала, чим хочу зайнятися в майбутньому. Спочатку я думала тільки про те, щоб вивчати право або, може, вчити мови, в будь-якому випадку продовжувати навчання. Але де саме? Медицина мене лякає, там забагато грецьких слів. Точні науки? Але що це мені дасть. Якщо не знаєш, чим корисніше займатися, краще зайнятись тим, що тебе цікавить. Я проглядаю документацію, де треба вчитися, щоб стати викладачем, скільки років, де можна спробувати отримати стипендію. Всі шляхи відкриті, тільки де вони? Ми з Хільдою на терасі кафе «Метрополь», кінець червня. Ця лялечка зі щирими очима жадібно їсть, це одна з таких собі фальшивих подружок, які липнуть до когось, щоб мати з ким піти купити диски або шарфики. Протягом кількох тижнів нас пов'язує щось таке, що віддалено нагадує дружбу. Вона проводить своєю іронічною посмішкою і скляними очима всіх підряд, радіючи складеним іспитам та відпочинку незабаром на Лазурному Березі, вона коротко підстрижена а-ля Жан Себер. «Ти можеш собі уявити, каже вона радісно, я все склала, навіть і не сподівалась!» Вона, як і я, вважає, що це важливо, вибір кар'єри, але це так не узгоджується з її ніжною шийкою й грудьми, що шукають поглядів. Я відчуваю, що шкільні й професійні успіхи — то для неї плюс. Але що є справжнім щастям, так це бути Хільдою, розбещеною, мініатюрною, схожою на хлопця, і вона усім цим неодмінно скористається, щоб якнайуспіш-ніше вийти заміж. Факультет, який вона вибирає, — це спосіб виграти час. Що мене в ту мить найбільшою мірою віддаляє від Хільди і від її радісної недбалості, це абсолютно різні матері, різні соціальні умови, їх двоє. Моя мати, каже Хільда, вона так прасує, просто диво. Жінка біля вогнища просто в екстазі перед своєю донечкою, своєю лялькою. Вілла в передмісті Руана, спокійне життя. А моя мати прокладає дорогу грудьми, її слова: ти не можеш собі дозволити бути непотрібною, а її дрібна комерція, яка виростила мене, йде все важче, на ній окуляри, з'їдені окисом міді, це один з незримих подарунків від оцтового заводу. Ми в усьому по різні боки.\nЖахливе літо суцільних вагань. Не медицина, відкиньмо цю спокусу, задовго вчитися, і, потім — за які гроші купити кабінет? Право? Куди воно приведе, і в мене ніяких зв'язків. Десь у середині липня мене раптом привабила кар'єра соціального працівника, вчительки неблагополучних дітей. Прийшовчас іти до інших, індивідуалізм — це лайно, за цей рік, поки вивчала філософію, я вся просмерділася пліснявою. Я вже бачила себе, як я ходитиму по бетонних нетрищах, оточена зграйками дітей, співаю з ними пісеньок. У боксі гуртожитку серед клацання валіз я сягаю вершин самовідданості. А потім ентузіазм згасає, у мене немає покликання, я пригнічена й неприкаяна. В центральному магазині я купую собі нову спідницю, дивлюсь на продавщиць в рожевих блузах, вони сміються весь час, пропонуючи мені купу спідниць. Звичайно, перед ними не стоїть необхідність вибору. Вони такі, як Хільда, тільки кількома сходинками нижче. Мати ясну дорогу, все одно, яку. В депресії я вертаюсь на вулицю Жанни д'Арк. У жовтні Хільда записалася на філологічний факуль^-тет. Я також. Найліпший середньостатистичний вибір для дівчини, і що цікаво, саме з дрібнобуржуазного середовища. Звичайно, там я зустріла і їх, дівчат із Мон-Сен-Еньян, які щебечуть в аудиторіях, свідомі того, що прийшли сюди розпалювати чоловічу частину студентства, моїх таємних ситуативних союзників проти них. Я записалася на цей факультет не для того, щоб якось перебути цей дохлий час. Якщо для Хільди піти на цей факультет є природним ходом речей, то для мене це певний ризик. У цій аудиторії з амфітеатром ти невимушене погойдуєш папкою, маскуючи прихований пролетарський трем перед тим, що раптом твої амбіції виявляться більшими за здібності? Облиш, заспокойся, ти на правильному шляху, ти будеш викладачкою, яке солідне слово, жінка-переможниця, королева класу, її ненавидять або обожнюють, але до неї ніколи не байдужі.\nПіднімаючись по амфітеатру до своєї лави, я обмацую атрибути мого нового життя. Це мій шанс, моя свобода. Треба тільки не зробити хибного кроку.\nНарешті вони поряд, жадані хлопці, вони також конспектують коментарі до «Федри». Нічим не кращі за нас, не розумніші. Звичайно, вони значно зухваліші, але це тоді, коли треба епатувати однокашників, а не перед лектором, срали вони на нього. Вони, як самі про себе кажуть, завжди готові нічого не робити, якщо й працювати, то в борделі, королі студентських кафешок, відважні перед дверима аудиторій і вельми помірковані, коли в ті двері вже увійшли, це одне з моїх відкриттів. Я бачила таких базікал, сміливців на скутері і сцикунів ув інших питаннях, я наївно вважала, що в університетах таких нема, дурепа. На заняттях з філософії, що їх проводив білявий асистент, кидаючи зверхній погляд на аудиторію, перш ніж повести мову про Буття і Час, мої сусіди по парті щось зосереджено писали й ніколи не ставили запитань, роблячи вигляд, ніби все розуміли. Та сама тиша на історії, жодного чоловічого голосу, вони, либонь, зірвалися ще під час грубих жартів у коридорі, тільки урочистий голос лектора, вони, так само, як і дівчата, бояться, що їх, боронь Боже, про щось спитають. Єдине, де вони попереду, то це відповідаючи першими на іспиті. Для пасивних і для конформістів рівність статей створює ідеальні умови. Я відкриваю для себе, що є так звані студії для жінок і студії для чоловіків, «література, мова, це тільки для дівуль», вживається саме це слово. Я не розумію, чому, навіщо так наполягають на тій різниці, якої я не відчуваю? Я чую дивні фрази, «літературна творчість нагадує еякуляцію», це говорить викладач літератури в рамках курсу, присвяченого Пегі, «всі критики ні на що не здатні», це з вуст асистента кафедри філософії, писання у сто разів збільшує чоловічу статеву активність, але я ніяк не можу в'їхати, якщо літературна творчість — це оргазм, то чому саме чоловічий? і коли Елюар писав «я беру життя, як чоловік бере жінку», я думала, а як бути мені? Нехай чоловіки принижують нас, весь час іменуючи дівулями або бабами, то чому я не можу мати собі аналогічний вока-буляр, і я ділила їх на мужиків і мудаків, не доганяючи до кінця усього сенсу тих слів. Варто відзначити, мужиками я називала тих, хто з бабою, а мудаками називала диваків. Ті, хто сидів поряд в аудиторіях, із ким обідала в студентських кафе, мої однокурсники, мої попутники, ні до кого я не потрапляла в залежність довше, ніж на три тижні. Вони вписувались у краєвид моєї свободи.\nЧотири роки. Період «перед тим, як».\nПеред тим, як я щодня штовхаю попереду себе візочок у супермаркеті з купою продуктів на вечерю, а також заощаджую кошти на нову тахту, на програвач, на хату. Коли поряд зі мною на пляжі це маленьке відерце з лопаткою, друзі, яких більше не побачу, довідник споживача, щоб не нажухали, жиго, яке він любить над усе і довгий список утрачених сво-бід. А до того був період, коли, буває, обідаєш якимось йогуртом, за півгодини збираєш валізи перед\nнепередбачуваною поїздкою на вікенд, коли можеш розмовляти всю ніч. Усю неділю можеш провести б ліжку з книгою. Розслабитися в кафе, спостерігаючи, як незнайомі люди заходять і виходять, відчути, що перебуваєш у вирі анонімних існувань, коли можеш нічого не брати до голови, якщо в тебе хандра. Період, коли проблеми справжніх дорослих видаються нікчемними, мало не смішними. Коли не думаєш про сплату податків, про місце на цвинтарі, про ціну біфштекса в ресторані та прогноз погоди. Коли ще життя не дихає в спину. Всі дівчата мали цей період, довший чи коротший, більш чи менш інтенсивний, який чомусь не заведено згадувати з ностальгією. Який сором! Насмілитися плакати за тим егоїстичним періодом існування, коли ні за кого не несеш відповідальності, крім себе, період сумнівний та інфантильний. Життя самотньої дівчини не має коріння, воно не відбивається ні в піснях, ні у фольклорі, його просто нема. Це непотрібний етап життя.\nДля мене це чотири роки, коли я з головою поринула у вир усього: зустрічей, розмов, книг, знайомств. Студентка, і навіть стипендіатка, це був про--сто сон, апофеоз свободи й егоїзму. Кімната далеко від родини, вільний графік занять, можна їсти, а можна й не їсти, плентатись до університетської їдальні або цього дня тільки пити чай у ліжку, читаючи Кафку. Розкіш потеревенити з чиєюсь матір'ю, думка якої мені байдужа, і довідатися від неї, що я горласта й нежіночна, ось тоді в моєму житті починають з'являтися оті ніжні матері, як, наприклад, матінка Хільди, яка плаче від усілякої дурниці, це справжній тягар — весь час стежити, аби випадково чогось не бовкнути, щоб отака не почала стогнати. А моя розпитує мене жадібно й наївно про те, як іде моє нове життя, тицяє мені в руку двадцять франків, якщо тобі, раптом, щось треба, книжки там, поїсти в кафе... Звичайно, інших бажань у мене не може бути. Купити, мати — це не мої слова. Вулиця Буке, я підводжу голову до високих буржуазних будинків зі старовинними фіранками. Лад і нерухомість, але це чистий декор, воно не має до мене ніякого відношення. Мене цікавлять місця, де живуть і рухаються, місця, де призначають зустрічі, аудиторії, зали чекань, кафе, вокзали, бібліотеки, кінотеатри, звідки я вертаюсь до абсолютної тиші моєї кімнати. Чудова альтернатива. Вранці я бачу жінок, які викручують ганчірки, весь час протираючи вікна, виносять сміття. Я не ставлю запитань, їхні честноти стали часткою чужого ритуалу в моєму житті. Що може зробити мені жінка з дитячим візочком, коли, гучно базікаючи з приятельками, я неспішно йду на заняття. Байдуже й машинально дати їй дорогу на тротуарі. Вона, як і всі одружені жінки з дітьми, є частиною мертвого всесвіту. Іноді я купую в бакалії біля вокзалу півлітра молока, два йогурти, багет. Мені незручно й ніяково: добре пам'ятаючи магазин моєї матері, я знаю, що такі покупці, як я, завжди намагаються проскочити якнайшвидше. Мої покупки добре вміщаються під пахвою, я поспішаю дати дорогу матерям родин та їхнім солідним покупкам, вийшовши з крамниці, я радісно вдихаю повітря вулиці. В ту мить я готова присягнути, що так звана жіноча доля ніколи не стане моєю.