ЮРІЙ ЯНОВСЬКИЙ — МИР (ЖИВА ВОДА) - XXIX-XXXIV - Юрій Яновський - Оповідання. Романи. П'єси. - Літературне місто\nЮРІЙ ЯНОВСЬКИЙ — МИР (ЖИВА ВОДА) - XXIX-XXXIV - Юрій Яновський - Оповідання. Романи. П'єси. - Літературне місто\nГригорко чи не на свою біду залишився на Криворіжжі. Спочатку він весело подався шукати гарного місця для купання, прилаштувався обіч хлопчаків, які, зайшовши по коліна в Саксагань, вудили в побожній мовчанці. Досхочу поплавав, полежавши на воді, бачачи одночасно небо й два високих береги іржаво-рудого кольору. Потім привабила цікава картина, коли виліз на руду гору й став дивитися на місто: з одного боку обрію заходило повагом сонце, вже похололе й непекуче, а за містом із хмарки над самою землею вилуплювався великий круглий місяць, такого ж розміру, як і сонце, тільки білий, мов густо запнутий габою. Подумав, що на цей раз усе обійшлося гаразд. Мусій Гандзя не бачив, як він тут лишився, це дуже гарно почати самостійне життя. Тут йому сподобалось, річка звалася так лунко — Саксагань, степ, на якому метляла срібним чубом під вітром ковила, радість обдувала серце, його волі ніхто не обмежує. «Тепер ти чистий, Гри- горко,— почувся неподалік голос,— хоч просто смали до раю!»\nГригорко рвучко оглянувся, — позад нього сидів Мусій Гандзя.\nСказати, що Григорко затремтів, було б недостатньо,— його підкинуло од землі, мов гумовий м’яч,— «ви ж поїхали, дядьку Мусію?!» Гандзя повагом дістав кисета з махоркою, скрутив із шматка газети замашисту цигарку й смачно закурив. Над містом стояла прозора курява, просвічувана з одного боку останніми променями сонця, а з другого — позначена великим диском місяця, що поволі набирав холодного жару; трохи аж парило, затихав гамір денного руху, тільки од свічада ріки одбивалися на береги постуки вагонів — десь ішов поїзд. І в цій тиші Григорко виразно чув биття свого серця, що попару не знаходило в грудях, наче хлопцеві снився кошмар…\nТаємниця Григоркового життя нездатна приголомшити, хоч хлопець намагався зіпхнути її на самий спід свідомості: він був у фольксдойчах 23. Це стало великою несподіванкою для нього самого, його тато — молодий офіцер — служив на Далекому Сході. На Україні у тата жила сестра, одружена з лікарем. Григорко приїхав з мамою до тітки погостювати, а тоді одразу почалася війна. Хлопцеві саме виповнилось одинадцять років, мама ще встигла влаштувати його іменини, це вийшли останні іменини з мамою, бо зміна клімату так вплинула на мамину хворобу, що порятунку не було.\nТоді невдовзі прийшли німецькі фашисти, і тітчин чоловік став працювати у них в лікарні. Дядько розшукав документи, які доводили, що мати дядькова була чистокровною німкенею, а він, як син її, має незаперечне право записатися до фольксдойчів. Коли б ще й батько дядьків виявився німцем, то дядько ще вище сягнув би — просто в рейхс- дойчі24. Як відомо, ці дві категорії людей навіть харчувалися під час окупації нарівні з вермахтом 25 та «організацією Тодта»26, решта ж мешканців окупованих земель, звалися вони офіціально тубільцями, не діставала нічого.\nГригорко, що його одразу став дядько звати по-німецькому «Грегор», ходив не раз до магазину для фольксдойчів із тіткою, щоб допомогти їй нести в корзині про\nдукти. Його підстригли на німецький манер, пошили коротенькі німецькі штанці з попругами навхрест, стали забивати в голову німецьку граматику. Скільки разів Григорко, одпросившися до вбиральні, яка стояла в кущах бузку, цілими годинами непорушно сидів там, щоб відпочити од насильницької германізації!\n«Ти записаний на мою фамілію,— казав дядько, затиснувши його між колінами й насунувши собі на око кругле сліпуче дзеркальце з діркою посередині, наче дядько хотів заглядати одночасно до носа й до горлянки,— моя фамілія чесно служить рейхові, ти не мусиш цього забувати!» — «У мене батько є на Далекому Сході,— пробував казати Григорко. «Твій батько — я,— гнівався лікар, підштовхуючи хлопця до дверей.— Пам’ятай, Грегоре, тебе піднято до панівної раси!»\nКоли окупанти налагодилися тікати під тиском Червоної Армії, вони евакуювали і фольксдойчів… Григорко з дядьком і дядиною рушили в путь. Дядько був сумний і непомітно для себе називав хлопця знову Григорком. Тітка пиляла чоловіка тупою пилкою й на кожній станції хотіла злізти з поїзда, щоб не забиватися до біса в зуби на чужину. Григоркові приснилась мама, яка сказала йому: «Ого, як ти виріс за три роки!» — й зникла, поманивши сина.\nГригорко вночі зійшов з вагона й рушив просто в темряву од станції, загрузаючи поверх черевиків у весняну розкваслу ріллю. На світанок він добрів до Веселої Кам’янки, упав коло копиці сіна й мертво заснув — і встав по дню з запаленням легенів. Як це найчастіше буває, прийняла його не бездітна родина, що мала можливість це зробити, а саме родина, якій аж ніяк це не випадало: прийняли Григорка Зайченки. Під час хвороби Григорко- вої коло нього сідав флегматичний Свиридон і без кінця щось майстрував, вирізував, стругав саморобним ножем. «Ти янгол?» — питав його в маренні хворий. «Янгол,— сумлінно відповідав веснянкуватий Свиридон,— ось тільки крила зроблю!» Од челюстей печі одвихалася баба Гапка й скубла Свиридона за блюзнірську мову.\nПо одужанні Григорко сміливо сідав до столу в купі Зайченків, так само одержував запотиличники од Юхими- ни-матері, як і всі діти, дражнив бабу й духу боявся молодої Юхимини-доньки. Зрештою, ступивши в п’ятнадцятий рік життя, він смертельно закохався в цю Юхи- мину й потоваришував з меншим од нього на два роки Свиридоном. Коли б не староста Мусій Гандзя, Григорко почував би себе на горі блаженства.\nСтароста чув, як Григорію марив фольксдойчами й німецькими дієсловами неправильних форм, налякав хлопця слушної години й змусив признатися, що той втік з ешелону. Німці ще вважалися владою,— отже, Григорко опинився в руках старости на повну його волю.\nМусій ганяв хлопця, як щеня, бив сп’яну, загрожував видати німцям. Він мстився на Григоркові за неспійманих партизанів, за втрачене особисте щастя, за те, що гітлерівці виявились не тими, яким варто було служити. Нарешті окупанти втекли, спаливши більшу частину села й хату Зайченків, зник і староста. Григорко зітхнув із такою полегкістю, наче вдруге народився на світ. Довго ще він жахався ночі й трусився по дню, і тільки спокійний гумор Свири- дона та лукавий погляд молодої Юхимини повернули його на стежку одужання.\nВін послав запит про батька і чекав відповіді, ганяв скотину на пашу, допомагаючи Свиридонові, ходив полоти, робив у погоничах. Його хлопчача душа, випорснувши з-під тиску дядька-лікаря й Мусія, росла як з води, загоювала виразки, вирівнювалась, буяла. «Ти якийсь наче намаханий,— казав йому побратим Свиридон, повторюючи мамині слова,—• наче з тюрми вирвався або з мотуза зірвався!»— «Нічого не знаєш, Свиридоне, а раптом батько мій знайдеться!»\nБатько доки що не одгукнувся, а Мусій Гандзя одного вечора таки переступив поріг Зайченкової землянки,— «давай, збирайся»,—сказав Григоркові. «Куди?» — злякано прошепотів Григорко, якого сама поява Мусієва налякала до смерті. «Поведу в район, щоб вибили з тебе фольксдой- ча!» — «Він тікав од німців,— сказав Свиридон, вирішивши оступитися за друга,— його батько — червоний офіцер».— «А твій хто, що ти варнякаєш, сороченя?» — «Я — не сороченя, пане старосто,— трохи подумавши, одповів неполохливий Свиридон,— мій тато трудящий елемент на будівництві».— «Ну, а я не староста, а демобілізований воїн, щоб ви знали!» — гукнув Мусій. Григорко не ворушився. Серце — просто виривалося з грудей. Насолодившися з хлопцевого переляку, Мусій Гандзя отак само, як зараз, потяг цигарку, аж зашкварчала махорка, а газета раптом зайнялася полум’ям: «Ти вже й жартів не розумієш… Я хочу тебе усиновити…»\nІ тепер, сидячи на горі над річкою Саксаганню, Мусій видавався Григоркові уособленням злого духа,—-ось він докурить, затопче недокурок, розправить чорні крила й полине шукати іншої жертви, роздерши наперед Григорка. «Не вбивайте мене, дядьку,— сказав хлопець і заплакав, остаточно втрачаючи самовладу,— пустіть жити!» Мусій І посміхнувся, погладив Григорка по плечах, аж той уві- 1 гнувся ще дужче,— «оце так бугай виріс, ач, як реве!..»\nОстання передосіння гроза розташувалася над Криво- 1 різьким басейном. З південного заходу блискали зірниці, сунули високо в небо чорні хмари, місяць почав упірнати, котитися, меркнути. Страшної сили розкотистий грім розколов небо навпіл од зеніту до землі. Ринула злива. З дерев потекли іржаві струмені. Небо, блакитне, тихе небо гриміло, наче струшуючи з себе велетенські залізні аркуші. Григорко біг, тікаючи од Мусія, не ховаючись од зливи, сприймаючи все, як втручання стихій до його долі. З-за повороту вулиці селища випливли крізь дощ фари машини, й люто заскрипіли гальма за крок од хлопця.\nОтарка молоденьких лип загородилася високою сосною,\nмовчки пишається одна з одної і з гладенької темно-каш- танової кори, і з ясного підсподу густо-зеленого листя. Полин, деревій, червоні бунчуки кінського щавлю, кущі шипшини з ягідками, до них скаче сіренька довгонога лісова пташка — клюне й оглянеться, клюне й подивиться вгору, повернувши набік голівку. Білокорі берези оступили лісове болото із яскраво-зеленою жаб’ячою цибулею, з мохом на трухлявих пнях, з листям конвалії по березі. З глибини лісу виступили наперед чорні стовбури велетнів дубів. Вузлувате галуззя, різьблене листя, могутня врода, непорушність. І осторонь на осиках рухливий, мерехтливий лист, мов труситься дерево в лихоманці серед сонячного дня. На вузькій лісовій галявині — нивка падалішнього жита, занедбана, нежата.\nВести приїжджих гостей випало на долю Семену Бойкові, до нього вчепилася й дружина,— без неї, бач, вода не посвятиться. «Горпино,— благав Семен,— ну, що ти там не бачила? У тебе ж мале в колисці!» Та добра Горпина аж ніяк не корилася, взяла в торбу хліба й цибулі, одягла ватянку, хоч пекло сонце, підперезалася, нагострила лопату, почепила до пояса німецький розцяцькований ніж у шкуратяних піхвах,— «пішли, не дляйся, Семене,— отак я, не смійтеся, йшла б аж до Брянських лісів! Кортить згадати наші партизанські походи…» Семен вибрався у довгополій німецькій шинелі, підтикавши її, як баба спідницю. До лісу доїхали на полуторці, далі проїзду не було, шофер залишився спати під кузовом, а пасажири заглибилися в ліс.\nПриїжджих було двоє — оператор кіно та працівник історичного музею. Перший виконував доручення свого друга, який колись провадив знімання в партизанських краях і мусив був закопати зняту плівку під час несподіваного нападу карателів-есесівців. Тепер ця дорогоцінна плівка була об’єктом і метою походу. Працівник музею сподівався розшукати відповідні реліквії.\nСемен ішов попереду, обережно ступаючи по стежці, за ним крокувало двоє гостей, позаду — усміхнена Горпина. Оператор хотів заспівати, як це полюбляють на природі містяни, але жінка заборонила, пояснивши, що в лісі галасувати не годиться, ліс вимагає тиші. Працівник музею став насвистувати, Семен тільки виразно й мовчки глянув,— свист ущух. Ішли в мовчанці. За короткий час приїжджі вповні відчули себе в партизанському лісі. Коли Горпина позаду заджерготіла сорокою, гості щиро здригнулися й збилися з ноги. Далеко в лісі відповіла сорока, Горпина стиха засміялася: «Ще білобока не забула партизанської науки!»\nСемен і Горпнна йшли, легко ставлячи ногу, груди їхні роздимала знайома лісова гама запахів, очі сторожко слідкували за однаковими для непосвячених деревами, за прим’ятою травою, галузкою, що лежала поперек стежки. Вони по запаху й паркій вологості знали, коли переходять низовину, по корі на деревах брали потрібний напрямок, по мохові на камені визначали сторони світу. Гості напочатку бадьоро йшли, повипивали баклаги з водою, хоч Семен і Горпина просили од цього втримуватись, бо потім не стане ніякої води, щоб напитися. Згодом до кожного болотця підбігали загасити спрагу, і тільки рішуче заперечення Семенове одводило їх од спокуси. Коли знайдено було джерельце, що било просто з-під куща й хлюпотіло по дерев’яному жолобку у видолинку, гості мов поп’яніли з радощів, кинулись напиватися досхочу, мочили волосся крижаною водою, наливали в баклажки. Семен з дружиною лежали на сушняку й мовчки спостерігали. Води вони ие пили, бо коли не потерпиш перші години й почнеш пити,— нічого путнього не вийде, підіб’єшся одразу. Горпина переборола ніяковість перед малознайомими людьми й попросила обох скинути чоботи, щоб поглянути, в якому стані ноги. Гості з жартами й сміхом пороззувалися, і тоді стало ясно, що Горпинині побоювання мали під собою грунт: босі пальці приїжджих були червоні, п’яти натерті, онучі збилися й покрутилися в чоботях,— як ті бідні люди тільки йшли! Показавши, як треба замотувати онучі, Горпина помастила натерті місця смальцем, що був у її запасі, гості озулися, всі рушили далі.\nГорпина ласкаво дивилася на спину свого Семена, як він красиво йде, мов лебідь пливе, обережно одводить галузки, щоб їх не поламати, пригинає голову під колючим паростком ожини, що поп’явся, поп’явся. Такого, як Семен, вона не стрічала в світі, і цей ліс був свідком її любові, а потім — щастя.\nРодом була Горпина з Чернігівщини, з дерев’яної рубленої хати, вкритої очеретом. Славилося село дівчатами,— так, так, здоровими, дебелими, рум’яними й роботящими дівчатами, голосистими, красивими — хоч з лиця воду пий. Горпина була не гірша од інших: сині очі під чорними широкими бровами, коса в руку завтовшки, й дужа сама, як добрий парубок на сватанні. Коли брала кісся в руки й заходила косити,— її ручка була найширша, і ніхто за нею не міг угнатися. Коли молотила — ціп їй батько давав окремий: бич із вареного вишневого дерева, капиця з най- міцнішої шкіри. Парубки її щиро боялися, бо коли Горпина кимось потрусить або й кине під ноги, то вже тому треба мерщій тікати й місяць викашлювати сором. Проте душа\nГорпинина була добра, незлобива, сміх лагідний, мова доброзичлива. І дивна річ, ніхто з парубків Горпину не цікавив, а кого вона притягала, той боявся підійти.\nОкупанти швидко дізналися, чим славне Горпинине чернігівське село, крім хліба, овочів, меду, масла. Одного разу приїхало семеро есесівських офіцерів, походили по хатах — ситі, опецькуваті, п’яні, і майже біля кожної дівчини цмокали язиками, плескали по плечах. Біляві, рослі й білошкірі дівчата розхвилювали цих новітніх з ласки Геббельса 27 нібелунгів 28, і вони, отаборившися в хаті, яка перша їм сподобалася, вигнали з неї на сніг старих і малих, а старосту послали привести негайно трьох Брунгільд та чотирьох Крімгільд29. Дівчата поховалися, староста прибув до офіцерів і боязко повідомив про втечу дівочого населення до лісу. Каральний загін спалив село до пня. Люди жили партизанським колективом у глушині лісу два роки, ходили з риском для життя до власної землі — орати її й сіяти, збирати пашню.\nГорпину було відряджено з дорученням до партизанів Київщини, вона благополучно прибула в загін «За Батьківщину». В київських краях Горпина гарно прищепилася і все відтягала своє повернення на Чернігівщину. Ходила з бійцями загону на ризиковані операції, розвідки, диверсії, діяла нарівні з чоловіками, і часом траплялося, що, не будь дужих Горпининнх рук, багато хто не дійшов би до бази,— Горпина доносила поранених на руках. Що її тримало в цій стороні, вона не знала, серце було спокійне, залицяльників одбривала хутко й рішуче,— добре, коли відлітали з неушкодженими ребрами. її спокійна, затишна, чиста й велична краса наробила того, що коли йшла Гор- пина — група діяла зухвало й скажено, наче то були якісь несмертельні люди. За однієї такої експедиції було підірвано моста й на зворотній дорозі спалено штабну німецьку машину. Семен Бойко, який ішов за старшого, теж дістав свою порцію під ребра, коли спробував показати Горпині, як обіймаються в його селі.\nВ глибині душі дівчина була щаслива, що саме Семенові вона не байдужа, але як він смів доторкнутися до неї, наче звичайний зальотник! В тім же бою Семена було поранено, і Горпина однесла його до лісового хутірця. Як їй приємно було нести! Вона знала, що Семен страждає, але тим більше приємно було нести його, рятувати, тримати в обіймах, як дитину, міцно тулити до себе, дозволяти його кволим рукам обіймати себе за шию. Мабуть, ніколи не забуде Горпина того зимового лісу, білої урочистості й безмовності, лапатих ялин, під якими перестоювала, відпочиваючи, цілющого снігу, яким поїла спраглі Семенові уста й підносила потім до своїх власних. Дійшла з пораненим до хутірця, влаштувала його в землянці під стогом сіна, ходила радісна й усміхнена, аж їй сказала баба-господарка: «Щось ти, дитино, наче й не пораненого принесла, а оте іцастя в хату!»\nСемен, ідучи попереду гостей, оглянувся на них і сказав: «Ось ми й наближаємось до табору…» Горпина підморгнула чоловікові через голови гостей і запропонувала відпочити. Вже вона побачила, як оператор зовсім підбився. Ліс осінньої пори був наче кований з ясної міді, у цитринові мантії вбралися кущі глоду, золоті шапки зодягла береза. Прозору тишу протинав стук ятеля по дзвінкій корі, наче бив він у дерев’яний дзвоник. Гукнув на болоті птах бугай дужим голосом. Прошуміла крильми зграя шпаків. Урочисто стояв ліс, і, як перо жар-птиці, падав з високого клена позолочений листок.\n«Майже дійшли»,— сказала Горпина. Тільки її звичне око могло добачити щось у тій гущавині, яка була перед очима. «За два літа заросло так, наче нічого й не було»,— одгукнувся Семен. В цей час короткі кулеметні черги долинули здалеку, почувся свист міни — одної, другої. Семен прислухався й несподівано зареготав: «А, щоб ви йому виздихали!» Горпина теж зрозуміла, в чому справа, але не хотіла вириватися попереду чоловіка. Це були шпаки, які навчилися за війну багато дечого: імітувати кулемети, свист мін, передражнювати стогін поранених. Семен узяв палицю й пожбурив на шпаків. Ті полетіли геть, кулеметне диркання все віддалялося й віддалялося, доки й зникло.\n«Одного разу,— мовив Семен,— хлопці вивчили шпака кричати слово «партизани!» і пустили в селі, де стояли фашисти. Скільки переляку було. Вагон боєприпасів вистріляли на язикатого шпака!»\nПартизанський колишній табір геть розтав у могутніх обіймах лісу. Ще й самі хазяї не дуже руйнували рослинність, але вибивали тирла, щоб не давати знаків німецькій авіарозвідці. Кущі так і стояли кущами. Велична сосна на схилі яру так і лишалась незаймана, проте під нею був хід до землянки.\nСьогодні все засунула земля, захарастив болиголов і лопушиння, сліди людські вкрив жовтий падалішній лист.\nОператор видобув з планшета папери друга: табір, схематичний план розташування землянок, опис місця, де закопано зняту плівку. Передавши все Семенові, він ліг на траву й відчув, що не поворухне ні ногою, ні рукою. Семен дивився на план і намагався пригадати, як воно було. Він пам’ятав небіжчика-оператора: який був жвавий і одчайдушний, ніщо не примусило б його ховатися, коли перед апаратом відбувався цікавий епізод — бій, диверсія на залізниці, напад на каральників. Часто він кидав знімати й сипав прокльони, вимагаючи освітлення, коли пригасали запалені вагони…\nЗа яких обставин закопували плівку? Семен ніяк не міг пригадати. Здається, якась помилка трапилася, чи що.\n«Ти не пам’ятаєш, Горпино, що ми закопували, коли залишали цю базу?» Горпина теж не могла пригадати.\nВони витримували, пам’ятається, бій до самого вечора, а потім ударили на прорив і вийшли. Оператор теж бився разом з усіма, але апарата в нього вже не було. «Пригадав, пригадав,— вигукнув Семен,— куля розривна побила йому оптику! А потім осколок. Сашко дуже лаявся, апарата кинув. Чисту плівку закопав, зняту плівку ніс у сумці за пазухою. На другий день поривався бігти назад, бо виявив, що закопав не ту плівку! Себто зняту закопав, переплутав… Така була комедія!»\nСемен взяв у Горпини лопату й почав енергійно вирубувати кропиву, Горпина сиділа коло оператора, розповідала, який бравий був його друг, як фільмував партизанське життя. Скільки вона просила хоч карточку з того зробити! Був веселий, вірші писав, малюнки робив до стінгазети… «Семене,— раптом перервала свою мову Горпина,— не лізь, ради бога, до землянки! Хто його зна, чи розміновано!»\nСемен став спиною до сосни, під якою починався хід до землянки, уважно розглядав дерева, намагаючись пізнати дубок, до якого прив’язав свої координати небіжчик-опера- їор. «Он він!» — гукнув Семен, побачивши крізь бур’яни й кущі так зване «карне місце»: там партизани карали зрадників. Єдиний дубок ріс розкидисто, глушачи навколо себе молоду соснову парость. Навколо дуба на відстані росли сосни,— здавалося, що вони оточили самітного зайду й стискуватимуть коло. А дуб, розпихаючи соснові верховіття, ріс угору до могутнього сонця, яскравого неба й не боявся оточення.\nВід дубка одміряли потрібну кількість кроків, стали копати. Працівник музею оклигав швидко й допомагав Семенові. Горпина з оператором підійшли подивитися. Але не так швидко знайдеш те, чого сам не закопував. Знову й знову заглиблялася лопата в лісовий грунт. Нарешті, коли землю навколо дубка було скопано, Горпина взяла лопату з рук Семена й почала копати осторонь, де земля ще не була розворушена. І вона таки знайшла потрухлий дерев’яний ящик з-під патронів.\nЗвичайно, ніхто його не розбивав і не розкубрював. Оператор витяг із рюкзака чорний шкуратяний мішок, поклав туди ящика й сказав, що повезе до лабораторії й вийматиме плівку в повній темряві, щоб не ризикувати такою дорогою пам’яткою.\nРаді й схвильовані шукачі ум’яли Горпинин запас — цибулю й хліб, випили води й рушили назад, до залишеної полуторки.\nСонце стояло на передвечірній смузі, тепер уже збоку просвічувались жовтолисті берези, червоно-жовті клени, темно-коричневі дуби.\nЗнову з Веселої Кам’янки відходили люди: Улас Шевчик, гвардії сержант з двома медалями, з червоним од прощання з Василем Івановичем носом; Свиридон Зайченко, пастух, якому од хвилювання наче аж прибавилося ластовиння; Карпо Цар, котрому дадено по шапці з головування в сільраді. Проводжала далеко за село Пріся Вовченко,— ота Пріся, яка в майбутньому багато кислиць наснить парубкам, охочим до її товариства. По ріллі скакав і підлітав чорногуз Халимон, який тягся слідком за Свиридоном, своїм приятелем і другом. Пливло назустріч бабине літо, приліпилося до дітей, наче обняло всіх трьох.\nКарпо йшов далеко попереду, заборонивши будь-кому себе виряджати в дорогу, йому ще раз давалася можливість стати людиною. Павлов продраяв з пісочком, і він аж схуд за вчорашній день. Прийшовши додому, востаннє напився, завалився спати, а вранці геть побив у хаті посуд, як новітній Тарас Бульба перед від’їздом на Січ. До речі, мета його подорожі саме й була Січ: він зібрався до Запоріжжя. А перед цим, не вірячи своїм вухам, одержав вияв полковникового довір’я, від якого аж запишався: мав одвезти хлоп’ят — Свиридона, золоті руки,— батькові на Криворіжжя до ремісничого, а Уласа, гвардійця,— до суворов- ського училища.