\nКартинки моїх відкриттів і моєї свободи того періоду, я довільно перебираю їх, вони немов кіно, прокручене спереду назад, вулиці, площі, морські узбережжя, спальні. Не було ні кухонь, ні домашніх обідів. Я лежу в ліжку. Книга, «Хвилі». Та сама сцена, тільки книга інша: «Злочин і кара». Червень, іспити минули, я йду вулицею Жанни д'Арк, зворушливий запах літніх кав'ярень, площа Вердель, я сперечаюсь із Хільдою, завзяті тральщики є частиною весни й щастя закінчення навчального року. Або я виходжу з автобуса, який привіз мене до околиці Руана, де здаються будиночки, я стукаю у двері, жінки знімають фартухи, пропускають мене до вмебльованої вітальні, відштовхуючи дітей. Вас влаштовує число кімнат? Вам потрібна лоджія? Вони показують мені будиночки, розхвалюють їхні вигоди, а в самих руки трусяться від житейської туги. Я обираю собі найдешевший варіант без лоджії й без комори, а на зекономлені кошти їду до Іспанії з подругою і до Рима сама. В Ескуралі німці цілують могилу Дон-Жуана. На сусідній вуличці я зустрічаю його, в нього сині очі. Після тої зустрічі в Мадриді ввечері, в туалеті в кінці коридору в готелі без зірок, я лізу на унітаз, так само, як робила це колись у жіночому гуртожитку. Маленький квадратик неба між мурів внутрішнього подвір'я, гомін міста, але мене це більше не хвилює, прощавай, дон Жуане, можливо, до наступного року в Ескуралі. В Римі я щоранку підстрибом збігаю зі сходів, жінка при вході продає квиточки, сидячи під склепінням зі своєю онукою, я кажу buon giorno, і біжу до фонтана Треві, п'ьяцца Навоне. Це десь там, на тому боці,я точно не знаю, де, я весь час кажу buon giorno дівчатам, які збігають із сходів.\nПоетизуй, поетизуй, роби велике кіно із проводів своєї свободи. Це правда, що я любила своє життя, коли, дивлячись у майбутнє, не відчувала безнадії. Мені ніколи не було нудно. І це правда, що я вже тоді бачила шлюб в усій його неприхованій красі, коли ми були збиралися з подругами-студентками, то завжди говорили всю правду про ту велику їбню, треба тільки бачити посоловілі пики подружжя, коли вони їдять у ресторані, вони жеруть і навіть не розмовляють, наче мумії. Коли Елен, ліценціат з філософії, говорила, що це зло неуникне для того, щоб мати дітей, я думала, що в неї в голові дивні ідеї, безглузді аргументи. Мені було до одного місця, чи материнство буде з чоловіком, чи без нього. Мене завжди дратувало, як всі вони хвалилися, що вміють добре шити, прасувати без жодної зайвої зморшки, пишалися тим, що мали не тільки інтелект, моя гордість з приводу шоколадного мусу зникла разом з Брижитою, обидві мені однаково остогидли.\nЯ жила так само, як і хлопець-студент мого віку, який викручується, як може, на гроші, які йому платить держава, скромна допомога від батьків, babysitting та інша тимчасова праця, кіно, ліжко, танці, екзамени, він також вв'ажав би, що одруження — це дурне. Схоже, але не зовсім. Я знаю дуже добре, що я не з породи тих сильних жінок, які поведуть дипломатичні переговори зі своєю долею. Завжди все так дивно виходить із цими чоловіками. Скаутське приятелювання, щира дружба, ясні очі, мені іноді потрібно дуже мало, якісь дискусії, обличчя біля\nлампи в бібліотеці, коли особа чоловічої статі стає особливо привабливою. Дурна думка, необхідність подобатись, завжди бути заведеною, треба «щоб у цих типів усе стояло», каже Хільда, завжди кокетлива, хоча ніколи не стурбована, але це якась необхідна вимога, якийсь макіавеллізм, постійно культивувати жіночу таємницю видавалося мені дуже втомливим і забирало час від думок над іншими питаннями. Я, звичайно, занадто «легка», але я завжди зупиняюсь на півдорозі. Гійом-медик спокійно й невимушене розповідає нам у своїй кімнаті, обвішаній жінками Модільяні, що є два типи дівчат: релаксні та хитро-дупі. Перші лягають, другі — ні. Він не від того, щоб перетворити мене із хитродупої у релаксну, бо моя цнота вже давно «смердить», то річ нездорова, яка врешті-решт перетворюється на лайно. Мені було начхати на той шматочок плоті, який не дає всунути тампакс, але та мова... Таємниці йдуть від рота до вух з джерел, точніших за японський календар. І треба чути цих крутих студентів права, які насміхаються в кафетерії: моя бабонька краде вечорами гумовий предмет, а вранці миє його у фонтані. Масштаби сексуальної свободи нібито вражають. Між хлопцями й дівчатами, які збираються на майдані університетського містечка, невелика різниця. Але дівчата згодом міняються, бо так «недобре» для дівчини, а що саме добре? де його шукати? як знайти? Я нічим не виділяюсь з-поміж інших. Любовні історії дівчат з університетського містечка були ще гірші за листи до жіночих журналів. Елен, королева філософських концепцій, лікувалась від любовних печалей за допомогою дурних побачень. Ізабель втратиларозум від типа, який ніколи не звертав на неї уваги, вона ридає просто на вулиці і не може прийти до тями. Вся плутанина безпорадних серіалів, прикрашена піснями Бреля, Ферре, а також Азнавура і навіть Жана-Клода Паскаля роз'ятрює серця. Від романтизму до легковірності всіх рівнів. Мені кажуть, що я «автентична», яка честь. До того ж є й ті, хто заздрить мені, не варто запрошувати її, вона занадто позитивна. Зубрили, інтелектуалки, це добре, але не занадто, це добре на десерт, але є й основні страви. Наївні простачки також в ціні на нашому курсі, одна з них здивовано роздивляється штучку, яку я придбала для підкручування вій, ця дівчинка робить бульки з жуйки, погойдує сумочкою, вона дражнить хлопців, колекціонує фота артистів і патрони від помади. Вивчення причин революцій, особа і час, дуже добре, стати вчителем, гаразд, але треба ще й зберігати фемі-нність, скажи, мені пасує ця зачіска, без лаку це жахливо, позич мені на цю вечірку свою блузу. Складається враження, що все йде, як заведено, і що навіть з позицій інтелекту наші ролі визначені наперед. Або так, або самота, проблема завжди та сама. Огидна правда, про це завжди мовчать, дівчина завжди принижена, вона завжди в усьому винна, вона все це заслужила, вона відповідальна за все, і за відсутність цноти, і за відсутність статевого досвіду, і за свою незаплановану вагітність. І ці сороміцькі літанії: «Якби ти знала, що він від мене хотів!» До нас доходить відгомін жахливих історій: Мішель, яку завжди бачили з Машеном, пішла з життя, напившись барбітурату, а Жанетта, ну просто відро крові, в неї були близнята, пошепки повідомлялися деталі про відро мильної води. Рятунку нема. Чоловік, паскуда, на волі, йому все байдуже, так співається в пісні, і всі ми з цим згодні.\nІ якими абсурдними на цьому тлі видаються мрії, що він десь все-таки існує, не таке лайно, як всі решта, що ти не потрапиш у пастку, що існує божевільне кохання, твоє сюрреалістичне призначення, я йду вглиб, і там на мене чекає чоловік, який не потягне мене до пастки і позбавить усіх принижень. Вілла Боргезе, різні психи підморгують мені з-за статуй, п'яцца Венеція, у керівника групи буде інсульт, чому ти не хочеш, у тебе місячні? Ми з подругою в саду Прадо, до нас чіпляються чоловіки-пси. Ось чоловік, який захистить мене від усього, так, це він. Збігає час, курс пропедевтики, перший, другий рік, невдовзі я стану викладачем. Дівчата відкрито гуляють попід руку з хлопцями, вони горді своїм відривом від нас, своєю обізнаністю, вони одружені. Я трохи зневажаю 'їх. Родичі питають мене: а де твій наречений? Батьки обурюються: вона вчиться, і потім, їй і так добре. Але ця формула нічого не прояснює, це так, для відмазки, для відписки, спосіб захистити дивну поведінку. Завжди хтось кидає мені просто в обличчя: «Ти ж не хочеш лишитися старою дівою!» Це підкол-ка, прихований удар. Я не діва. Я молода неодружена дівчина, невизначене існування. Що в тебе хорошого, куди ти їдеш на канікули, тобі замала ця сукня, вони просто не знають, про що можна говорити з незаміжньою дівчиною, інша справа, коли є чоловік, діти, квартира, машина, яку треба мити, меблі, тоді є тема для розмови. Доки я це буду терпіти? І отнесерйозним. Вечірня туга, темна автостоянка під вікнами студентського гуртожитку. Або сидіти в літньому кафе у світлі неону разом із марудними побляклими двадцятидвохлітніми приятелями. Самота, дочка жалюгідності. Все це дуже добре, безсонні ночі, цибулевий суп на світанку на березі Сени, baby-sitting, молодіжні бази відпочинку, невпорядко-ване життя. Але приходиш до того, що вся ця воля веде в нікуди. Я роздаю листівки біля виходу з кафе, зараз я йду на антивоєнний мітинг, але все це схоже на те, ніби я працюю якоюсь статисткою. Я ніби «течу», цим дивним слівцем дівчата називають той кількаденний стан, коли ти випадаєш із нормального буття, відчуття непевності, нереальності. Авта їдуть по вулиці Жанни д'Арк, я маневрую в людському потоці, у вирі житті, де мені немає місця. Більше не текти, іти ногами по цій землі, я приходжу до думки, що, якби поряд зі мною був чоловік, всі мої дії, навіть незначні, вставати вранці, готувати сніданок, стали б значущими і солодкими.