\nПріся, як ведеться, проводжала до перехрестя. її щоки пашіли од замішання, що йде з двома парубками одночасно. Але її серце, проживши на світі ледве дванадцять літ, ще не могло дати собі ради з почуттям, яке не спинялося на комусь одному. Мама Оксана прибрала її гарненько, мов до клубу: рясна спідниця спадає аж на босі п’яти, сорочка вишивана, м’якенька, мов пух, дві кіски, виплетені туго, ле- жать на голові, наче вінок, до того ж мама понатикала їй у голову нагідок. Маленьке намистечко з коралів, а поверх нього — піонерська краватка.\nїй буде сумно без хлопців. Ні до кого не поговориш, ні з ким не заспіваєш. Так приємно бути до серця аж двом. То Свиридон змайструє затишну хатку і все всередині, як належить: і діжа стоїть на лаві, й помийниця, й піл, і віконечко з зеленого скельця, і навіть ворітця відчиняються, а на воротях — стоїть дід у червоних чоботях; то Уласик прийде й розповість про закордони, які там ляльки величезні, навіть очі розплющуються й заплющуються, а декотрі просто аж говорять «мама!», і сам Улас, бравий та моторний, медалей тих на грудях, аж очі вбирають, одного разу (цур-цура, щоб ніхто не знав!) Улас дав їй почепити ненадовго одну медальку. Яке це було хвилювання, Пріся закам’яніла на місці, їй здалося, що вона сама не знати який герой!\nВелика зайченківська родина аж рада була, що позбувається Свиридона. Хоч коли батько написав, що хоче вивчити хлопця на майстра, баба Гапка розгнівалась, а мама Юхимина заплакала. «Де ж пак,— казала бабка, штурхаючи рогачем у піч,— хіба на селі й не люди? А гріх од бать- ківщизни одбиватися. От розгнівається земля та й нікому хліба не дасть!» — «Цитьте, бабо,— мовила молода Юхимина, яка й собі вешталася на той час по хаті,— гріх, коли не робити, а в роботі скрізь святе місце!» — «Мовчи ж і ти, Химо,— перебила мати,— коли матимеш своїх, тоді взнаєш, як із дітьми розлучатися!» — «Хватить ще, мамо, на вашу долю дітей!» — зареготала Юхимина, й тільки двері грюкнули, дівчин сміх долинув уже з вулиці.\nСвиридонові того дня годили всі гуртом. Навіть баба, з якою в нього були постійні напружені взаємини, й та робила спроби погладити хлопця по голові, а він, ще не навчений такої ласки, пірнав головою під стіл чи під піл. Малі діти, яких, як відомо, була повна хата, позносили Свиридонові всі їхні добра, щоб узяв на поїзд: котушки од ниток, засушених жуків з рогами, ляльки з прядива, оболонку німецької гранати, скельця різнобарвні з німецьких пляшок, залізний орденський хрест на стрічці, шматок засохлого вишневого глею, дві надкушені грушки дички, жовтогаряче перо з хвоста закордонного півня, яке встигли вже вискубти зайченківські сміливці, і багато інших високоцінних речей.\nСвиридон напочатку нітився, а потім увійшов у смак, погейкував на всіх, заявляв претензії на всі ласі шматки в хаті, аж доки знову серед ласки й благовоління не заробив раптового ляпаса за те, що вмив одного з малих скиб-\nкою кавуна. Сяк чи так, а день минув, і Свиридон був гото- а вий до мандрівки. На голові мав стару батькову кепку, якою баба затуляла в комині,— кепку випрали й визолили, вона стала як нова. На плечі хлопцеві одягли піджачок Юхи- мини-молодшої, який їй пошито з німецького плямистого маскувального халата. Сорочка була червона, перешита з дідової старої й пофарбована крамною фарбою. Ніде правди діти — ноги так і зостались босі, бо в родині Зайченків за час окупації цілком вивелися такі речі, як черевики, постоли, не кажучи вже про чоботи. Була одна пара повстяників, а друга — чуні, склеєні з автогуми,— цим користа- лася вся родина в міру потреби. Через плече Свиридові по* чепили торбу, куди вліз кусень хліба, дві цибулини, сіль, п’ятірко варених картоплин, жменя сушених вишень, два вергунці, десяток горішків. Наспід хлопець умостив інструмент, зошит із малюнками кількох своїх конструкцій, та н усе. З-під кепки в Свиридона вибивався рудий кучер, м’який, як шовк, вогненний, як з печі: довго напередодні: мама банила йому голову лугом, материнкою, щоб пішла дитина між люди чиста й охайна, нехай бачать, що в нього мати вдома, а не мачуха!\nНайтяжче було від’їздити Уласові. «Дивись сюди,— казав полковник,— та в тебе з очей річки біжать! Оце так гвардієць, ще й з медалями. Ну, брат, цього од тебе не чекав. Пам’ятаєш, ми з тобою про все домовились?» Зранку Улас почав збиратися. Він договорив одного з малих Зайченків— свого однолітка Микитку — стати за ад’ютанта до полковника, за що наперед віддав Микитці шкіряного пояса, буденні свої чоботи, пілотку. Це були великі скарби для Микитки, і він заприсягався не зганьбити Уласового довір’я. Для початку Микитку було навчено, як повертатися по-військовому, як підходити з рапортом, як себе поводити в присутності полковника. За всіх серйозних обставин Микитка мусив стрімголов летіти до старшини Гейба чи рядового Середи, доповідати їм і виконувати їхні накази. Улас повів Микитку до комори, за якою було влаштовано душ, власноручно вибанив його та проінструктував, яка мусить бути чистота коло Василя Ивановича. Ще Улас виклав Микитцї все, що полковник любить, а чого бачити не може, що їсть, а до чого не доторкнеться, коли голиться, коли лягає і встає. Микитка виявився кмітливим, хвацьким і поворотким хлопцем, за що Улас обіцяв привезти йому ще й гостинця. Після цього Микитку було представлено полковникові.\nУлас пішов прощатися з учителями, з якими не доведеться працювати, і, вибравши хвилину, коли учителька Олена Михайлівна проводжала його до воріт, закинув їй сло-\nвечко про ученицю 4-го класу Вовченко Прісю. Вчителька, лагідно посміхнувшися, сказала, що він може не турбуватися, все буде зроблено,— Улас тоді вистрибом подався геть, неймовірно зашарівшися од посмішки Олени Михайлівни.\nІз школи Улас зайшов до тітки Ганни. Тітка саме доїла корову, яка ніяк не хотіла стояти смирно, махала хвостом і намагалася перекинути дійницю з молоком. Улас подав корові шматок хліба, а тітка закінчила доїти й почастувала хлопця теплим молоком, од якого Улас придбав білі піняві вуса. Мала Галя ще спала, потім, зачувши Уласів голос, прокинулась, полізла до нього на руки й нізащо не хотіла відпускати з хати. Хлопець рішуче, як належало майбутньому офіцерові, пересадив Галю на тітчині коліна й вийшов, одмовившися од гостинців, які давалось на дорогу.\nУлас був присутній, коли секретар райкому Павлов бесідував з Василем Івановичем на світанку після історії з По- лупенком. Павлов порадив полковнику придивитися до Семена Бойка, виховувати з нього собі заступника, а старого вчителя Феофіла Гавриловича попросити доглянути сівозміни, він знає не менше, як агроном. А тим часом повернеться з армії справжній агроном, який район вивчив, виїздив по всіх колгоспах. Ще нехай полковник зверне увагу на молодого учителя Степана Тарасовича,— був на фронті, кандидат партії. На місце Карпа — на голову сільради підказати людям Ганну Кравчину, ланкову,— вона, здається, сестра полковникової дружини?\nУлас поглядав збоку на секретаря, який знає село вздовж і впоперек і кожну людину наче бере в руку, обмацує, пригладжує, ставить,— і, мов уроджена, виглядає людина на місці, де її ставиться. У Павлова були пухкенькі малі руки, вкриті золотим пухом, він гортав книжечку в чорних палітурках і вичитував звідти прізвища людей, родинний стан, характери, нахили. Зокрема, щодо Зайченків, то секретар запитав, скільки в Юхимини дітей,— вона має всі підстави одержати звання Матері-героїні. Уласові одразу згадалася чорна землянка, кубло дітей, злидні і мати Юхи- мина — вічно заклопотана, жвава, добра,— так ось які бувають герої! Пересельців Павлов радив не шарпати, хай приростають до матерньої землі, а щоб це прискорити, негайно ж виділити їм садиби, по можливості з садом, почати ставити хати в кредит, залучити молодь до гурту, до гулянок. Коли полковник сказав, що двом родинам готових садиб не вистачить, треба буде нарізати на порожньому місці, Павлов опреділив готову садибу з хатою вдові, а нарізати іншим двом, тільки зробити по-хазяйському: щоб і щеп для\nних привезти з дослідної станції, допомогти впорядкувати, піде коріння їхнє в нову землю вглиб і вглиб. «Хай придивляються до колгоспу,— сказав Павлов,— їм багато чорного проти нас покладено в душі, треба сонечком, вітром, громадою діяти!..»\nКарпо далеко зайшов наперед, сховався в лощині, а діти все прощалися й не могли розлучитися. Чорногуз Халимон, до якого підходив Свиридон Зайченко й щось говорив йому, поклацав дзьобом, полетів назад. «На Єгипет швидко рушатиме»,— зауважив Свиридон, наче почувши цю звістку від самого птаха. Прісі мама наказала далеко не заходити, щоб бува приблудний собака не перестрів, і швидше вертатися до хати.\nОсь вони йдуть поруч неї, і серце її крається навпіл,— один бравий військовий з медалями на грудях, в шинельці наопашки, а другий із золотими кучерями — майстер. Ще хлопці не від’їхали нікуди, а Пріся вже бачить їх на зворотній дорозі: один генерал, а другий майстер над майстрами,— «здрастуйте,— озвуться вони до Прісі,— ну, як скажете нашій просьбі, кому руку подасте?» І Прісине серце солодко щемить, перший біль розстання карбується на душі,— скільки їх чекати — днів, місяців, років?\nДарина часто згадувала день приїзду на шахту. Лукеря Павлівна стріла її радо й одразу заявила, що така жіночка обов’язково принесе щастя в хату. На цій підставі залишила Дарину в себе аж до того дня, коли справді постукав у двері її син — загиблий і похований Дем’янко. Любу й Варвару Кіндрат Дем’янович на другий день сам одвів до гуртожитку і влаштував якнайкраще. Решту прибулих прийняли організації, які їх вербували.\nДарина сиділа в чужій хаті наче засватана — чого вона тут і нащо вдерлася до чужого життя? Старий розповідав дружині, яку смерть прийняли невістка й онуки на Кіро- воградщині. Ніяких невістчиних речей не зосталося, «добре, що хоч Дем’янків портрет переховала,— сказала Лукеря Павлівна,— все-таки щось зосталося, бо в тому музеї на карточці наче чужа людина…» Дем’янка було знято коло шахти в ту хвилину, як вийшов після рекордної зміни,— стояв, засипаний квітами, й посміхався, дивлячись просто в апарат.\nТа посмішка допомогла Дарині пізнати Дем’янка на порозі дому, коли через тиждень постукав і прихилився до одвірка, побачивши її, чужу людину. «Ви, мабуть, Дем’ян- ко,— проговорила Дарина,— заходьте, будь ласка, й роздягайтеся, мама ваша пішла по пайок, а Кіндрат Дем’янович побіг до шахти, там привезли нову врубову машину…» Де- м’ян мав певну звістку, що батьки й дружина загинули, а будиночок спалено,— такі відомості, як і батьки про нього самого. Він зайшов, пізнаючи кожну дрібницю в кімнатах, скинув шинелю й сів до столу, зіперши голову на руки.\nОсь прийшов батько й закашлявся од радості, ніяк не міг вимовити й слова. Потім Дем’яна сховали до темної кладовки, коли побачили у вікно, що повертається Лукеря Павлівна. «Радість, радість,— гукнула їй з порога Дарина,— приходив чоловік, який знає про вашого сина!» Лукеря Павлівна кинула авоську з пайком і мовчки сіла просто на ганку. «Він живий?» — насилу вимовила дерев’яним язиком. Кіндрат Дем’янович кинувся підводити, намагаючись уникнути її погляду. «Не одвертайся,— суворо наказала стара, ще й тупнула ногою,— ви так мене вбити можете!»\nТут і з’явився Дем’янко з кладовки, він убрався в крейду, і Лукеря Павлівна машинально почала чистити йому гімнастерку на спині, оббивати рукою, а він тулився до материних грудей, некажучи й слова. «От мамій, — сказав батько, — тебе ніяка війна не переробила, мамій, та й годі!»\nІ Кіндрат Дем’янович взявся оповідати, як до їхньої шахти спустили дослідний зразок врубівки, щоб перевірити продуктивність,— наче тільки вчора він розлучився з сином і більше йому ні про що говорити.