\nЯ знаю його лише один день. Друзі й подруги казали мені, що то не дуже добра тактика, треба його трошки помучити. Але ж ні, любити, це бути впевненою: вдруге такого моменту не буде, я не знаю, хто це сказав, але цю фразу я знаю від ранньої юності, наступного дня я їхала до Італії, в мене не було часу чекати кращого моменту. Кохатися чи ні в ту ніч — питання не стояло. Це справжня любов. Він — мій кровний побратим. Дефлорація, позбавлення дівочості — ці слова не можуть назвати:те, що відбулося. Сміх і згода, слова свободи, нарешті. Лампа цього готелю в Альпах горіла всю ніч у своєму дерев'яному\nплафоні. Вранці йшов дощ. Тижні безнадії поміж італійських пам'яток. Коли зі светра, в якому я була тієї ночі, вивітрився запах тютюну й поту, я заплакала.\nА згодом потяг зупинився в Болоньї о п'ятій ранку, і мене вразив такий самий світанок, який був одного разу в мої дванадцять років. Мені добре в цьому світі. Заводи мріють у синяві, чутно гуркіт. Я сама, я вільна, я відкриваю нову сторінку, ніщо мені не завадить. Ще трохи, і ми вже разом у кімнаті з кривими свічадами, неподалік від Стасіоне Сентрале. На автостраді зупиняємо машини.\nПротягом тривалого часу ми не призначали побачень в одному й тому самому місці двічі. Зустрічалися у вокзальному буфеті, біля входу в міський парк. Номери готелю, двадцять франків за ніч, досить дорого. Мандрівне кохання, мені вже більше нічого не подобається, починається меланхолія. Знову кімната, яку я в майбутньому згадуватиму, я не певна, що ми маємо бути разом. Щодня я повторюю собі, треба сказати йому чао, зберігаючи видимість свободи. Я пишу дипломну роботу про сюрреалізм. Любов, свобода. Збудливе враження, що моє життя також сюрреалістичне. Ми обоє закінчуємо навчання у містах, які знаходяться на відстані шестисот кілометрів. Нічого не змінилося ні в його, ні в моєму житті поза нашими зустрічами, які завжди нагадують якусь авантюру. Біль у спині в купе без матраца в нічному потязі Париж-Бордо стає для мене прелюдією свята. Шорсткі жовтневі ранки, офіціант кафе «Нью-Йорк» розставляє стільці по терасі, стоїть запах кави, ти приходиш до пам'яті перед великою чашкою кави з вершками і булочкою. Казка. Кіно. «Страсті засвятим Матвієм», ми разом у ліжку. Ми в знайомій кімнаті. Знайомій лише для нього, я сюди тільки приїхала. Канікули, ніякої роботи, майже весь час ми разом, але іноді він відвідує якісь важливі для нього лекції. У той час я ходжу по місту, де нікого не знаю. Це місто для мене пов'язане з насолодою й лише насолодою, натомість в Руані я складаю іспити. Бор-до-кохання, Бордо-нагорода, я чужа на вулиці Фон-додеж, на вулиці Труа-Коніль, в потязі, яким їду назад, все це пов'язано з ним. Ревнощі, сварки, на-півзаповнена валіза, це часто, але це не нищить свята кількох днів, я везу з собою тільки гарні спогади.\nВін тримає мою руку в кафе біля вокзалу Сен-Жан. Set me free, звільни мене, стогне Рец Чарлз. Очевидно, це єдине правило моральності. Я дивлюсь на людей на вулиці, йдуть дівчата, їм нічого не заборонено, але в цьому натовпі є те зло, через котре обираєш несвободу, яка намагається пропонувати свої верхогір'я. Вокзали завжди жахають мене.\nМоє віддзеркалення у свічаді. Я задоволена. Але у двадцять два роки за реальним обличчям мріє інше, уявне, жахливе, зів'яла шкіра, застиглі риси. Старість дорівнює огиді дорівнює самоті.\nІ постійно ті цілком природні питання, зовні невинні, ну, як у тебе з ним? Чи ти розраховуєш на шлюб? Розчарування моїх батьків перед непевністю ситуації, «нам хотілося б знати, до чого ви прийдете». Кохання має неодмінно кудись приходити, їхній німий біль. Наскільки було б приємніше і спокійніше для них, аби та історія привела до логічного завершення, оголошення в газеті, питання, на які\nвідповідаєш з гордістю, молодий чоловік з Бордо, скоро стане викладачем, церква, мерія, справи йдуть «добре», онуки. Я позбавляла їх традиційних очікувань. Горе моєї матері, коли вона дізнається, ти спиш з ним, якщо так піде далі, ти занапастиш своє життя. Вона перечитала тонни романів, де спокушені дівчата заміж не виходять, лишаються покинуті з дитиною на руках. Смертельна боротьба між нами триває тижнями. Я ще тоді не знаю, що в той час, як мене підштовхують позбутися моєї свободи, його батьки розігрують інший сценарій, загалом, той самий, де, одначе, все навпаки: «Ти ще маєш достатньо часу, щоб не потрапляти в залежність! не дозволяй підчепити себе на гачок!» — ось як плекається свобода самців.\nЖовтнева екзаменаційна сесія закінчується, над бульваром Віктора Гюґо ніжне синє небо, як завжди, ми п'ємо сік в каварні «Монтень». Він дивиться на вулицю, потягується, розрівнює свою світлу бороду. Раптом він говорить: «Камю казав, любити когось — означає захотіти старітися разом з ним. Так воно і є. Як ти гадаєш?» Я зітхаю. «Нам варто одружитися, ти так не думаєш?» Від тої ніжності я вся враз розм'якаю у своєму плетеному кріслі, пам'ятаю ту мою радість, замасковану банальним «треба подумати». Наше майбутнє і навіть наша старість будуть такими, як цей золотий день. Вона сяятиме далекою поезією, ніжною, як ця фраза з Камю. Старітися разом, яка благодать раптом зійшла на мене, часточкою ясної думки.Одруження, що це може бути таке? Уявімо собі той вечір. Ми закінчимо навчання, я матиму роботу в ліцеї, він у якій-небудь конторі, спочатку ми житимемо на квартирі, наскладаємо трошки грошей. Далі наша уява не працювала. То був проект, який не повинен змінювати наше життя, хіба що трохи, ми й надалі робитимемо те саме і любитимемо те саме: він музику, я літературу. Бачиться єдина проблема — це вірність, бо він уже одного разу попався на цьому ділі. І ще одне лякає — загроза весь час бачити ту саму пику, це, так би мовити, загальні місця шлюбу. Але, заспокоювало звичне «а як же без цього? куди від цього подінешся?» якщо навіть і відчуваєш себе не створеним для цього.\nЧас сумнівів прийшов дуже швидко до обох. З одного боку, сам проект шлюбу видається дуже сумнівним, це авантюра, все одно, що автостопом їхати до Данії, але, якщо цього не зробити, буде ще гірше. Треба бути дуже певним, що ви напрочуд підходите одне одному, що ви не помилились. А з іншого боку думаєш, що, можливо, наші печалі від нашої непевності, позбутися її, для цього є парі Паскаля, укласти шлюб, а потім буде видно. Моє боягузтво, о сором, в останні дні кохання я хочу, щоб моя утроба стала пасткою і зробила вибір за мене. Кохатися, як витягати карти з колоди, коли ворожиш про майбутнє.\nАле тоді я нехтувала тими ознаками, які реально вказували на те, яким буде моє майбутнє. Я працювала над дипломною з сюрреалізму в міській бібліотеці Руана, виходила з неї, перетинала майдан Вердель, — було тепло, на ставку з'явились лебеді, і раптом усвідомлювала, що це останні тижні життя самотньої дівчини, коли я вільна йти туди, куди хочу, можу не обідати, можу працювати у своїй кімнаті, і мене ніхто не потурбує. Я свідома, що хочу позбутися самоти. Можливо, зняти невеличке помешкання на двох. А він хоче, щоб ми щодня обідали вдома. Мені не дають спокою різні образи. Врешті-решт, всі приходять до звичайного життя. Але я стримую себе, мені соромно, це, мабуть, ідеї егоїстки, стурбованої виключно своєю малою персоною, це погане виховання. Одного дня він втомлений після роботи, може, поїмо вдома, щоб не йти до кафе? На бульварі Віктора Гюго шоста вечора, всі жінки злагоджено йдуть повз кафе «Монтень» до супермаркету, у них усіх в голові одне: вечеря, можливо, на чотири персони, і в усіх різні смаки. Що їм робити? І юрма жінок штовхається біля полиць, а я тиняюсь поміж них, не знаючи, що купити. Крім заморожених шніцелів, яєць і супів у пакетах, я не знаю, що ще можна швиденько зготувати. Щоб приготувати те, що він любить, — огірки, картоплю фрі, шоколадний мус — мені потрібні будуть години. Я готова розревітися перед цими горами жрачки, яка мене зовсім не надихає. Я сюди ніколи не ходила. Я не хочу цього життя між покупками і кухнею. Чому він не пішов зі мною? Врешті-решт я купила лотаринзькі квіші, сир і горошок. Він собі слухає музику. Він просто випромінює хлоп'ячу радість. Горошок виявився зам'яким. «Тебе нажухали». Я ненавиджу його. Я не вийду за нього заміж! Наступного дня ми пішли до університетської їдальні, і я все забула. Я борюся зі своїми страхами й поганими передчуттями. Звичайно, якщо живеш не сама, у тебе менше свободи, менше вільного часу, треба буде трошки зайнятися господарством. Ти, маленька конячка, чого ти форкаєш, всі дівчата справляються з цим, вони вміють все узгодити, весь час посміхаються і не роблять з цього трагедії. Я переконувала себе, що, коли ми одружимося, я звільнюся від самої себе з усіма своїми одвічними сумнівами й непотрібними запитаннями. Що я досягну рівноваги. Чоловік, міцне плече, джерело відповідей на питання, які так мучать жінку, але коли вона вийде заміж, він ліквідує її метафізику, заспокоїть її, минуть навіть прищики; щоб не плакати, я сміюся, я, дурна, вірю в це. Шлюб, «завершення», я йду. Іноді мені здається, що він егоїст, йому байдуже все, що подобається мені, я читаю його книги з соціології, але він ніколи не розкриває моїх. Йому все одно, Бретон чи Араґон. Але мені допомагає одвічна жіноча мудрість: «Всі чоловіки егоїсти». Плюс моральні принципи: «Прийми іншого у свій світ», всі дискурси можна узгодити, варто лише захотіти.\nУ нього трапляються раптові напади поганого гумору, кризові стани агресивності, які мало не призводять до розриву. Перша година. Примирення. Ми святкуємо його в «Монтені» за соком. Він посміхається мені: «Все буде гаразд».