\nДоки селище дізнавалося про щастя, яке прикотилося до двору старого Кривохижі, доки збігалися до нього родичі, знайомі, друзі,— сам Дем’ян зажурено сидів біля столу, поховавши надії про дружину й дітей. Поступово кімната виповнювалася й виповнювалася родичами, поприходили батьки підпільників, кинутих до шахти, цікавих прибилося повен двір. Лукеря Павлівна відчинила й вікна, щоб усі могли почути Дем’янка.\nЙого кидали до шахти, коли яма встигла вже проковтнути багато жертв, і ніхто не вмирав розчавлений, безсловесний! Ледве тримаючись на ногах од тортур перед стратою, чоловіки й жінки підбадьорювали одне одного й шкодували, що руки їхні поскручувано колючим дротом,— уже б вони показали катам. Він пам’ятає кожне слово, вимовлене над шахтою,— хто співав, хто гукав до безмовних руїн шахтних будов про помсту, хто плював у вічі фашистам, а хто підтримував кволіших: «Нічого, шахтарі,— востаннє спустимось під землю з вітерцем!»\nДем’янові руки не були зв’язані, як і в декількох інших, замучених до півсмерті,— гестапівці вважали їх безпечними. В останні секунди відчув, що не може чекати, доки його підведуть до дірки в землі й штовхнуть на дно шахти, великий гнів налив жили міццю, він гукнув: «Смерть німецьким загарбникам!» — і скочив до безодні, не чекаючи доторку катової руки. Він знав, що слідом за ним полетить граната, увесь зіщулився, серце стислося. Ударився об стінку, блискавично подумав, що не долетить, а десь прилипне до стіни купою потрощених кісток і м’язів.\nРаптом ноги його черкнули об трос, що, намертво затис- нутий руїнами копра, звисав у шурфі, певно, до самого дна, де вибухнула кліть із толом. Автоматичним рухом відповіло тіло на доторк троса: руки й ноги схватилися за нього, й Дем’ян закричав від пекучого болю в долонях і на литках. Проте, загальмувавши падіння, витримав біль і завмер на тросі, обнявши його закривавленими руками, щомиті чекаючи згори гранати або вагонетки.\nТрос під вагою тіла гойднувся,— значить, не доходив до низу шахти. Чекаючи, що вдариться спиною об стіну, Дем’ян відчув за собою порожнечу й збагнув, що доля посилає йому порятунок,— це був старий штрек, яким підвозили колись до кліті вугілля, доки не перейшли на нижчі горизонти. Про цей штрек розповідав батько, працювавши там замолоду, і Дем’янко відчув під ногами землю, учепився, поповз, і нервове його збудження вибухло сміхом. Чомусь ізгадав обличчя офіцера, який нагорі фотографував страчуваних, посварив йому кулаком і аж тоді загубив свідомість.\n«І ви врятувалися,— сказала Дарина серед мертвої тиші в кімнаті,— вилізли тим же тросом нагору, щоб жити?»\nШахтарі раптом загомоніли, наче Даринин голос повернув їх до сучасного, один розповів, як витягали з шахти трупи героїв і нікого не пізнавали, як поховали на площі, думаючи, що й Дем’яна ховають. Дарина побачила крізь вікно Любу й Варвару, вийшла до них. «Ми думали — ви на заводі, Дарино…» — «Чого це людей зібралося стільки, нещастя яке?» — «Навпаки — щастя, син з мертвих повернувся!» Дівчата йшли щойно із зміни — працювали на естакаді відкатницями — трохи змарнілі, стомлені,— «ходімо в степ, Дарино!».\nВийшли із посьолку, обминули терикона, повз шахтарські городи побрели далі й далі в степ. Зійшли у видолинок, за горою зникло селище й шахта, тільки вершечок чорний терикона витикався звідти. Кущі терну, глоду поросли вздовж стежки, листя на них пожовкло й почер\nвоніло, поруділо й посріблилося,— наче стояли кущі, повні різнобарвних метеликів: то один, то другий, то вогненний, то цитриновий, цілою купкою одразу зривалися з галузки й злітали до землі. Дарина торкнулася куща, й листя посипалося, як із рукава.\nДівчата посідали над глибокою балкою, де внизу накидано рудого каміння, й потихеньку заспівали. Як тут було красиво, на цім згористім місці! По сріблястому од полинів і віниччя схилу яру горіли червоно й оранжево кущі глоду. З-за гори долинув гомін, до балки спускалося кілька людей, і між ними старий Кривохижа з сином Дем’янком. Штрек, який врятував Дем’яна, тягся аж до цього місця й виходив у балку,— по штреку й виповз на волю Дем’ян, а не тросом, як це можна було припустити. Тут був вихід на поверхню, і шахтарі сперечалися, чи можна спрямувати сюди відкачувану з шахти воду, щоб загатити ставочок і завести для їдальні рибне господарство. Води за німців назбиралося в шахтах так багато, немов туди ринув цілий Донець. Гігантські помпи день і ніч вивергали на поверхню підземну воду, яка з ревом збігала на низькі місця, заливала городи, розмивала вулиці. Коли б пустити її до цієї балки, от було б полегшення й безпосередня вигода. «А коли штрек має сполучення з нижчими горизонтами,— сказав Кривохижа,— тоді перекачуватимемо води на власні голови?» Всі засміялися й вирішили — по-перше, опреділити інструментальною зйомкою, чи є сюди з шахти похилість, по-друге, обслідувати детально цей штрек, чи годиться він як річище підземного потоку, що наллє балку водою…\nДо селища Дарина поверталася поволі, хоч думки її летіли на крилах. Варвара й Люба давно кинули її саму. Як далеко до Веселої Кам’янки!..\nГригорко нарешті побачив, як добувається залізна руда і яких верховин мистецтва досягнув бурщик Стоколос.\nМашина, яка ледве не переїхала в грозу Григорка, належала саме тому бурщикові, знатній людині басейну. Він був дуже молодий, і його слава ще трохи муляла йому, змушувала триматися дещо напружено. Стоколос тікав од слави, як міг, але вона ступала за ним по п’ятах, завдаючи багато прикростей, зайвої метушні, забираючи вільний час. Коли б не Стоколосів здоровий глузд і відчуття гумору,— ота слава наробила б нещастя: йому не вистачило б часу для роботи й він загубив би рекорди.\nА свою професію він любив, як свято працьовитих рук, кмітливої голови, завзятого характеру. Він розумів місце залізної руди в господарстві Вітчизни й думав не лише про свою шахту чи рудоуправу,— його обходив і видобуток басейну, і цілком зрозуміло, чому невдовзі його було обрано до Верховної Ради. Стоколос був витвір радянської системи виховання і тому, дізнавшися, що відстає шахта сусідньої рудоуправи, яка з ним змагається, не радів з того, а заїздив до бурщиків у хату чи в гуртожиток, починав довгу розмову про різні сторонні речі, доки, нарешті, доходив до істотного, або самі господарі не витримували й починали виправдуватись, що в них на шахті атмосфер не хватає, свердла не тим металом наварюють і не так заточують, відпалений забій ніяк не приводять до ладу і багато інших мотивів. Стоколос брав за барки компресор- щиків, примушував їх ремонтувати труби, давати відповідне тиснення, сам перевіряв бури.\nВін ніколи не рахувався з вільним часом, коли треба було показати нові методи майстрам. На цей раз запросив бурщиків до себе в забій, взяв Григорка. Хлопець прожив у Стоколоса кілька днів.\nРодина знатного бурщика складалася з нього самого й молодої дружини з немовлям.^Під час війни Стоколос працював на Уралі, повернувся звідти одружений з білявою скреперисткою, яку навчав там бурщицької професії й між ділом закохався. Мав кімнату з кухнею, невеличкий город за будинком, молоді щепи, машину емку, яку йому подаровано на Уралі за виконання подвійного річного плану. Родинне життя Стоколоса було щасливе, якщо не рахувати тих подружніх бур, які йому влаштовувала сердитенька «хазяюшка», коли чоловік вертав із чергового на свою честь банкету й треба було струсити з нього зайву славу, щоб повернути Стоколоса на землю. Після чого жіночка сідала плакати, а славний на всю країну бурщик стояв перед нею на колінах, благав показати йому «козарлюгу Стецька», якого завтра ж понесе в шахту, щоб привчати змалку до батькової професії! Мамій Стецько — «Стьопушко», казала ма ги — лежав на теплій лежанці, охоронюваний Григорком, і однаково легко запихав до рота пальці правої руки чи лівої ноги. «Альоша,— казала дружина,— коли ти будеш його так термосити, я віддам Стьопу до дитячого будинку, а сама з тобою візьму розлуку!»\nСтоколос працював артистично.\nВін кидався на стіну залізної руди, притискав до неї пневматичний свердел, який джеркотів, наче кулемет, тримав його руками, приймав на груди, повертався боком, підставляв спину, упирав перфоратор на стегно, знов підхоплював на плече,— кожен м’яз працював, здавалося, що бурщик танцює надзвичайного ритму танок, хоч Стоколос не витрачав марно жодного руху. І назовні праця виглядала такою легкою, що Григорко не втерпів, попросився потримати. Перфоратор трохи не вирвався у нього з рук, свердел заверещав, Григорко аж зігнувся, не знаючи, що робити. Стоколос засміявся й при світлі шахтарської лампи видався хлопцеві значно старшим, ніж на поверхні. «Одна бурка готова,— сказав бурщик-гість,— давайте, Олекса Матвійович, другому…»\nГригорко став свідком справжньої школи буріння,— Стоколос показував місце кожної бурки, напрям свердла, глибину шпура, найвигіднішу для вибухової дії. Він показав станок, який допомагав працювати одночасно кількома перфораторами, пояснив систему заточки свердла, новів до іншого забою, щоб переконати, як бурщик повинен економити хвилини. Тим часом у першому забої зробили відпалку, себто вибухом обрушили руду, й по штреках виразно запахло пороховим димом, наче з поля баталії.\nБурщиків-гостей було коло Стоколоса троє: літній статечний уралець, який приїхав до Криворіжжя позичати досвіду з тим, щоб разом і викликати Стоколоса на змагання; бурщик із Первомайки, де шахт путніх ще не було, самі «шахтьонки», проте люди зібралися путящі, з гордою думкою про здобуття прапора першості; комсомолець- бурщик із сусідньої рудоуправи, де відбудовувалась найбільша шахта басейну й готувалася стати цілком комсомольською. «Ну, давай, друг Алеша, по-нашему, по-ураль- скому!» Стоколос дивився, як бурить уралець, і підморгував до своїх,— мовляв, який ведмідь ломить. «Ведмідь,— сказав уголос,— машинку поламаєш, Пал Палич!»\nПал Палич стояв, упершися міцно ногою об породу, другу зігнувши в коліні, бурив, притиснувши перфоратора до грудей, під гострим кутом догори, часом давав холостий хід свердлові, щоб висипався з бурки гарячий пил. «Ха- рош,— сказав Стоколос,— тільки примічай, Пал Палич, що ти не ведмедя береш на рогатину, треба гратися в роботі, одні м’язи працюють, другі спочивають, хай цілу зміну однаковий жар!»\nПал Палич кінчив бурку, скинув з руки брезентову рукавицю, витер піт, який набігав на чоло не через роботу, а од хвилювання: «Организуемся, Алеша, я вижу, что не только в бурении дело,— у тебя вся постановка научная!»— «Звичайно,— скромно озвався Стоколос,— бурщик мусить тільки бурити, щоб йому завжди готовий забій, свердла й воздух…» Уралець глянув на Стоколоса, на його зовні не дужу постать і раптом обняв, притулившися бородою до юнацьких уст,— «спасибо, друг Лексей Матвеич, вот как Криворожье с Уралом одно дело раздувает. Все свершим, дрожи, земля,— рабочий класс идет!»\nВзявся бурити й другий гість шахти Стоколоса — Ничипір Корж. Його всі називали дідом, хоч йому ще далеко було й до сорока літ. Так перем’яла й випекла його німецька окупація, що голова стала сіра, мов сіллю посилана, тіло худе, кощаве, спина зігнута в дугу, і тільки товсті пишні вуса не мали жодної сивої волосинки, кусти- сті темні брови нависали над молодими й добрими блакитними очима. Корж нагадував зовнішньо Дон Кіхота 30 з малюнків Доре31 — високий, з довгими руками, з тонкими ногами й запалими щоками. До всього — він мав низький голос, майже октаву, за нього досі не могли помиритися два гірницьких хори. «Дрижи, земля,— сказав Корж, беручись за ручку перфоратора,— робочий клас іде!»