\nНастала тремка і метушлива пора останніх тижнів. Публікації, вечірки, візит до лікаря, сукня, каструлі, млинок для кави. Все це чудово, але я не встигла подати на червневу сесію дипломну роботу. Хоча це одруження не більше, ніж формальність, ніяких витрат, ніякого весілля, тільки батьки і свідки, це фальшивка і несмак, обід і довга сукня, гаразд, все це для фраєрів та піжонів. Просто данина вимогам суспільства, ми це робимо для батьків, і навіть кюре для них, «вони б так страждали», і контракт у нотаря. Але, увага, це лише комедія, тут можна здохнути зі сміху, яка з того може бути користь. В цій державі, де тріумфує розум, складається таке враження, що тут одружуються лише для того, щоб порозважатися. Це виглядало зовсім не сумно. Коли бачиш усю цю чергу шлюбних пар у суботу вранці в мерії, п'ятнадцять хвилин, проходьте, хто наступний? коли чуєш ці сто разів повторені слова, то все це звучить як театр, чи хочете ви взяти собі за дружину, а потім бігцем до церкви, де новий цирк, присутні всього десять осіб, де треба буде повторити те саме, але в святій обстановці. Це відбувається у каплиці, дуже тісно, шлюбна обручка, яку він одягає мені на палець, не налазить, кюре нервує, сценарій напучування дає збій. Триває гра рук, не йде, врешті-решт обручка одягається на мізинець. Обід в ресторані не менш дивний, смачний обід для людей, які не знають одне одного. І вони такі різні. Мій батько, здається, здійснив мрію всього свого життя. Він самовіддано їсть лангусту, мати говорить. Анавпроти все навпаки, там пан батіжо такий солідний, такий значущий, такий природний володар, із керівних кадрів, бере на себе роль голови усіх розмов за столом, а мати, вся така делікатна, обвішана прикрасами, вона не дрімає, а слухає свого чоловіка і пирскає від його дотепів. Він попередив мене: ти побачиш, моя мати чарівна. Фраза, яку я часто чула стосовно матерів, тут особливо впадає у вічі, жінка, яка й справді нездатна нікому перечити; з яким тактом вона дивиться на свого чоловіка, хіба що скаже: Робере, ти перебільшуєш.Поряд з нею я щось на кшталт неотесаної колоди, ніби ми з нею різних статей. Ніколи б не подумала, що ми колись зможемо поріднитися із тим подружжям.\nМи на березі Сени, навколо купи квітів, на терасі ресторану видовжуються тіні. Вдалині чорніє ліс Бротон. Колись сюди, в Кодебек, мене водила моя мати. Тоді, маленькою дівчинкою, я бачила його з іншого боку. І ось я знову тут. Як би це не було смішно, але я одружена. Він палить поряд зі мною. Вдалині чується дзвін. Мати місячні, кохатися, без цього не можна, але виходити заміж? Те, що тільки-но відбулося, гірко з'їсти, шкода кинути, але ці події навіюють романтичний сон. Один з тих днів, про які знаєш: їхній сенс розкриється тільки згодом.\nМи їдемо по Бордо в старому авті. Починається наше майбутнє. Звичайно, машину веде він, одна з детальок, тобі також хочеться сісти за кермо, він пропонує, будь ласка, ніби це примха розбещеної дитини. Я із розумним виглядом відмовляюсь. На початку нашого шлюбу це мене не гнітить. Навпаки. Неймовірна легкість. Вимовляти «мій чоловік». Чути «моя дружина», це потішно, це непристойно, я уникаю слова «чоловік», а він нерідко каже «моя жінка», він мій брат, друг, і чим далі, тим ближчий. Моє ім'я, те, яке я колись вчилася'писати, перше слово, яке мої батьки вивчили мене писати без помилок, те, яке всюди означало мене, і в списку гірших, і в списку кращих, він так легко видихає його. Коли я чую інше, його ім'я, я вагаюсь кілька секунд, перш ніж відгукнутися. Протягом місяця я існую між цими двома іменами, все йде безболісно, просто надзвичайно.\nВ якому домі я житиму, в хижці, в землянці, в замку, в палаці, як питає дитячий віршик. Поки що на палац немає грошей. Це буде хижка покращеного зразка, тобто недорога мебльована кімната. В Бордо липнева спека, авто стрибає по бруківці, везучи все наше добро на задньому сидінні: кришки, каструлі, програвач, друкарська машинка. Ми заїжджаємо в тінисті вулички, щоб охолонути після розжареної еспланади, страшне родео між світлом і тінню, щоб досягти нашого пристановища. Гра в одруження вже не видається такою веселою. Платня за житло величезна, а саме житло огидне, брудне. Але коли тобі трохи більше двадцяти, коли на вулиці така спека, що аж ллється піт, то відчуваєш себе переможцем, коли відмовляєшся від житла, вмебльованого різношерстими шафами, в одному з великих чорних будинків. Ми нарешті оселились у передмісті в невеличкому будиночку. Я відчуваю щем жалю, я хотіла жити у кварталах, прилеглих до університетського містечка, де поряд бібліотека, кафе і, раптом ми так далеко від усього цього. У нас тихо, багато квітів. Як добре тут оселитися, постелити джутову скатертину, встановити програвач, перша платівка, обстежити кухню, випробувати газ. Тут можна просто вмерти зі сміху від цих розрізнених меблів рококо, цей мотлох, який вже хтось звідкись викинув. Перші місяці після одруження це наче дитинство, яке повернулося. Я копіювала жести одружених жінок. «Два біфштекси», пом'якші, додаю я, бо мені здається, що саме так говорять матері родин, я сподіваюсь, мене ніхто не бачить, адже я ні чорта не знаю про м'ясо. Я змушую себе позбутись юнацьких звичок, коли роблюпокупки. Обід, це так мило. Помідори іскряться, коли їх смажиш у томаті, стоїть ніжний запах підрум'яненої картоплі, кохання стає ніжнішим, у маленькій кухні з голландським інтер'єром мир і гармонія. Помити посуд, це лише дві тарілки й пательня, значно менше клопоту, ніж Білосніжка мала в будинку гномів, і ти вільна до наступної трапези. Але столик для приготування їжі вкривається кіптявою, під меблями накопичується пил, ліжка стоять незастелені. Іноді вмикається пилосос, це робить хазяїн дому, не висловлюючи великого незадоволення. Ми разом ходимо до супермаркету, в нас небагато грошей, ми сміємося, нам здається, що ми обоє дуже досвідчені. Хто там що розповідає про поневолення жінки, мені здається, моє попереднє життя продовжується, тільки поряд зі мною є він. «Друга стать» є доповненням до його колекції платівок!\nОдин, три місяці ми-одружені, ми повернулися до університету, я викладакх курс латини. Довгими вечорами ми працюємо разом у велйкІЇГзалі. Які ми серйозні й тендітні, зворушлива картина молодого модерно-інтелектуального подружжя. Хіба зміг би він розніжити мене, аби я сама того не хотіла, аби я сама не в'язнула в тому солодкому болоті. Якби я сама не здавала позиції. Гаразд, я працюю. Ла Брюйєр і Верлен в одній кімнаті з ним, за два метри один від одного. Поряд нова каструля-скоровар-ка, весільний подарунок, вона така чудова, співає на газі. Поряд пронизливий годинник з боєм, ще один подарунок. Далі подібність закінчується. Один з нас підводиться, зменшує вогонь під каструлею, чекає, поки шалене кипіння стихає, мішає юшку, з потім повертається до своїх книжок, довго шукаючи, на якому місці урвалася думка. Це я. Ось вона, різниця.


Вітання з Днем народження подрузі своїми словами | ВІТАННЯ\nВітання » З особистими подіями » Hа День Народження » Вітання з Днем народження подрузі своїми словами\nНа читання 3 хв Переглядів 165\nВітаю красиву жінку, чарівну і сліпучу, чудову і відмінну маму і турботливу дружину, а ще найкращу і улюблену подругу з Днем народження! Бажаю кар’єрного зростання та успіхів на роботі, хорошої зарплати, натхнення, нових ідей і розкриття потенціалу.\nУ День народження нехай весь світ буде у твоїх ніг! Зі святом тебе, моя золота подруга! Всіх благ на світі бажаю в цей день! Нехай тобі ніколи не буде сумно і самотньо. Нехай ніякі вітри і стихії миру не зламають твій дух. Завжди дивись вперед і йди з гордо піднятою головою. Нічого не бійся, я поруч.\nСвоїй єдиній і неповторній кращій подрузі бажаю в День народження просто чарівного свята. Нехай в цей день очі сяють, як ніколи раніше, ллється твій дзвінкий сміх, а серце переповнюють радісні емоції. Мила моя, будь щасливою, коханою і залишайся самою чарівною дівчиною в світі.\nСьогодні моя чарівна, дивовижна, неповторна найкраща подруга відзначає День народження. У це свято я бажаю їй богатирського здоров’я, фантастичного везіння, дивовижних чудес в житті і дійсно взаємної любові. Нехай всі твої бажання незабаром збудуться, а настрій завжди буде на висоті.\nМоя подруга, ти – чистий діамант! Нехай в День народження здійсняться всі твої заповітні мрії. Ти заслуговуєш найкращого, бо ти – Сама Краща! Бажаю тобі яскравих подій, незабутніх зустрічей, барвистих пригод і найрадісніших вражень. Люби і будь коханою!\nБажаю кращій подрузі в День народження справжнього жіночого щастя. Нехай поруч буде Чоловік, який зробить тебе щасливою і подарує свою любов. Нехай твій будинок буде «повною чашею», нехай панує в ньому гармонія і світла радість. Посмішок, гарного настрою, яскравих емоцій і виконання надій!\nНехай День народження подарує самі запаморочливі спогади і незабутні враження, щоб тобі, моя хороша подруга, було що згадати не тільки в наступні дні, але і весь наступний рік. Нехай твій день народження буде самий запальний і веселий! Вітаю тебе з народженням в світі!\nСамі сонячні побажання для самої сонячної подружки. Бажаю тобі в день народження бути позитивною, веселою, найщасливішою, коханої, красивою, як не глянь най-най. У мене просто не вистачить слів побажати всього, чого хочеться, тому далі вигадуй сама, що тобі більше до душі і чого ти сама хочеш.\nСьогодні моя найкраща подруга святкує свій День народження і я хочу побажати тобі, щоб квіти у твоїх ніг були не тільки в День твого народження, але і кожен день, щоб чоловіки завжди носили тебе на руках і встеляли пелюстками квітів землю, по якій ти ходиш!\nСьогодні особливий день, адже сьогодні у моєї улюбленої подруги День народження! Я хочу побажати тобі, щоб кар’єра твоя була стрімкою, в родині все було добре, діти радували новими досягненнями, а чоловік, з кожним днем любив все більше і більше!