\nйому сподобався вислів Пал Палича, він повторив його кілька разів, легко перекриваючи могутнім голосом скрегіт свердла. У Коржа був свій стиль роботи,— злість і ненависть, наче не руду бурив, а розстрілював з автомата гітлерівців. В той час, як Стоколос бурив легко, весело й спортивно, Корж навпаки — наче сіючи смерть, наче добу- рюючись до серця ворога, схованого за брилою руди, його очі загорілися недобрим вогнем, щоки зблідли. «Еге,— сказав Стоколос,—так не годиться витрачати нерви, вам, діду, не вистачить їх і на зміну!» — «Вистачить,— глухо відповів Корж, одвернувшись од товаришів,— злості у мене вистачить на все життя!»\nЦе була щирісінька правда, і про це знали всі в басейні, бо Ничипір Корж був людина відома й помітна. Коли він проходив уздовж Саксагані з рудні до рудні, так використовуючи свій час відпочинку, працівники шахтоуправ виглядали у вікна халупок, де на той час іще тулилися, й весело казали: «О, вже вийшов наш свекор на ревізію!»\nКорж заходив на територію шахти, як до себе в хату, й горе було стрітися йому на дорозі без діла чи з неробочим виглядом. Свекор невинненьким голосом запитував жертву, як вона себе почуває і чи не треба їй на курорт,—• курорт він вважав лайливим словом, йому одповідали, що почувають себе добре, до моря не збираються. «Не збираєшся?!— гриміла тоді Коржева октава.— На самій шахті курорти влаштовуєш? Того тижня приходив — шах- та лежала, сьогодні приходжу — вона ще не встала! Залізо нашій країні треба?» — «Діду Корж,— казала жертва,— ви потрусіть інженерів, що так помалу виливають воду з рудні!» Корж ішов до смокової станції, й там гримів його голос про «казна-батька яке хазяйнування», коли праця не посувається, результатів не видко…\nКраще було не одповідати свекрові, мовчки слухати зауваження. Тоді він м’якшав, ще й ставав поруч допомагати. Не дай же бог було запитати в нього новій людині, на якій підставі лізе із своїми порадами! «Ось мої права,— вигукував тоді Корж тим оглушливим голосом, за який і йшов спір про його долю між хорами,— мої права, ще й документи!»\nВін зривав геть спецівку, яку носив на голе тіло, й кидав її під ноги, а збитий з пантелику новак бачив груди й спину Коржа, списані такими смугами й шрамами, що шкура здавалася пошитою з сотень клаптиків і така тонка, наче з неї ось-ось мали вистромитися ребра й кістки.\nЦі знаки уваги окупантської влади Корж набував поступово, в міру того, як стикався з її наказами йти працювати, добувати руду. Перший раз його одмолотили на порозі хати, коли він сказав собакам-поліцаям, щоб не дуже пнулися, бо гила з них випнеться. Ще його били на подвір’ї шахти, щоб дати науку виставленим поруч молодикам, яких зігнали на роботу. Корж лежав уже аж чорний, м’ясо висіло шматками, проте голос його чути було далеко від місця екзекуції,— «гарно б’ють, песиголовці, надивляйтесь, хлопці, як нас б’ють, щоб і ми ж їм отак віддячили!».\nТепер він ходив скрізь, до всього було йому діло, Сто- колоса дуже шанував і полюбляв говорити, що коли б не Стоколос та не він, Корж, то басейн заснув би. Секретар міськкому партії, який часом стрівав Коржа то на Пер- вомайці, то за п’ятдесят кілометрів — на іншому кінці басейну, підвозив його на газику й дорогою казав: «Ну, як, товаришу будильник, будите Кривбас?» — «Ви не смійтеся, Іване Марковичу,— одказував Корж, що пишався із свого знайомства з секретарем,— вам згори не так і видко, бо у вас цифри багато. Ви тільки й знаєте великі шахти, а наша Первомайка вам за колгосп править!» Секретар переходив на серйозну розмову й питав Коржа, чому він досі не в партії. Корж нітився й м’яв у руках шапку. Од великого хвилювання голос його зовсім губився, він од- повідав шепотом. «Бачите, Іване Марковичу,— казав Корж,— перед війною я був уже зовсім підготував себе до вступу в більшовицьку партію, а за німців я зробив велику й велику похибку…» — «Яку?» — питав секретар, знаючи відповідь, бо те, чим карався Корж, знали всі. «Я не боровся з німцями,— відповів Корж, похиливши голову,— не пустив ні одного ешелону під укіс, не працював у підпіллі,— мене ніхто не приймав на таке діло через гарячий мій характер…» — «Але ж я чув, що гітлерівці так і не примусили вас працювати на себе?» — питав секретар. «Велика наука,— недбало одказував Корж,— били дурну спину, щоб міцніша була!..»\n«Так он як у вашому колгоспі бурять!» — сказав жартома Стоколос, коли Корж почав другу бурку. «Що, може, й вас їдять заздрощі?» — прогув Корж, притискаючи до грудей перфоратор. «У них шахта універсальна,— сказав бур- щик-комсомолець,— побурив, побурив, а тоді драбинкою виліз і на сонці погрівся…»\nВсі зареготали, бо картина уявилася справді смішна, й перший оцінив її сам Корж. «Отак ти мене, Ваню, й тоді одбрив, хай тебе тричі курка хвицне!» «Тоді» — означало за німців, коли Корж між двома поліцайськими прочуханами заявився до Вані Хіврина й вимагав прийняти його до підпільної організації.\nХіврин сидів тоді у садочку з гітарою, на грифі прив’язано величезного блакитного банта, поруч лежала на траві білява Груня. Ваня ліниво пощипував струни, проказуючи юнацьким тенорком: «Выхожу один я на дорогу…»32—■ «Ви помилилися, дядьку Корж,— сказала тоді Груня,— хіба Хіврин подібний на підпільника?» А Ваня засміявся, мов відро води вилив на Коржа, й проказав далі: «Сквозь туман кремнистый путь блестит…» — «Бачите,— показала Груня,— гітара та дівчата, серйозне йому й у голову не лізе!» Ваня підморгнув Коржу потай од дівчини: «Ночь тиха, пустыня внемлет богу…» Груня з серцем зірвала з гітари бант і жбурнула геть: — «Що ви хочете од фізкультурника?!» Ваня скочив на ноги, на повний голос доспівав: «И звезда с звездою говорит!»\nНичипір Корж міг переконатися, коли б не пішов одразу геть, вже який раз наштовхуючись на Ванину упертість,—що Грунине роздратовання не було удаване. Вона того дня теж чинила останню спробу переконати Ваню зробити для неї те, чого добивався й дядько Корж,— прийняти до підпільної організації.\nВаня розумів, що Груня не має доказів його підпільної праці й ще менше може уявляти, що її Вапічка і е той легендарний центр, який завдає німцям стільки клопоту. Вона щирим дівочим люблячим серцем розв’язала для себе цю тайну й вимагала, щоб Ваня дозволив їй стати поруч у боротьбі. Ваня не мав права признаватися й не признався Групі про своє подвійне життя: для всіх — колишній фізкультурник, службовець приватної німецької будівельної фірми, а для небагатьох — єдиний зв’язковий суворо законспірованого підпільного штабу. Ваня не мав дозволу ризикувати — ні життям коханої дівчини, ні справою, яка лежала на його плечах. Ним керувало аж ніяк не його почуття до Груні, страх за її життя, що було йому дорожче од життя власного. Груня ж, зневірившися в допомозі, відхиливши Ванину пропозицію почекати, доки він нібито роздобуде зв’язки з підпіллям,— сама ринулася в вир антигітлерівської дії, й коли Ваня дізнався про це — було вже пізно.\n«На,— мовив Ничипір Корж,— покажи, Ваню, як бурять на вашому гіганті!» — «Не бійся, товаришу Хіврин, це дід із заздрощів, що ваша шахта даватиме більше, ніж його колгосп!» — «Я знаю, Олексо Матвійовичу, дядька Коржа,— одповів Ваня, стаючи бурити,— недурно ж його всі називають свекром!»\nХіврин бурив спокійно, витримка й спокій були його найбільш розвинені риси характеру,— Стоколос тільки коротенькими репліками зауважував неправильний напрям, зігнуту спину, рвучкий подих,— Хіврин одразу застосовував усі поради, й словом не показуючи, що їх чує.\nВін за роки підпілля виріс і змужнів, горе втрат загартувало характер, він відчув, що Кривбас, від імені якого вів боротьбу з окупантами, цілком заполонив його істоту. Ваня Хіврин міг би тепер поновити працю фізкультурного тренера або стати за викладача спортивної справи,— натомість пішов до рудоуправи, допоміг зводити стіни, набувши знань будівника, потім чорноробом розтягав непотріб із захаращеного подвір’я шахти, прокладав шпали й підводив рейки до естакади, був монтером на смоковій машині, яка виливала з шахти воду. Тепер підійшов час лізти до забоїв,— Іван Хіврин організував із комсомольців кілька бригад підземної кваліфікації: бурщиків, скреперистів, кріпильників, і сам потягся до спеціальності, яка лімітувала видобуток руди,— став свердлієм, бурщиком.\nГригор, дивлячись, як Хіврин працює, твердо вирішив для самого себе, що попроситься до нього в помічники й присвятить життя руді. «Візьміть мене в комсомольську шахту»,— сказав Григорко, нахиляючись до Ваниного вуха, ударившись носом об твердий край гірницької каски.\nТак само до Йвана Хіврина тулилися юнацькі душі й під час підпілля. До його організації входило більше сотні людей, і напочатку він дійсно був зв’язковим штабу, який складався з двох товаришів, залишених на підпільну роботу відповідними партійними установами.\nОдного разу, з’явившися до штабу по накази, Хіврин щасливо уникнув засідки, яку поставила німецька поліція в хаті, де жили штабісти. Куди вони поділися — благополучно втекли чи потрапили до пастки, Ваня так і не дізнався, а, опинившися без керівництва, мусив був перейняти його на себе, щоб не завалити діла, так гарно організованого досвідченим штабом. Тільки одного не міг попередити Іван — арешту Групі.\nГруня була одиначка у мами-вчительки. її врода, товариський веселий характер та мамина гостинність спричинилися до того, що квартиру їхню завжди переповняла молодь — хлопці й дівчата, які приходили вчити лекції (Груня кінчала десятирічку), співати, танцювати під патефон, сповідатися Груниній мамі, репетирувати п’єсу до шкільної вистави, закохуватися одне в одного, розчаровуватись, переживати зради й лагодити сварки.\nМама з донькою були добрі приятелі й трималися цілком на рівній нозі: щось безконечно товариське й молоде уміла створити навколо себе маленька вчителька. Коли Груня, зневірившися в тому, що Ваня їй допоможе, сама почала шукати зв’язків із підпіллям, мама її ходила мов опущена в воду. Для неї донька була наскрізь прозора, вона бачила кожний порух її стривоженої душі, але між ними з дитинства Груниного повелося не питати нічого й не втручатися, доки не буде на те дозволу.\nГруня довірилася одному хлопцеві, який приходив, щоб дивитися на неї закоханими очима, і хлопець зізнався їй, що їх п’ятеро і вони почали дещо робити — змонтували радіоприймач, розповсюджують зведення Радінформбюро і, поступивши з таємною метою до ремонтних майстерень, лагодять німецькі воєнні приймачі так, що вони псуються, ще не доїхавши до фронту.\nГруні це сподобалось. Вона запропонувала назвати п’ятірку дзержинцями на честь видатного борця з ворогами революції. Взяла участь у розповсюдженні літератури, сама склала кілька хвилюючих закликів до народу, щоб не корився німецьким окупантам. Мама якось принесла з базару листівку, писану Груниною рукою друкованими літерами, й удавано байдуже сказала: «Доню, коли пишеш про Антея 33, то не пиши Антій, бо люди подумають на якогось Антона!..»\nБагато разів потім згадувала мати, як захвилювалася Груня, як вибігла до себе в кімнату в сльозах і крикнула мамі, що та шпигунка. Потім попросила принести їй порош-\nку од головного болю, і ділу ніч мати сиділа у доньки на ліжкові, просячи її,— не відійти від діла, ні, на це вона не зважилася,— просячи Груню бути обережною, не тримати вдома нічого компрометуючого, придивитися до спільників, чи всі ж вони такі надійні.\nГруня цілком резонно переконувала маму, що та не взагалі проти боротьби з окупантами, а тільки проти того, щоб ризикувала життям її одиначка, нехай хтось інший діє, ми прийдемо на готове. Мама вдесяте плакала, а Груня рухом дорослої гладила її по голові й пригадувала собі, що дійсно одна людина справила на неї негарне враження: на нараді, замаскованій під вечірку, та людина пила горілку, говорила дурниці й навіть полізла до Груні обійматися Другого дня цей скандал було полагоджено тим, що людина прийшла вибачатися, але знову ж таки не сподобалася Груні, бо почала малювати жахи, які на них чекають на випадок провалу. Сказати мамі про цей факт чи промовчати? Натомість Груня солодко заснула, так і не прийнявши руки з маминої голови, а мати просиділа з розкраяним серцем до ранку, надивляючись при світлі нічника на дочку…\nКоли Груню було заарештовано, Ваня Хіврин прибіг до її матері, вперше знехтувавши справу заради кохання. Вчителька на диво говорила з ним спокійно, зауважила необережність його появи в скомпрометованій квартирі, запнула великою хусткою, дала спідницю й вивела через сусіднє подвір’я, немовби молочницю, яка приносила молоко.\nГруня сиділа в гестапо недовго, бо вся група дзержин- ців була вже за гратами, крім того одного, який провалив справу й закопав людей. Ваня Хіврин мав приємність побалакати із зрадником, якого було захоплено за його наказом. Негідник нічого не приховав, він теж був із дзер- жинцями, але чудом залишився на волі, й висловив припущення, що провалила всіх Груня. Ваня мав детальні відомості про дії зрадника й наказав розстріляти його, а трупа підкинути на вулицю, де містилася поліція. Цим Хіврин від імені організації кидав виклик окупантській владі, всіх поставивши на ноги для визволення з тюрми дзержинцїв.\nПідпільники були готові до того, щоб напасти на варту, яка поведе заарештованих до урвища, де звичайно відбувалися за гітлерівської навали страти. Дата була відома, але справи на фронті підстебнули поліцаїв, і вони провели акцію на день раніше.\nПісля звільнення рідної землі Ваня прийняв до себе Грунину матір і став їй замісто сина, а вчителька ще тісніше оточила себе школярами, виховувала дитячі душі подібними до її незабутньої Групі.\n«Годі,— сказав Стоколос,— порядні бурщики без тор- мозка в забій не лізуть, а нам, туристам, пора й нагору!..» Він мав на увазі сухий сніданок, який беруть із собою під землю і який зветься в басейні «тормозком».\nНа поверхні сліпучо сяяло сонце. В нарядній пороздягали спецівки, гумові чоботи, одягли своє, умилися коло кранта надворі й пішли — Пал Палич із Коржем пити пиво до знайомої кіоскерші, Стоколос — до управителя лаятись з приводу помічених у шахті кволих темпів, а Хіврин з Григорком — впрост через балку до комсомольського гуртожитку.\nДорогою Григорко розповів Хіврину свою біографію, де його батько, хто був дядько, як ставиться до Мусія Гандзі. Хіврин мовчки слухав, зрідка поглядаючи на Гри- горка, дивуючися, як мало змінило життя цю дитячу душу. «Ми тебе приймемо,— нарешті значущо сказав Хіврин,— а ти виправдай наше довір’я. Все?» Григорко хотів показатися Хіврину статечним і дорослим, прокашлявся баском, пригадуючи слова, які має вимовляти безмежно вдячна людина, і в останній момент раптом сьорбнув носом од великого зворушення, а Хіврин побачив, що й очі у Григорка на мокрому місці.\nПереходячи через селище, Григорко з Хівриним стріли не кого іншого як веснянкуватого Свиридоиа Зайчен- ка в червоній сорочці, плямистому піджачку, з рудим кучером з-під батьківської кепки. Поруч Свиридона йшов батько, трохи схожий на сина, й ніяково посміхався від того, що нащадок такий яскравий. За Свиридоном бігло безхвосте собаченя, пригріте дорогою. Григорко, проживши в Зайченків стільки часу, звик вважати Свиридона за рідного, простяг руку, щоб поздоровкатись. За пазухою в Свиридона щось захарчало, й великий чорний дзьоб клюнув Григоркову руку, виткнувшися з-під одежини,— Свиридоп устиг пригріти й ворона. «От лиха година,— сказав старший Зайченко,— з таким хазяйством його в цирк приймуть, а не до ремісничого училища!» Свиридон заспокоїв ворона й звернувся до Григорка: «А ми з дядьком Карпом одвезли Уласика до Харкова вчитися на охви- цера, а я житиму в гуртожитку, а дядько Карпо стрів нашого старосту пана Гандзю…»\nПазя Банатівна ніколи не чекала, іцо житиме в такій гарній садибі, в готовій хаті, за двором садок і левада,— аж мама Палагна впала навколішки перед порожнім ще кутком, де звичаєм мали висіти божі образи, й багато-багато поклонів сотворила небесній силі за благодійність. Пазя вирішила з Юрком Цапенюком, її нареченим, що Весела Кам’янка і є оте найкраще місце, про яке мріялося дорогою, навіть зустріч перед селом із дівчиною, котра пішла до Києва, досі була предметом обговорення між пересельцями. Правда, ніхто не мислив, що на Радянщині колгоспом можуть керувати справжні полковники,— де ж пак, за Польщі полковник суща фігура, йому тільки воєвудство в руки!\nА тут люди прості, до кожного можна підходити без поклону, а вже щоб комусь цьомкати руку, хай бог боронить. Все гаразд, і мама кажуть, що в цих краях можна розбагатіти, добра надбати, тут чесна праця дає великий зиск, проте в Пазинім серці занозилася скалка, тонюсінька, мов комариний ніс, і ятрить, і смикає — гей нариває і в жар кидає.\nПо секрету мовити — Пазя ревнувала Юрка. Та хоч би до кого, а то до Юхимини Зайченкової, яка працювала в ланці, перейнятій тепер від Ганни Горпиною-партизанкою! Пазя була біленька, ніжношкіра, од сонця затулялася, щоб не напекло, ручки мала делікатні, бо мама їй нізащо не давала чорної роботи: трохи вишити, помережити, напрясти, квіти доглянути, колись там пиріжка спекти. А мазати, заступом копати, в гною бабратись — цього Пазя мало торкалася. Можна сказати, виросла князівна, хоч до палацу одвозь, і гарна, слухняна, побожна, письменна. Що він, отой вар’юватий Юрко, знайшов у Юхимині, бігме, не вгадати!\nТакі, як Зайченки, в них на Холмщині числилися жебраками, а Юхимині там один шлях — у найми довіку. Пазя ставала перед люстерком і затоплювала очі в нього на свою вроду. Ні, хіба в Юхимини є таке біле личко? Такі малинові уста? Така файна сукенка? Чому ж Юрко вже не її пасе очима, а Юхимину? Пазя довго міркувала й вирішила, що Юхимина причарувала парубка косою, яку викладала вінком на голові, мов червоного золота корону.\nЮхимина була маленька, обличчя мала темне, заціловане сонцем, руки — шкарубкі й порепані од важкої роботи, ноги — подряпані об стерню, побиті об грудки. Вона не ходила, а літала, не танцювала, а казилася, не працювала просто, а обов’язково за двох, за трьох!\nЛанка складалася з неї, Юхимини, двох сестер — доньок ^ колишнього голови созу дядька Ивана — ївги та Люби, Параски, яка оце вибилася з дівчачого гурту, одружившися з І’рицьком, та лайкової Ганни, котру вл<е обрано на голову сільради після Карпа. Замісто Ганни стала Горпина, ось тільки місце Люби гуляло, вона переїхала в Донбас. «Доки знайдемо когось до душі, — казала нова ланкова, — наша Юхимина працюватиме за себе й за Любу…» — «Авжеж,— з охотою гукала Юхимина, бігцем несучи двоє відер води на буряки й по дорозі хлюпнувши водою в обличчя флегматичної ївги,— як захватимо на третю швидкість, тільки пального підсипай!»\nЛанка знала, що Юхимина записалася на зиму до тракторних курсів і заздалегідь засвоювала технічну термінологію. На вечірках, які одбувалися доки що просто неба на подвір’ї майбутнього Будинку культури під електричною лампою, Юхимина вславилася як найкраща танцюристка. Коли вона ставала за парубка (цього добра на селі гостро бракувало!), вела якусь дівчину до польки, то після одного, другого кола нещасна дівчина просилася на волю, а Юхимина, мов біс який оселився в її ногах, тільки радісно реготала й гукала до музик грати швидше.\nЮрко, потанцювавши з Пазею, підходив тоді до Юхимини. Він був стрункий, чорнявий, гарний, і вперше Юхи- мині перехотілося дуріти, як завжди вона витівала з парубками,— натомість чинно пішла в танець, і навіть щось схоже на сором’язливий рум’янець почепилося до щік…\nГІазя, знехтувавши мамину заборону, прийшла за кілька днів до ланки, яка підпушувала буряки, прийшла й попросилася прийняти її замісто Люби. «А не боїшся сонця?» —• запитала Горпина, поглядаючи на панночку Пазю. «Стривайте,— мовила молодичка Параска,— вона ж одноосібни- ця! Спершу нехай до колгоспу вступають, а тоді прийматимемо!»\nАле Пазя, змучена душа якої вже третій день боліла, не бачивши Юрка, не могла чекати, доки її мати доросте до колгоспу,— мовчки взялася працювати, не звертаючи вже уваги на те, чи сонце припікає її личко, чи ні.\nНа кінець робочого дня Пазя дочекалася й Юрка, котрому треба було чогось проходити повз бурякове поле, і Юрко буквально онімів, пізнавши в складі ланки й ніжну лілею, як він сам її називав, мамину мазунку Пазю. «Проходь, проходь,— гукнула ланкова,— багато вас, прогульників, вештається!»\nЮрко став з’ясовувати, що йде на край поля, де батько з бабою, Сафат Мицько та Пазина мати Палагна огляда-\nіоть землю, що їм виділяє колгосп. «Це ви через Пазю такого гака дали? — запитала Юхимина, яка мала підстави думати інакше.— Близенький світ,— не втрапиш на обід!» Пазя не підводила очей на Юрка, статечно колупалася в землі, стоячи навколішках, аж Параска ляснула її по руці: «Обережно, не мни гички!»\nЮрко пішов, спостерігши, що Пазя на нього не глянула, а Юхимина обхлюпала водою, коли попросив напитися. Справді, нащо здалося оте одноосібне поле? Мрія з недавніх пір піти на зиму до тракторних курсів, там учитиметься Юхимина,— взагалі, годі заглядати до батькових рук. Це не Польща, тут кожен сам по собі багатий, аби тільки не лінувався робити!\nВони дістали гарне місце під садибу — поруч Мицька, гуртом заходилися опоряджати. Найперше — обкопали ровом, а товариш полковник зробив вигляд, мов нічого не помітив,— Юрко зрозумів, що він не схвалює ровів. Прийшла будівельна бригада, викопала ями для глини, заходилася коло хат. Юрків батько й старий Мицько бідкалися, що не подужають гарного житла, нехай за кілька років, як обживуться. «Сяку-таку напинайте,— казав Юрків батько бригадиру будівельників — одноногому Шевченкові,— аби грішну голову накрити, бігме, не надбали копиталу!» — «Ат, дурне сало без хліба,— сердився Шевченко,— щоб ми та свою фірму ганьбили?! Возз’єдналися цілим народом, треба ж розуміти!»\nЮркова родина складалася з батька Михайла, якому йшов шістдесятий рік, трохи молодшої матері, з клятущої баби, батькової мачухи, та з двох малих дітей од Юркової сестри, яка загинула через бомбу, а чоловік її — ще у польському війську. Був старший брат, не повернувся з німецької каторги. Отже, робітників у родині — він та батько, а мати нехай встигає порати онуків. Свекруха ж у хаті, та ще й нерідна, була тим нещастям, яке терпіла родина гуртом уже чимало років. «Я — гнів господній,—гукала свекруха напідпитку,— через мене рай заробите в бога та й мене грішну порятуєте своїми молитвами!» І не раз старий Ца- пенюк кидав ложкою об стіл, вибігав із хати, щоб бути подалі од гріха. У себе на Холмщині вона пересварилася з цілим хутором. Навіть дід Іван, батько Палагни Банатової, увесь тремтів, коли чув її голос,— а він же колись і сватався до неї замолоду.\nДобре Пазі, що має таку гарну маму, смирного діда та калічку-брата Леся. Оселилися на готовому, Пазя вже пішла й до колгоспу, притьмом до найкращої ланки, її мама й слова не мовить упоперек,— схотіла донька до колгоспу, от і по всьому. Слова Сафата Мицька, їхнього старшого, часто спливали на пам’ять Юркові, коли думав про колгосп,— «люди цим давно живуть, а ми новаки в державі…»\nВін був справедливий чоловік, цей Сафат, насидівся по тюрмах і набрався розуму, шкода тільки, що старші діти його вимерли од тифу, зосталося троє малих, з них дванадцятирічна Броня найбільша. Хто в нього робитиме? Бо скільки б сам не товкся на ниві, із злиднів не вилазитиме, без гурту не проживе. «А гурт,— казав сам Сафат,— залізо ломить. Чи не залізний був Гітлер, а де його діло? Ось об’єдналися цілою Україною, хто про це мріяв? Комуністам дяка й радянському народу!»