Згадаймо, як тиждень тому представник державного департаменту США Річард Баучер засудив так звані “зачистки” в Чечні та, зокрема, в Аргуні. Його виступ закінчився закликом до Москви “шукати політичних шляхів вирішення чеченського питання”. Такі ж невтішні для Росії тенденції яскраво проявилися під час прес-конференції Верховного комісара ООН у справах біженців Рудольфуса Люберса, який дав зрозуміти, що Захід знову ставить на президента Ічкерії Аслана Масхадова. Минулого тижня Люберс побував на Кавказі в наметових містечках чеченських біженців. Враження, яких він набрався, аж ніяк не стануть корисними Москві. “Масхадов – безумовно, не терорист”, – заявив він і закликав Кремль спрямувати свою кавказьку політику на переговори з чеченським президентом. Нагадаємо, що наприкінці минулого року переговорний процес із чеченського питання наче й зрушив із мертвої точки. Представник російського президента з кавказьких питань Віктор Казанцев зустрівся в Туреччині з репрезентантом Аслана Масхадова – Ахмедом Закаєвим. Але надто жорстка лінія Кремля фактично прирекла діалог на фіаско.


Спецодежда в Запоріжжі - оптом/розницу от производителя | Интернет-магазин ProStil\nСпецодежда в Запоріжжі\nПошиття і продаж робочого одягу в Запоріжжі\nШвейне підприємство ТОВ «ПроСтиль» займає лідируючі позиції на ринку спецодягу та поставок ЗІЗ в регіоні. Ми займаємося виготовленням спецодягу в Запоріжжі на найсучаснішому швейному обладнанні. Вся продукція, що випускається, проходить контроль якості і відповідає всім державним стандартам України. Так само ми займаємося виробництвом рекламного текстилю. Замовляйте прапори або вимпели – готова продукція буде протягом 72 годин в вашому місті.\nСпецодяг на замовлення дрібним і великим оптом\nБезумовно, варто звернути увагу на наш інтернет-магазин спецодягу. Для власників дрібного і крупного бізнесу ми підготували спецпропозицію. Від звичайної куртки охоронця до костюма для заправника з антистатичної тканини. Всі індивідуальні замовлення виконуються швидко і вчасно. Ми працюємо по всій Україні – робимо доставку з будь-якими, зручними для покупця перевізниками. Прапори і вимпели на замовлення в Запоріжжі – ми займаємося цим уже 10 років.\nПрапори і рекламний текстиль для промоакцій\nЯкщо бажаєте купити спецодяг оптом для співробітників фірми, тоді можна оформити замовлення у нас. Інтернет-магазин спецодягу в Запоріжжі – замовляйте спецодяг і спецвзуття в 2 кліка. Ми зробимо нанесення логотипу вашої компанії шовкотрафаретом або вишивкою, розробимо корпоративний стиль і зробимо все за найнижчою ціною в місті.


АВАКОВ НАПОЛЯГАЄ НА ПРИТЯГНЕННІ ПАРАСЮКА ДО ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА СУТИЧКИ З ПОЛІЦІЄЮ - 1NEWS.COM.UA\nHome/Цікаве/АВАКОВ НАПОЛЯГАЄ НА ПРИТЯГНЕННІ ПАРАСЮКА ДО ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА СУТИЧКИ З ПОЛІЦІЄЮ\nГлава МВС вважає, що недоторканість депутата не повинна стосуватися його хуліганських дій. Розповідає 1News з посиланням на ТСН.\nПро це він заявив в ефірі програми “События недели” на телеканалі Україна.\n“Ми мали ситуацію, за якої група самовпевнених молодиків на чолі з народним депутатом прийняла рішення протистояти поліції. Хтось присвоїв собі право не підкорятися законам і застосовувати насильство”, — сказав він.\n“Вважаю неприпустимим те, що народний депутат, розмахуючи посвідченням з одного боку, з іншого боку – б’є служителя закону або державного службовця, прекрасно знаючи, що той через свої обов’язки не може опонувати народному депутату. Це явище дуже небезпечне для всієї країни в цілому, тому наполягаю на тому, щоби цьому факту була дана відповідна оцінка”, — сказав Аваков.\n“Саме тому не тільки поліцейські, я, як міністр, керівництво Національної поліції, сподіваюся, що багато депутатів наполягають: цей факт повинен мати оцінку. Недоторканність депутата носить політичний характер. Він не повинен притягатися до відповідальності за фактами його політичної діяльності, але за фактом його хуліганських дій або явних порушень закону”, — сказав Аваков.\n“Тут я повністю відкидаю будь-які інсинуації, які формулює віце-спікер Верховної Ради пані Сироїд, котра представляє партію “Самопоміч”, — уточнив Аваков. Він заявив, що нардеп Береза в залі парламенту тричі звернувся до Сироїд із закликом проголосувати за те, аби допустити на трибуну парламенту тих, хто виступають.\n“Пані Сироїд закрила засідання. Злякавшись, я так припускаю того, що розкриються факти, які будуть не дуже цікавими для її партійної структури. Цей вчинок був некоректним”, – зазначив Арсен Аваков.\nНагадаємо, ввечері 14 березня колону блокувальників, які з бійками прорвалися через блокпост у Слов’янську, зупинили на шляху до зони АТО між Краматорськом і Костянтинівкою. Серед них був і депутат Володимир Парасюк. У Штабі блокади запевняють, що поліція відкривала вогонь по блокувальниках, після чого затримала їх і повезла у невідомому напрямку.\nАваков Ато глава МВД глава МВС МВД мвс ПАРАСЮК Парасюк и силовики Полиция Порошенко


КОНЦЕНТРАЦІЯ ВИРОБНИЦТВА: зосередження виробництва одного або кількох споріднених видів\nзосередження виробництва одного або кількох споріднених видів продукції на вельми великих підприємствах, в межах невеликого регіону.\nІнформація, релевантна " КОНЦЕНТРАЦІЯ ВИРОБНИЦТВА "\nБудь-яка галузь виникає і функціонує відповідно до закону поділу та усуспільнення праці. Сам закон поділу та усуспільнення праці конкретно проявляється в сфері виробництва через форми організації суспільного виробництва - спеціалізацію, концентрацію, кооперацію і комбінування виробництва. Кожна з них - самостійна форма організації виробництва, хоча вони тісно\nКонцентрація виробництва є найважливішою формою суспільної організації виробництва. Як вказувалося вище, будь товарне виробництво носить суспільний характер. Концентрація виробництва - закон розвитку суспільного виробництва, хоча її прояв не настільки прямолінійно в окремі періоди часу і ряді галузей, проте в тривалій перспективі це, безсумнівно, так. Концентрація\n. Розвиток концентрації і централізації капіталу не призвело до відповідного зростання середніх підприємств. Їх підтримка з боку держави була значно меншою, ніж дрібних, а ступінь прямої конкуренції з великими підприємствами - значно більшою. За своїми розмірами індивідуальні та середні капітали сильно поступаються іноземному і національному крупному підприємництву. У структурі\n. Структура індійського підприємництва сильно поляризована. Чільні позиції в ній займають представники найбільших станів. Ще в колоніальний період склалася висока концентрація виробництва при вкрай незначному розвитку нових галузей промисловості. У 1948 р. підприємства з числом зайнятих понад 1000 осіб складали близько 7% їх загального числа, але на них було зайнято близько\n. Американська федеральна адміністрація є найбільш потужною організацією у світі. Її бюджет більше ВВП якої іншої країни за винятком КНР, Японії та Німеччини. Держава бере на себе значну частину витрат на проведення НДДКР - 46,4%, більше, ніж в інших провідних індустріальних країнах, за винятком Франції. Воно фінансує більше половини фундаментальних досліджень, практично\n1) усереднення цін цінних паперів, куплених в різні періоди, вироблене для встановлення сум, оподатковуваних податком на реалізований приріст капіталу , 2) концентрація всіх угод інвесторів з цінними паперами на рахунках у\nОрганізація виробництва на підприємстві - це вид діяльності по об'єднанню всіх складових виробничого процесу в єдиний процес, а також щодо забезпечення їх раціо-нального взаємодії і поєднання з метою досягнення економічної та соціальної ефек-тивності виробництва. Організація виробництва є запорукою ефективної роботи підприємства, так як вона створює можливості для


11 помилок при використанні презерватива\nДеякі терпіти не можуть презервативи. Але на сьогоднішній день цей самий надійний засіб захисту від інфекцій, важливо лише правильно використовувати його.\nПропонуємо вашій увазі основні помилки при використанні презерватива:\n1. Не надягайте презерватив у середині полового акту. Згідно із проведеними опитуваннями, приблизно 44% жінок віддають перевагу, щоб партнер надягав презерватив після проникнення полового члена\nу піхву й думають, що забезпечують собі цим безпечний секс. А в результаті одержать незаплановану вагітність і венеричні хвороби\n2. Не зберігаєте презервативи в кишенях і гаманцях. Там створюється тепла й волога атмосфера, яка псує їх. Найкраще зберігати презервативи в сухому, прохолодному місці, наприклад, у прикроватной тумбочці\n3. Не використовуйте презерватив повторно. Виявляється, багато використовують презервативи повторно, і навіть один презерватив для декількох эякуляций (звичайно якщо перерва між половими актами невеликої). Пояснюють це просто нема рації витрачатися, він же гумовий. А зміст є, якщо не прагнете сюрпризів у вигляді болячок або вагітності. Поберіть за правило один презерватив на один половою акт\n4. Звертайте увагу на строк придатності презерватива. Мало хто звертає увагу на дату виготовлення на впакуванні презервативів, що дуже погано. На прострочених виробах можуть з`явитися невидимі ока тріщини, від цього вони втрачають захисні властивості\n5. Не розкривайте впакування із презервативами ножицями. А так само зубами, нігтями й усякими ріжучими предметами. Розкривати можна тільки пальцями по спеціально відзначених лініях, тільки так ви не зіпсуєте виріб\n6. Знімайте презерватив відразу після полового акту. Після эякуляції пенис почне зменшуватися, і сперма може виплеснутися із презерватива. Щоб цього не трапилося, відразу після полового акту потрібно витягти пенис із піхви, притримуючи при цьому презерватив пальцями, щоб він не зісковзнув\n7. Використовуйте змащення із презервативом. Презерватив може порвати, навіть якщо він правильно надет. Щоб цього не трапилося, використовуйте спеціальне змащення на водній основі або презервативи зі змащенням\n8 Презервативи зі шкіри тварин від венеричних захворювань не захищають. Краще не використовувати їх. А якщо є алергія на латексні презервативи, можна спробувати поліуретанові\n9. Не використовуйте змащення, що містять масло й жир. До них ставляться вазелін, креми, лосьони та інше. Від них презерватив ушкоджується, може порвати або в ньому утворюються дірки. Можна використовувати тільки спеціальне змащення на водній основі\n10. Не розкручуйте презерватив перед надяганням. Після цього його можна змело викинути у відро для сміття. А також не можна використовувати більш одного виробу, і не можна застосовувати чоловічі й жіночі презервативи одночасно, тому що вони можуть злипнутися й зіскочити\n11. Що робити з використаними презервативами. Звичайно їх зв`язують у вузол і кидають у відро для сміття. А от в унітаз кидати презервативи не можна в жодному разі, тому що вони можуть забити труби, потрапити вводоем.\nПогодитеся, правила використання презервативів досить прості. Дотримуйте їх, і ви гарантуєте собі надійний захист від небажаної вагітності й венеричних захворювань


Зігріємо всіх: українців змусять платити за гарячі батареї у квітні | 24 СВІТ\nЗігріємо всіх: українців змусять платити за гарячі батареї у квітні\n09:20 04.03.2015 СУСПІЛЬСТВО\nКабінет міністрів України визнав за необхідне змінити терміни опалювального періоду. Тепер батареї в Україні будуть гарячими довше на місяць.\nЯк інформує 24 СВІТ з посиланням на Joinfo.ua, тепер опалювальний сезон буде починатися з 1 жовтня і триватиме по 30 квітня.\nПостанова визначає, що опалювальний період для населення, що використовує природний газ для опалення приміщень, триватиме з 1-го жовтня по 30 квітня включно. А міжопалювальний період — з 1-го травня по 30 вересня включно.\nРаніше НКРЕКУ прийняла рішення з 1 квітня підвищити ціну на газ для підприємств теплокомуненерго, які виробляють тепло для населення, в 2,2 рази. В результаті тариф на тепло для населення з 1 квітня збільшиться на 72%.