\nЮрко дійшов до поля, де одміряли їм власну землю, і здалеку побачив, як баба лежить хрестом на землі й голосить на цілий степ. Бригадир Семен Бойко, член правління колгоспу, вийшов з пересельцями міряти їм ділянки. Семен стояв із великим дерев’яним циркулем, що мав рівно два метри міри; тут кінчалося колгоспне поле й починалися землі сусідньої артілі. Семен з’ясував новоприбулим, що їхні клапті будуть скраю, бо незручно тулити їх посеред громадського масиву. Колгоспові треба розгін — і для тракторних плугів, і для комбайна, і для сівозмін. Нехай ото пильнують, щоб бур’янів не наплодили, бо сусіди в них сердиті, одразу покличуть до суду.\n«За що до суду, адже земля не їхня?» — запитав Михайло, Юрків батько. «За те, що насіння з бур’яну до них на ниву полетить,— одповів Сафат Мицько, сумним зором оглядаючи одміряну йому смугу. «Ви не журіться,— зрозумів його сум бригадир,— цього року ми вам ще й виоремо, посіємо, щоб було по-сусідському…» — «Бігме, не знаю, як упораю,— сказала Палагна,— ми з Пазею коби лиш коло хати встигли…» — «А їм цього й треба,— гукнула Цапеню- кова свекруха, давлячись слиною,—дайте їм пальця до рота, одразу в колгосп затягнуть!» — «Цитьте, бабо,— од- махнувся Мицько,— ви схотіли землі — люди одміряли. Схочете до колгоспу, я б вас ще й не прийняв!» — «Тату,— мовив Юрко,— ось їхня Пазя пішла вже до колгоспної ланки, щоб не гаяти часу. Не гаймося й ми…» — «Мовчи, хлопче,— перервав Юрка батько,— яйця курей не вчать! Спасибі вам, товаришу бригадире, що потрудилися на нас».— «Будь ласка,— весело озвався Бойко,— як хто що надумає — будь ласка!»\nСемен пішов упрост через озимину, яка зеленим килимом доходила до чорної ріллі, пішов гарним партизанським кроком, наче поле його не мало меж, пішов, високо піднісши голову, гейби проходячи повз трибуни потомків,— і чим далі одходив, тим вищою здавалася постать, немовби виростав перед очима холмщан на тлі вечірнього неба.\nПересельці посідали кружка, баба — осторонь. «От і відділилися од рідних людей,— сказав серед мовчанки Са- фат,— це за нами пуповина тягнеться до самої Холмщи- ни…» — «То одріжмо її!» — гукнув Юрко. «Проклинаю цю землю! — верескнула баба, ударивши кулаком перед себе.— Свою горьовану покинули чужим людям, а до нової й не обізветесь, наче вона нежива!» Сафат доторкнувся рукою до бабиного плеча: «А цитьте на милість божу! Ще ніколи, кажуть книги, не були ми з’єднані в одну громаду, як сьогодні,— Москва, Донбас, Закарпаття. То як же ми сміємо, приїхавши здалеку, не єднатися до гурту, окремитися з оцією смужкою?!»\nПазя прийшла пізно ввечері до хати, а мати вже сиділа заплакана, калічка Лесик тягнувся до вікна з книжечкою, намагаючися хоч трохи ще вловити на сторінки надвечірнього світла, дід Іван майстрував помацки — стругав ложку. Дід ніколи не сидів без діла — плів рукавиці, робив веретена, в’язав батоги, латав кожухи, а коли такого не приносили,— бив сокирою байдаки й стругав ложки. «Слухай же, дочко,— сказав дід.— І ти, онуко…»\nПазя засвітила каганчика, і Лесик пересунувся з книжкою до нього. Мати глянула на дочку, сплеснула руками,— Пазя змарніла за один день, де поділося її біле личко, ви- плекані руки! «Ми слухаємо вас, діду»,— мовила Пазя, сівши до столу й підперши голову рукою. Дід розповів про старого Сербиченка, немічного коваля, як він доживає старість в теплі та шані, а без колгоспу мусив би йти попідтинню. «Будете індивідуалами-одноосібниками,— провіщав дід Сербиченко,— не стане вам просвітку, все одно, що жабами орати. Буде врожай — ні з ким радіти, трапиться нещастя — хто розрадить? Ходитимете серед людей, ніхто з вами не покумиться. Житимете край села, наче край світу…»\nПазя розповіла своїм, що вже працювала в ланці і взавтра піде, бо не хоче бути осторонь людей. Коли комусь хочеться хазяйнувати самотужки, то нехай, вона піде від того геть. Ходила справа про Юрка, і Пазя не збиралася ним поступатися без боротьби, хоч би й Юхимині. Важко їй од незвички в ланці, та Пазя хоч і була мазунка, проте характеру не втратила, і нехай тільки хто потрапить їй у крихітні кігтики, той взнає почім що.\n«Пишімо заяву до колгоспу,— сказала Пазя,— годі смішити людей!»\nДід радісно потакнув, бачачи вже себе шанованого від громади, мати Палагна почала голосити за коровою, що\nвізьмуть до спільної користі, а їй без корови тільки в яму, Лесик простяг Пазі книжечку, яку дід йому встиг принести; «Ось тут написано, що, крім молочної ферми, колгоспники тримають особистих корів». Це була брошурка про колгосп, і її прочитали зараз же вголос, як святе письмо.\nНічого стало чекати ранку, коли загорілося серце,— нехай темінь, нехай ніч. Пазя понесла перед себе заяву, згорнуту в дудку, наче свічку. Стільки в тім аркушику списано їхніх думок і вилито сліз. Дід Іван сказав, що мусить сам нести, як статечна особа, щоб поговорити було з ким, бо Пазі може й слів забракнути. Та де там! Пазя аж кипіла,— хто сміє думати, що вона нездатна змагатися! Нехай Юрко не сподівається, що його так пустить, віддасть Юхи- мині,— ще побачимо, хто кого!\nПазя йшла нічною вулицею просто на світло електричної лампки, яка правила їй за дороговказа. Од світла через два двори праворуч жила Ганна, а в неї — голова колгоспу. Пазя вибралась боса, як і повернулася з поля, ноги її лоскотала трава, грудочки потрапляли між пальці, зашпортнулася об кущ будячиння, але не було часу звертати уваги на ці дрібниці. «А що як Юрко випередив?» — подумала Пазя й почала майже бігти.\nВеликий іспит чекав на неї, коли добігала до смуги світла од електрики: стрілася пара — Юрко з Юхиминою, які тихенько походжали осторонь гурту, що посходився до танців. Пазі схотілося заплакати од нездійснених бажань,— боже, скільки випадає людині того ятру! Натомість Пазя з піднесеною головою мовчки пройшла повз суперницю, яка грайливо штовхнула її плечем, пройшла, навіть не глянувши на пару!\nЮрко не витримав і гукнув їй услід, а що вона там понесла, може, листа дорогого? Пазя зупинилася й повернула зарожевіле обличчя до зрадника: «Так, пане Юрку, той лист є дуже дорогий, ми просимо прийняти нашу родину до колгоспу!» І пішла Пазя гордо й незалежно, аж Юхимина вслід їй заплескала в долоні. А Юрко й собі помчав додому за заявою, щоб не пасти задніх, та Пазя цього не побачила, зійшовши од електрики в темряву.\nКоло Ганниного двору стріла парубка — високого, ладно вдягненого, він вільно підійшов до Пазі й заглянув в обличчя. «Вечір добрий,— сказала Пазя,— товариш голова вдома є?» Почувши, що в неї надто термінова справа, парубок сам повів її до двору, легенько взявши попід руку…\nВ кухні Пазя застала Ганну, яка з запаленим віхтем у руці заглядала до печі, маленька дитина сиділа на припічку, голосно гукала до Ганни, щоб зняла на підлогу й пу-\nстила в горницю до дядька Василя… «А хто там, може, до мене?» — озвався з горниці Василь Іванович. Звідти прочинилися двері, і жмут сліпучого електричного світла порснув до кухні. «Це я,— відповіла Пазя, тримаючи заяву, наче свічку,— ми з мамою, й дідом, і малим Лесиком просимо прийняти нас до колгоспу!..» «В добрий час,— сказав Василь Іванович, стаючи на порозі,— заходьте, будь ласка!» Дівчина переступила поріг до кімнати, за нею непомітно подибала й Галя, яка встигла з великими труднощами сповзти з припічка, за Галею на світло вибіг з-під лави півень з жовтогарячим хвостом та зеленою шиєю34. […]\nПопередня: ЮРІЙ ЯНОВСЬКИЙ — МИР (ЖИВА ВОДА) — XXІ-XXІІІ\nНаступна: ЮРІЙ ЯНОВСЬКИЙ — МИР (ЖИВА ВОДА) — XXXV-XL


Концерн BASF реорганізує частину своїх бізнес-підрозділів\nКонцерн BASF розпочинає реорганізацію діяльності за кількома напрямами в рамках сегмента спеціальних хімікатів. Зміни торкнуться наступних підрозділів: хімікати для целюлозно-паперової промисловості, водопідготовка, рішення для нафтопромислової хімії та гірського видобутку.\nЛюдвігсхафен, Німеччина – Концерн BASF розпочинає реорганізацію діяльності за кількома напрямами в рамках сегмента спеціальних хімікатів. Зміни торкнуться наступних підрозділів: хімікати для целюлозно-паперової промисловості, водопідготовка, рішення для нафтопромислової хімії та гірського видобутку. Мета реорганізації полягає в тому, щоб підвищити конкурентоспроможність і максимально сконцентруватися на потребах компаній-замовників і відповідних галузей.\nУ підрозділах «водопідготовка» (Water Solutions) і «хімікати для целюлозно-паперової промисловості» (Paper Chemicals) вирішальними факторами успіху є кращі показники витрат, а також ефективність і надійність поставок. Керівництво BASF прийняло рішення про об'єднання цих двох напрямів у рамках нового глобального бізнес-підрозділу «Папір і вода» (Paper & Water). Таке злиття сприятиме підвищенню ефективності роботи і відкриє додаткові ринкові можливості.\nДля підрозділу «рішення для нафтопромислової хімії та гірського видобутку» (Oilfield and Mining Solutions) велике значення має здатність створювати раціональні рішення разом із замовниками. Успішна діяльність постачальників у цьому сегменті ринку визначається лідерством у сфері технологій та інновацій, а також досвідом інженерних і прикладних розробок. Надалі цей напрям стане функціонувати як глобальний бізнес-підрозділ BASF. Спеціалізовані галузеві групи працюватимуть над підвищенням ефективності, створенням інноваційних, безпечних для довкілля продуктів і їх виведенням на ринок.\nГоловні офіси обох глобальних бізнес-підрозділів розташуються в Людвігсхафені (Німеччина). Структурні зміни набувають чинності з 1 січня 2016 року. Передбачається, що в результаті до кінця 2016 р. буде скорочено в цілому близько 120 робочих місць через коригування штатного розпису і переформування окремих груп співробітників.\n«Поетапне розширення мережі підприємств з випуску полімерних матеріалів, інвестиції в поновлювані види сировини (біоакриламіди), початок виробництва інноваційних найменувань продукції – усе це сприятиме прискоренню зростання та розвитку нашого бізнесу», – сказав проф. д-р Крістіан Фішер, який очолює сегмент спеціальних хімікатів у складі концерну BASF.\nКонцерн BASF створює хімію вже протягом 150 років. Портфель пропозицій концерну включає хімікати, пластмаси, спеціальні хімікати, засоби захисту рослин, а також нафту у природний газ. Ми є лідерами хімічної галузі, ми поєднуємо у своїй діяльності економічні успіхи, соціальну відповідальність і дбайливе ставлення до навколишнього середовища. Спираючись на наукові досягнення та інновації, ми допомагаємо компаніям-замовникам вирішувати поточні та перспективні завдання, що стоять перед суспільством. Високоякісні продукти і рішення від BASF роблять внесок у заощадження ресурсів планети, у забезпечення її жителів продуктами харчування й у поліпшення якості життя. Такий підхід відповідає нашому корпоративному девізові: «Ми створюємо хімію задля сталого майбутнього». Обсяг продажів концерну BASF у 2014 р. перевищив 74 млрд євро, а загальна чисельність персоналу склала близько 113 тисяч осіб. Акції BASF торгуються на фондових біржах у Франкфурті (BAS), Лондоні (BFA) і Цюріху (AN). Докладніша інформація про концерн BASF представлена в мережі Інтернет за адресою: www.basf.com.\nОстаннє оновлення 10 лютого 2016 р.