На етнічне «забарвлення» цього краю впливають: росіяни, кримські татари, німці, австрійці, болгари, серби, албанці, молдавани, які здавна тут проживають.\nНа етнічне «забарвлення» цього краю впливають: росіяни, кримські татари, німці, австрійці, болгари, серби, албанці, молдавани, які здавна тут проживають.\nII. Українське Полісся – етнографічний регіон, який на півночі межує з Білоруссю й охоплює північні райони Волинської, Рівненської, Житомирської, Київської, Чернігівської та Сумської областей. У західній частині до нього історично і на основі мовно-етнографічних даних належать південна смуга Брестської області (нині у складі території Білорусі) та Підляшшя (нині в складі Польщі). Південна етнографічна межа Українського Полісся визначається приблизно від Західного Бугу і далі на схід за умовною лінією північніше міст Володимир-Волинський, Луцьк, Рівне, Новоград-Волинський, Житомир, Київ, а на Лівобережжі – Ніжин, по річці Сейм до сучасного кордону України з Росією у Курській області. Назва «полісся» має давнє походження. На основі даних порівняльного мовознавства звернено увагу на балтський аналог цієї назви («Pala», «Pelesa», «Pelysa»), що означає в литовській і латиській мовах характерний для Полісся болотистий ландшафт, багнистий ліс. Тому поширена думка про балтсько-слов'янську спільність кореня назви Полісся.\nЗалежно від положення щодо Дніпра Українське Полісся поділяється на правобережне й лівобережне. Відповідно поширені назви Східне і Західне Полісся. Західне Полісся називають також Прип'ятським, Східне – Наддеснянським. Полісся поділяють відповідно до адміністративного районування: в минулому – на Волинське, Київське, Чернігівське (за назвою губернії), а в наш час – Волинське, Рівненське, Житомирське, Київське, Чернігівське (за назвою області).\nТрадиційними видами занять населення Полісся були землеробство, мисливство, рибальство, бджільництво. Для поліських поселень характерні одновуличні забудови. Для будівництва житла використовували дерево, тому більшість будівль мали зрубову конструкцію і були вкриті дранкою – токими дерев’яними планками. Поширеними були і хутірні поселення. Оскільки значну частину Полісся займали болота й грунтові води близько підходили до поверхні землі, то хатини були побудовані на «штандарях» – стовпах заввишки від 0,5 до 1 м. У поліському вбранні переважає білий колір, і чоловічі, і жіночі костюми мали небагато вишивки – її замінювали ткані узори. Тільки на комірах і манжетах вишивали вузькі смужки білими або червоними нитками.\nНазва поліщуки стосовно населення Полісся не була поширена на території всього регіону. Традиційно так називали себе населення, що проживало біля річки Прип'яті та її притоків. Населення східного Полісся, особливо середнього Подесення, сусіди називали литвинами. Дехто з етнографів схильний вважати поліщуків і литвинів окремими етнографічними групами корінних жителів Українського Полісся.\nIII. Західний (південно-західний) регіон. З етнографічного погляду він найскладніший і дуже різноманітний. У межах сучасної державної території України – це Львівська, Тернопільська, Хмельницька, Івано-Франківська, Чернівецька, Закарпатська, південні райони Волинської і Рівненської областей, а також частина Вінницької.\nЦей край здавна має відносно стабільний склад аборигенного населення. Історичні умови багатовікового суспільно-політичного та економічного буття, особливості природного середовища, різного характеру й інтенсивності міжетнічних зв'язків позначилися на складанні рис традиційно-побутової культури населення.\nУ межах різних природно-географічних зон виділяється кілька історико-етнографічних районів і підрайонів: Волинь, Поділля, Прикарпаття, Гуцульщина, Бойківщина, Лемківщина, Закарпаття. Ці етнографічні райони переважно збігаються з ареалами групування локальних діалектно-говіркових рис української народної мови.\nВолинь охоплює басейн верхів'їв Західного Бугу – південні райони теперішніх Волинської і Рівненської, південно-західні райони Житомирської, північно-західну смугу Хмельницької, північні райони Тернопільської і Львівської областей. До етнографічної Волині прилягає на заході Холмщина (нині Польща).\nВважають, що назва краю походить від найменування неіснуючого сьогодні міста Волинь (Велінь), що згадується в давньоруському літописі під 1018 р. у зв'язку з міжусобною боротьбою за князівський престол на Волинській землі. В давнину Волинь заселяли східнослов'янські племена дулібів, бужан, волинян. Вона була одним з головних регіонів процесу творення державності Київської Русі, Володимир-Волинського і Галицько-Волинського князівств, згодом – тереном козацько-селянських повстань.\nПровідною галуззю господарства жителів Волині було землеробство; в містах розвивалися промисли і ремесла (обробка заліза, гончарство, ткацтво тощо.). Для Волині характерним є поліський тип житла, бо майже вся територія регіону вкрита лісами. Хати покривали соломою, а дахи прикрашали різьбленими фронтонами. Волинь – це край художнього плетіння. Тут з лози та рогозу виготовляли кошики густого плетіння та ажурні капелюхи, сумки, серветки. Чоловіки носили білі полотняні сорочки навипуск, поверх штанів. Зверху на сорочку надягали чорну безрукавку. Влітку вдягали солом’яний капелюх – бриль, а взимку – шапку з оксамитовим або суконним верхом. Жінки вбиралися в сорочки з домотканого полотна з відкладним коміром. Зверху надягали коротку безрукавку. Примітними компонентами одягу були також довгі та рясні опанчі, сіряки і кожухи. У вишивці переважали рослинні візерунки червоного або лише білого кольору.\nЗбереження реліктових архаїчних рис простежується у волинських народних календарних та сімейних обрядах і звичаях, багатих на традиційну пісенність. Особливо характерні весняні, купальські, жнивні й обжинкові, колядно-щедрівкові цикли та позначена своєрідним волинським колоритом весільна обрядовість. У народному пісенному репертуарі помітне місце посідала історична пісня.\nПоділля– історико-етнографічний район, що займає басейн межріччя Південного Бугу і лівобережного середнього Придністров'я. Він охоплює більшу частину Вінницької, Хмельницької, Тернопільської та суміжну з ними на півдні – частину Чернівецької, на заході — частини Івано-Франківської та Львівської областей. Поділля розділяють на Східне, Західне, Буковинське.\nНазва Поділля зустрічається у писемних джерелах середини XIV ст., ще раніше (початок XIII ст.) фіксується вживання стосовно цього краю назва Пониззя чи Русь долішня — очевидно, у порівнянні з гірською Руссю, або Карпатською. Поділля заселяли в давнину слов'янські племена тиверців і уличів, які ввійшли до Київського князівства. Після занепаду княжо-української державності у другій половині XIV ст. Поділля ввійшло до складу Великого князівства Литовського. Згодом спочатку Західне (1430), а після Люблінської унії (1569) і Східне Поділля потрапило під владу Польщі. Неодноразово різні частини південно-подністровського Поділля окуповували турецько-османські загарбники. Під час першого (1772) і другого (1793) поділів Польщі Західне Поділля зайняла Австрія, а Східне разом з Правобережною Україною було приєднане до Російської імперії.\nЗа етнографічними параметрами Поділля – один з найколоритніших і найсвоєрідніших районів України. На Поділлі тривалий час поруч живуть поляки та українці. Це зумовило наявність спільних рис у традиційному одязі. Жіночий традиційний костюм складався з сорочки, поясного одягу – обгортки, фартуха і нагрудного одягу (безрукавок – карсета і камізельки). Він вирізняється різноманітністю локальних варіантів, багатим оздобленням вишивкою і мережкою. У деяких районах існувала особлива вишивка – білим по білому. Майстрині застосовували також техніку вишивання золотими й срібними нитками на тонкому полотні. Такі вишивки часто супроводжувала техніка «витиканка», яку сьогодні називають «філігрань» – це витикання та оброблення наполотні візерунків – невеличких дірочок. Чоловічий одяг складався з довгої (іноді до колін) сорочки з широкими рукавами, довгих штанів, які підв’язуваклися кольоровим поясом. На сорочку одягали безрукавку (кептар). Самобутність притаманна подільським ткацьким виробам, килимарству з рослинним і геометричним орнаментом, подільській кераміки.\nСвоєрідним західним продовженням подільського етнографічного ареалу, що входить у зону Прикарпаття, є Опілля. Це територія північно-західної частини Подільської височини у межах Львівської, Івано-Франківської і центрального західного виступу Тернопільської областей. Археологічні пам'ятки засвідчують давню заселеність цього краю. У ранньослов'янський період тут проживали племена дулібів і білих хорватів. Густо заселеною була ця земля в княжу добу, особливо в період Галицько-Волинського князівства. Народна назва жителів цього краю – «опіляни», «ополюхи».\nСвоєрідним етнографічним районом зони Прикарпаття є Покуття. Ця давня назва трапляється вже у джерелах XIV ст. як визначення адміністративно-територіальної одиниці. Походження назви має різне тлумачення. Найдостовірнішим є виведення її від слова кут – як найменування землі «в кутах», утворюваних крутими згинами рік (у цьому випадку Дністра, Прута і Черемоша з притоками) – подібно до назв Поділля, Пониззя (від діл, низ), Полісся (від ліс).\nНазва Покуття відноситься до південно-східної низинної частини теперішньої Івано-Франківської області, його північною межею вважається Дністер, південною – гори, південно-східною – кордон з Буковиною. В минулому Покутська земля входила до складу Київсько-Руської держави, Галицько-Волинського князівства. Як окраїнна провінція вона зазнавала частих нападів різних завойовників, кілька разів була поневолена угорськими феодалами, а з 1387 p. – шляхетською Польщею; її жителі брали активну участь у національно-визвольній боротьбі українського народу, опришківському русі.\nЕтнографічна самобутність цього регіону простежується в традиційному покутському будівництві, народному одязі з особливо багатим розмаїттям жіночих головних уборів, орнаменті й колориті вишивки, у багатьох звичаях, обрядах, словесному й музичному фольклорі, танцях, місцевих ремеслах і промислах. За багатьма показниками галицько-покутський етнографічний ареал продовжується на сході на суміжну Буковину. Ця спільність є і в народній мові (покутсько-буковинському говорі). Серед помітних мовних ознак подільської говірки відокремлюють, наприклад, твердий звук «р» перед голосними: «бурак» замість «буряк», «радок» замість «рядок», «зора», замість «зоря», «говору» замість «говорю» тощо.\nЩе одним підрайоном Прикарпаттяє Українська Буковина. Цією назвою історично визначається південно-східна частина західноукраїнської землі, політико-адміністративна одиниця, що просторово збігається з територією сучасної Чернівецької області. Буковина у Х – XI ст. входила до Київської Русі, потім (до XIII ст.) – Галицько-Волинського князівства. Під час навали Батия край потрапив під владу татаро-монголів. Але 1345 р. вони були розгромлені угорськими військами. Північна Буковина опинилася під владою Угорщини, пізніше – Молдавії. 1514 р. вона була завойована турками, а після російсько-турецької війни 1768 – 1774 рр. увійшла до складу Австро-Угорщини. 1918 р. Буковину окупувала Румунія, а після Другої світової війни, Північна Буковина увійшла до складу України (на той час УРСР).\nЗ етнографічного погляду, тут відбувається продовження подільського, покутського і гуцульського ареалів. Певна особливість полягає в тому, що на стиках цих ареалів склалися культурно-побутові реалії перехідного характеру. Різноетнічні культурно-побутові впливи також є наслідком спільного проживання й спілкування буковинських українців з молдаванами, румунами, циганами, німецькими і російськими поселенцями.\nКарпатська зона західноукраїнського регіону поділяється на три історико-етнографічні райони: Гуцульщину, Бойківщину і Лемківщину. Назва району походить від найменування етнографічної групи: гуцули, бойки, лемки. Гуцульщина, Бойківщина, Лемківщина – поняття, введені у науковий обіг другої половини ХІХ – початку XX ст. для визначення території, яку заселяє кожна з цих етнографічних груп.\nГуцульщина яскраво відображена у художній літературі, образотворчому мистецтві, кіно (повість «Тіні забутих предків» М. Коцюбинського і фільм С. Параджанова за цим твором, вірші, оповідання і повісті Ю. Федьковича, І. Франка, Г. Хоткевича, О. Кобилянської, М. Стельмаха, польського письменника С. Вінценза, численні картини К. Устияновича, І. Труша, О. Кульчицької, Й. Бокшая, А. Монастирського, Й. Куриласа та ін.). Привабливістю вирізняються велична краса природи цього гірського краю, колоритний одяг, самобутнє народне мистецтво.\nПоходження назви гуцули (гуцул) має різне тлумачення. Одні автори пов'язують її з волоським словом готуль у значенні розбійник, інші виводять від слова кочувати – кочули, вважаючи гуцулів первісно кочовим племенем, ще інші – від назви тюркського племені узів, від котрих мали б начебто походити гуцули. Можливо, слово «гуцул» походить від молдавського слова «гоц», що означає «месник», або від слова «кочул» – «пастух».\nЗаселення Гуцульщини і Українських Карпат відбувалося з давнього часу внаслідок поступового просування в гори, господарського освоєння гірських схилів. Основним колонізаційним елементом було східнослов'янське населення, хоч цілком можливе і кочування та поселення тут решток давніх тюркських, східнороманських племен; сліди їх впливів позначилися на традиційно-побутовій культурі гуцулів.\nЗалежно від природних умов, малої кількості придатної для рільництва землі головна роль у господарському житті й виробничому побуті гуцулів належала відгінному тваринництву, зокрема вівчарству. З цим пов’язане розпорошене розміщення садиб («оседків») не лише в долинах, а й на схилах і верхах гір, тобто ближче до випасів і запасів кормів; побудова двору із замкнутою за периметром системою будівель – гражда. Основним матеріалом для одягу гуцулів були домоткане вовняне сукно, овече хутро та саморобна шкіра. Компоненти традиційного вбрання, зокрема святкового і обрядового, вирізнялися багатим орнаментом, прикрасами, вишивкою, аплікацією, тисненням на шкірі, металічними виробами. Особливі й додатки до одягу (топірець, шкіряна торба-тобівка, черес – високий пояс, кептарі – безрукавки, нашийні жіночі прикраси тощо). Гуцульський костюм належить до найкрасивіших і найоригінальніших костюмів Європи.\nДопоміжні заняття гуцулів: збиральництво (ягід, грибів, горіхів, лікувальних рослин), лісорубство, сплав лісоматеріалів. З ремесел і домашніх промислів найпоширенішими і вагомими були обробка вовни, шкіри, ткацтво, гончарство, обробка дерева, лозо- і коренеплетіння. Відомі на Гуцульщині й такі давні види промислів, як солеваріння, виготовлення поташу, деревного вугілля та смоли.\nСвоєрідні архаїчні риси стійко зберігалися в сімейному і громадському побуті з властивими йому патріархальними устоями, повагою до батьків і сільських старійшин, у різних галузях духовної культури: традиційних знаннях, віруваннях, звичаях, обрядах.\nГуцульський фольклор, зокрема обрядові пісні, казки, легенди, перекази, мають цікаві мотиви, сюжети, образи, своєрідну мелодику. З давнього часу Гуцульщина відома й оригінальним ужитково-декоративним мистецтвом: керамікою, різьбою по дереву, чудо-писанками, ткацтвом, вишивкою, художньою обробкою металу, шкіри, прикрасами з бісеру, виробами з рогу тощо.\nУ карпатських говірках трапляється дуже багато слів, яких більше ніде в Україні не почуєш. Господаря тут назівають газдою, господиню – газдинею, садибу або господарство – граждою. Якщо гуцули говорять «їжджай», це означає «треба чекати, а не їхати». Все це і багато іншого з традиційно-побутової культури, діалектна специфіка мови гуцулів характеризують їх як одну з особливо яскраво виражених етнографічних груп українського народу.\nБойківщина– суміжний з Гуцульщиною на заході етнографічний район, що займає центральну частину Українських Карпат. Назва бойки зафіксована у джерелах XVII – XVIII ст. Її походження має різне пояснення. Найдостовірніша гіпотеза українського вченого І. Верхратського, який стверджує, що свою назву бойки дістали через слово «бойє» (боййе, боййечко) у значенні вигуку «ага», «так». Вважають, також, що назва бойків походить від слов’янського імені Бойко.\nБойківські села, які розташовані у долинах рік мають скупчений характер. Тільки в горах вони розпорошені. Чимало поселень цього району – давнього походження. Це згадує Галицько-Волинський літопис та інші середньовічні джерела. І. Франко небезпідставно обрав тереном своєї історичної повісті з XIII ст. «Захар Беркут» с. Тухлю і Тухольщину на Сколівщині.\nБойки здавна були землеробами, освоюючи не лише долини, а й гірські схили, лісові масиви (архаїчним вирубно-вогневим способом). В тваринництві переважала велика рогата худоба, зокрема воли – основна тяглова сила горян. Розвивалися різні ремесла і промисли: лісорубство, сплав деревини, теслярство, гончарство, бондарство. Місцеві майстри-деревники будували для себе і на продаж хати та господарські будівлі, зводили справжні шедеври дерев'яної архітектури диво-церкви, виробляли з дерева майже всі сільськогосподарські знаряддя, транспортні засоби, хатнє начиння тощо. Розвивалися також ткацтво і кушнірство (вичинка шкіри з хутром і пошиття із неї одягу).\nТрадиційний бойківський народний одяг з домотканого полотна, вовняного сукна й овечого хутра до найновішого часу доніс давню простоту форм і крою. Колористика одягу, його прикраси, орнаментація були бідніші й простіші, ніж у гуцульському вбранні.\nТрадиційне декоративне мистецтво Бойківщини: вишивка, різьба по дереву, форми і способи прикрашання одягу, розпис писанок. Збережені на Бойківщині твори народного малярства XVI – XVIII ст. належать до комплексу унікальних пам'яток української загальнонаціональної художньої культури.\nЛемківщиназаймає західну частину Карпат по обох схилах так званих Низьких Бескидів. Карпатський вододільний хребет поділяє Лемківщину на південну (закарпатську) і північну (прикарпатську). Назву лемків зводять до імені Лемко або до слова «лем» («тільки»), яке часто вживають лемки. Давніми предками лемків, як і бойків, вважається слов'янське плем'я білих хорватів, котре проживало в Карпатах і Прикарпатті. У княжі часи Лемківщина належала до Київської Русі, Галицького і Галицько-Волинського князівств (північна частина). Згодом цей край захоплювали і ділили між собою різні іноземні поневолювачі. Однак лемки не втрачають свою самобутність. Основними опорами у збереженні себе як етнографічної групи українського народу були народна мова лемків – один із діалектних підрозділів української мови, традиційна побутова культура і релігія.\nТериторія розселення лемків сприятлива для хліборобства. Лемки займались випасом овець. У них були поширені різні домашні промисли: обробка дерева, каменю, вовни, ткацтво, гончарство, виготовлення дерев'яного посуду тощо. Для поселень лемків характерна скупченість у долинах рік та здебільшого одновулична забудова. Традиційний селянський двір складався з довгої хати, яка одним дахом об'єднувала всі основні житлові й господарські приміщення (хата, сіни, комора, стайня, стодола – «боїще»). Зустрічався і кількабудинковий селянський двір. До середини XX ст. в архітектурі й інтер'єрі житла лемків збереглися архаїчні елементи: зрубне будівництво, замазування шілин між вінцями зрубу і забілювання їх, велика курна піч, гряди (балки-полиці по-під стелею) у хаті, чотирисхилий дах, покритий житніми сніпками («жупами»).\nНародне вбрання вирізнялося простотою. Характерні компоненти традиційного одягу лемків: коротка жіноча сорочка («чахлик»), чоловіча з розрізом на плечах («опліча»), спідниці («фартухи») – для дівчат з кольорової тканини, для старших жінок – з чорної, запаски в дрібні зборки («збиранки»), вузькі чоловічі штани, коричнева сукняна куртка – «гунька» тощо. Взуттям слугували шкіряні постоли («кербці») або чоботи.\nСвоєрідні риси притаманні традиціям сімейного і громадського побуту лемків, їх звичаям, обрядам, повір'ям, багатому і мелодійному пісенному фольклору, легендам, переказам, народній музиці, ужитковому декоративному мистецтву тощо. Ці специфічні та локальні культурно-побутові риси цієї найзахіднішої вітки українського народу позначені впливами сусідів – поляків, словаків, угорців, чехів.\nЗакарпаття. Значну частину українського Закарпаття займає територія розселення трьох етнографічних груп українських горян, що разом з північною (галицькою) зоною творить історико-етнографічні райони Гуцульщини, Бойківщини і Лемківщини. Підгірська й низовинна частина Закарпаття поза територією розселення гуцулів, бойків і лемків характерна тим, що тут поряд з українцями значно густіше, ніж у гірській частині, проживають розсіяно і компактними групами представники сусідніх етносів, зокрема угорців, румун, словаків, чехів, а також німецькі колоністи і цигани.\nБагатовікове співжиття і взаємодія українців-закарпатців з іншими національними меншинами істотно позначилися у різних сферах традиційно-побутової матеріальної та духовної культури місцевого населення. В народному будівництві, господарських заняттях, одязі, промислах і ремеслах, харчуванні, звичаях, фольклорі, розмовній мові поєдуються різні взаємовпливи. Водночас у цьому складному комплексі культурних перехрещень, нашарувань і впливів чітко простежується субстрат етнокультурної єдності та спільності закарпатських українців (або, як вони називали себе ще в недавньому минулому, – русинів) з основним материком українського народу.\nВсе це характеризує українське Закарпаття не як етнографічно однорідний район, а як ареал, край, на порівняно невеликій території якого є різні традиційно-побутові реалії та культурні взаємовпливи, зумовлені об'єктивними природними, багатовіковими політичними й економічними умовами його історичного буття. Це і становить культурну специфіку цього краю.\nСлід зауважити, що схема історико-етнографічного районування України є досить умовною, оскільки відбувається постійний процес стирання місцевих локально-територіальних рис традиційно-побутової культури. Побудова нових політичних, соціально-економічних та загальнокультурних умов життя, міграції, насильні депортації, штучні переміщення та перемішування населення, масові заходи русифікації, полонізації, мадяризації, румунізації внесли величезні зміни в сферу традиційно-побутової культури, витіснили з неї чимало важливих складових. На стирання регіональних історико-етнографічних особливостей вплинуло возз'єднання різних частин українських земель і процес внутрішньої консолідації української нації, поширення сфери вжитку загальноукраїнської літературної мови, сучасні засоби зв'язку, масової інформації тощо.\n2.4 Українська ментальність.Регіональні особливості побуту і традиційної культури не завадили корінному населенню історико-етнографічних районів України і в минулому і, тим більш, у новіший час усвідомлювалти власну причетність до єдиного українського етносу. Ця свідомість здавен грунтувалася на спільності етногенетичного походження, історичної долі, мови, тісних економічних і культурних зв'язках населення різних частин України, утверджувалася і розвивалася в процесі боротьби проти соціального і національного поневолення.\nІсторичні традиції, особливості повсякденної культури, поведінки, мислення, рис національного характеру, світогляду, релігії, тощо складають підгрунття ментальної традиції.\nМенталітет від лат. ments (mentis) – спосіб мислення, склад душі. Національний менталітет – це характер та спосіб мислення, що реалізується на рівні національної самосвідомості, але базується на підсвідомому комплексі всіх елементів душі народу (на рівні психічної подібності його представників у зв’язку з національним архетипом). Національний менталітет – це характер національної душі. Менталитет як окремої людини, так й народу, містить відбиток неусвідомленої історичної традиції попередніх поклолінь, що простежується через певні автоматизми інтелектуального й духовного життя.\nЗв'язок з землею визначив особливості світобачення, культурні орієнтири й соціальну організацію наших пращурів. Глибинні пласти українського менталітету закладені практикою землеробства й повязані з архаїчними матріархальними віруваннями в силу Матері-Берегіні. Це зумовило господарський хист, працьовитість, чуттєвість, емоційність, інтуїтивне сприйняття і взаємодію зі світом, допитливість, м'який гумор та мрійливість українців. Поряд с цим спостерігається постійна взаємодія індивідуалізму й колективізму, наполегливості й вразливості, волелюбства й пасивності в громадських справах. Жіночність архетипу «Україна» проявлюється через тонке відчуття гармонії, ліричне сприйняття життя, відсутність агресії й виважений підхід до вирішення складних справ, що притаманні українській ментальності. Цікаво, що важливим джерелом збереження ментальної традиції виступає фольклор, який на рівні образів не лише містить чинники національного менталітету, але й висміює деякі його риси – хвалькуватість, заздрість, впертість, зайва терплячість, прагнення уникнути відповідальності та ін.\nМенталітет значною мірою визначає особливості суспільно-культурного розвитку народу, оскільки охоплює емоційний, інтелектуальний, духовний – тобто всі рівні його життєдіяльності. Природне і культурне, раціональне й підсвідоме, індивідуальне і суспільне перетинаються та взаємодіють на рівні менталітету і здобувають певних форм духовної, моральної та релігійної культури народу. В будь-які часи менталітет виступає регулятором економічних, політичних й культурних подій.\nТаким чином,до основних рис українського менталітету відноситься:\nü емоційність (переживання почуттів у структурі особистості «розум-воля-почуття», надзвичайна значущість емоцій як інструменту пізнавальної діяльності та пов’язаний з нею кордоцентризм ( від грец. серце). Серце як основа безпосереднього емоційного переживання буття (П. Юркевич);\nü індивідуалізм – роз’єднаність української спільноти, окремішність кожної родини, заздрощі до добробуту сусіда;\nü толерантність – не агресивність, терпимість до Іншого;\nü антеїзм – любов до рідної землі, єдність з природою;\nü пошана до жінки (що нарівні з емоційністю провокує дослідників на висновки щодо «фемінності», «жіночності» української культури).\nОтже, враховуючи ці риси можна проаналізувати долю українського народу як послідовне розгортання його ментальної специфіки. Наприклад, індивідуалізм українців заважає консолідації спільноти, горизонтальній єдності, що помножене на не агресивність. Працьовитість та культ землі сприяли становленню української культури як землеробної.\n3. Горбач Н.Я., Гелей С.Д., Росінська З.П. Теорія та історія світової і вітчизняної культури. – Львів: Каменяр, 1992. – 352 с.\n4. Закович М.М. Культурологія: українська та зарубіжна культура. – К.: Знання, 2010. – 589 с.\n5. Кордон М.В. Історія української культури. – Львів: Магнолія, 2011. – 336 с.\n6. Крип’якевич І.П. Історія України: Навчальний посібник. – К.: Просвіта, 1992. – 550 с.\n7. Костомаров М.І. Слов’янська міфологія: Вибрані праці з фольклористики й літературознавства. – К.: Либідь. 1994. – 384 с.\n8. Лекції з історії світової та вітчизняної культури: Навч. вид. / За загальн. ред. Яртися А.В. та ін. – Львів: Світ, 1994. – 496 с.\n9. Макарчук С.А. Етнографія України: Навчальний посібник. – Львів: Світ., 2004. – 518 с.\n10. Огієнко І. Українська культура. Коротка історія культурного життя українського народу. – К.: Довіра, 1992. – 272 с.\n1. Які племена склали підґрунтя генезису українського народу?\n2. Чим зумовлені особливості української культури?\n3. Що таке ендоетнонім?\n4. Визначте головні періоди в розвитку української культури.\n5. На які етнографічні регіони поділяють сучасну Україну?\n6. Які райони входять до Центрально-Східного регіону?\n7. Що характерно для традиційно-побутової культури Слобожанщини?\n8. Які фактори зумовили зміни в сфері традиційно-побутової культури историко-етнографічних районів України?\n9. Що таке національний менталітет?\n10. Які риси притаманні українській ментальності?