В Україні презентували рукописну Біблію, яку створили понад 30 тисяч українців\nнеділя, 20 червня 2021, 02:02\nМитрополит Київський та всієї України Епіфаній взяв участь у презентації рукописної Біблії.\nПро це Епіфаній поінформував у Фейсбуці, передає Укрінформ.\n«Боже Слово має велику силу. Воно здатне не лише навертати людину на шлях істини, а й допомагає єднатися у спільній праці, вибудовує містки довіри та взаєморозуміння поміж людьми. Сьогодні взяв участь у презентації рукописної Біблії, яка стала наочною ілюстрацією цього єднання», - розповів він.\nМитрополит зазначив, що понад 30 тисяч українців – представників різних конфесій – упродовж 2 років від руки переписували Книгу Книг.\n«Православні, представники католицьких і протестантських церков об’єдналися навколо Божого Слова, навколо спільної мети – створення пам’ятної української рукописної Біблії. Вона стала матеріальним втіленням спільного прагнення розбудовувати на духовних засадах єдину Україну, яку дехто намагається штучно розділити», - уточнив він.\nЕпіфаній поінформував, що кожному учаснику випала честь власною рукою вписати до книги один із біблійних віршів.\n«У текстах Священного Писання, даних нам Господом, міститься невичерпне джерело мудрості, життєвих настанов і порад. Важливо вміти їх побачити та зрозуміти. «І назвав Бог світло днем, темряву ніччю. І був вечір, і був ранок: день перший» (Бут. 1: 5), – саме ці слова були вписані до рукописної Біблії мною. Вони ж можуть стати орієнтиром для людини, яка стоїть перед певним вибором, сумнівається і шукає підказок», - уточнив він.\nЕпіфаній закликав громадян читати Біблію, шукати відповіді на свої запитання та пам’ятати, що треба не просто знати Священне Писання, але втілювати у життя істини, дані людям Богом.\nЯк повідомлялося, 5 квітня 2019 року Митрополит Київський і всієї України Епіфаній відвідав Українське Біблійне товариство для того, аби власноруч написати вірш зі Священного Писання на сторінках унікальної рукописної Біблії.\nЦерква Релігія Епіфаній Біблія


Місяць лютий – Моя освіта – реферати, конспекти, доповіді\nМоя освіта - реферати, конспекти, доповіді→Географія→Місяць лютий\nМісяць лютий – переддень весни. Це місяць останніх морозів, колючих хуртовин та снігових заметів.\n«Лютень» – давньоруська назва лютого. Цей завершальний місяць зими в деякі роки буває дуже суворим і за лютістю не поступається навіть місяць січня. «Февраль днями ображений, тому і злий» – говорить приказка. За велику кількість снігопадів і хуртовин його називали також «снежень».\nУ стародавніх римлян він називався фебруаріус. Цей місяць присвячувався богу підземного царства Фебруусу.\n«Віхоли да хуртовини під лютому полетіли» і «Февраль зиму видуває» – говорять в народі. Російська народна пісня «Вздовж по вулиці метелиця мете»… напевно про цей місяць складена.\nСередня місячна температура повітря по Росії становить мінус 12-14 градусів. Найнижча середня температура в Росії до 38-45 градусів морозу в нічний час відзначалася в 1966, 1967, 1976, 1979 роках, а в 1958, 1963, 1973, 1975, 1978 і 1980 роках максимальна температура в денні години підвищувалася до 3-5 градусів тепла. Протягом лютого триває наростання снігового покриву; в окремі дні відзначаються тумани і ожеледь. Місячна кількість опадів становить 23-25 мм.\nХочеться декілька слів сказати про особливості нинішньої зими. Вона видалася на рідкість сніжною, заметільної. Таких рясних і частих снігопадів давно не пам’ятають старожили. Досить сказати, що за цю зиму на території Росії в середньому випало опадів в 2,5 рази більше середньої норми, а цьогорічний лютий виявився самим студеним місяцем зими.\nЛютий, по-народному, дволикий місяць: і лютень, і бокогрей. «Февраль лют, як бог, та й сам не поганий: малює, малює, червону весну чує», «Лютий – криві дороги”, “Лютий-бокогрей – сонце пригріває збоку, а в тіні мороз хапає за ніс», «Зима з весною зустрічається вперше»і»Лютому-батюшці – заметілі»- такі приказки про це пори року. І кожна з них точно помічає особливості останнього місяця зими.\nЗамети досягають у лютому найбільшою величини. Як звичайно, перша декада місяця – сама студена, заметільна пора, час сильних буранов. Промерзають на велику глибину водойми, часто бувають ночі з морозами-Тріскун. У садах, парках, у лісі чується деколи сильний тріск – це з’являються морозобойние тріщини на деревах з твердою деревиною від різкої зміни денної і нічної температури. Для оберігання дерев від псування рекомендується обмазувати нижню частину стовбурів вапняним розчином, так як через морозобойние тріщини в тканини дерева можуть проникнути спори грибів і викликати його гниття.\nДнем починає злегка пригрівати сонце, відтають з південного боку стовбури дерев, а на дахах з’являються бурульки, в відлиги сніг покривається зверху крижаною скоринкою – настом. Це місяць контрастів. У лютому йде боротьба між зимою і весною. Морози в середині лютого – останнє зусилля зими перед насувається навесні. Незважаючи на сонячні дні, земля промерзає ще глибше і це пов’язано з тим, що близько 90% сонячної енергії відбивається білосніжною поверхнею. Сніг не тільки охолоджує земну поверхню, але і захищає її від глибокого промерзання, сприяє збереженню життя тварин і рослин. Повітря близько поверхні снігу холодніше, а отже, і важче, через цю неоднорідності він ніби збавляє свою рухливість і зменшує силу вітру. Сніг впливає також на вологість повітря, як всякі опади він може випаровуватися і очищати повітря.\nДень від дня стає світліше, небосхил все частіше освітлюється сонцем, яскравим, але ще безсилим давати тепло. Дні усе длиннее, ясніше.\nТеплий лютий супроводжує зазвичай весна з заморозками, не дарма кажуть у народі: «Февраль воду підпустить, а березень підбере», «Колі лютий не холодний, погано про те думає березня».\nОстанній бій дає зима в свій останній місяць, тому лютий – час контрастів. Ще стоять морози, вирують хуртовини, але вже відчувається наближення весни.\nІз збільшенням дня (а він додався до лютого на 1,5 години) спостерігаються і типово весняні добові коливання температури повітря.\nНе поскупилися наші пращури на прізвиська лютого. Називали його вьюговеем: «Лютий-вьюговей – місяць лютий, запитує, як взутий». У ті часи, коли Новий рік святкували в березні, величали лютого «Сечені»: він відтинав один рік від іншого. Був він і межень (межа зими і весни), і снежень, і лютні. А для другої половини лютого найбільше підходить ще одне його прізвисько – «бокогрей»: на сонячній стороні пригрівати починає.\n15 лютого, як в народі говорили, зима з весною зустрічається. Звісилися з дахів бурульки-переростки, затенькалі перші, поки що боязкі, капежу. Про весну перш судили так: якщо на цей день встановиться відлига – весна рання і тепла, коли холоду загорнутий – весна холодна, а якщо випаде в цей день сніг – до затяжної і дощовою весни.\nЛютий синявою помітний. Приглушений синій відблиск заметів, узлісь, світлих сільських вулиць.\nПтахи дуже страждають від хуртовини, від зимових холодів і без харчів. Здавалося б, витривалі ворони, а нерідко після снігопадів і хуртовин траплялося знаходити їх мертвими на снігу.\nУ лісі все білим-біло. Блищить і виблискує на сонці сніг. У блискітках інею, запушений, дрімає принишклий ліс. Яскраво блищить зелений оксамит голчатою хвої, відливають білизною ажурні кучеряві берези. Кругом пишні химерні замети.\nЗмінюється поведінка птахів. Лісові барабанщики – дятли починають вистукувати на сушіни дріб. Далеко, далеко по лісі розноситься стукоток лісового лікаря – строкатого дятла, дзвінкий крик желни. Чується коротенька срібляста пісенька пищухи і свист повзика. У просторах піднебесся пікірують у шлюбному польоті чорні ворони. Навколишні ліси і поля часто оголошуються їх переривчастим, гортанним клекотом «кр-ріг, кр-ріг». Хвилюючі і по-своєму музичні звуки. Близькість весни оживила цих похмурих птахів. По-весняному стрекочуть сороки, все частіше відлітаючи з населених місць в ліс. Зате в містах як і раніше багато сірих ворон і галок, але політ їх стає і бадьоріше і грайливі. Краснобрових косачі-самці і скромніші у вбранні жовтувато-сірі самки-тетерки наприкінці лютого починають триматися в лісових хащах біля своїх майбутніх струмів. Тут і тепліше і тихіше. Довше звичайного засиджуються на деревах, бурмочуть щось. Глухарі мешкають в сосниках, у глухих ярів, рябчики – в ялинниках з березняком. Тетерева, глухарі і рябчики припиняють ночівлі в снігу, як тільки з’явиться наст. Бувають випадки загибелі цих птахів на ночівлях, коли після денної відлиги вночі підморозить і птиці не в силах пробити крижаний ковпак. Глухарі з дерев злітають на сніг, залишаючи на ньому ланцюжка хрестиків.\nУ лісі поступово зникають ошатні снігурі, жваві чечітки і чубаті омелюхи.\nНа сонячних прігревах чуються перші, спочатку боязкі, весняні голоси великих синиць: «зінзівер, зінзівер, зінзівер». Красиві, моторні ці птахи-непосиди. Грудка у них жовта, головка чорна, щічки білі, а під шийкою чорний галстучек. І горобці пожвавилися, щосили расчірікалісь на полуденний стороні карниза. Видать, теж весну учуяли.\nУ багатьох тварин настає шлюбна пора – гон. Лисиці бігають парами. Про це вас попередить їх хрипкий, уривчастий гавкіт. Хитра лисиця насилу відшукує собі їжу. Доводиться під час прогулянок частіше прислухатися адже з-під скрижанілі снігу запах полівок проникає дуже слабо. Здається, лише тільки вовкам в цей час роздолля. По пухкому глибокому снігу їм нелегко зловити зайця, а як тільки з’явиться міцний наст, вовки зможуть швидше добувати собі їжу. У лютому у вовків відбувається гон. Вовчі зграї розпадаються, досвідчені хижаки відокремлюються від переярков, у них також утворюються пари. Відбуваються запеклі сутички, в яких перемагає сильніший і спритніший самець. До кінця місяця в лісових крепях і болотах пари вовків влаштовують лігва. Лісові велетні-лосі скинули свою важку «корону» – широкі лопатоподібні роги. У них весільник буває восени. До цього часу і роги відросте, і стануть вони ще гарніше і могутніше колишніх – число відростків на них збільшиться. Лосям в цю пору важко переміщатися для відшукування корму, тому вони живуть на обмежених ділянках лісу. У ведмедиць в барлогах з’являються маленькі, з кулак, ведмежата, по 0,5 кг кожен. Їх буває від одного до чотирьох, найчастіше два; народжуються вони сліпими і безпомічними, бачити починають через місяць. І хоча сама ведмедиця всю зиму нічого не їсть, годує їх до весни своїм молоком. Настають «весілля» і у деяких зайців: їх збирається в одному місці декілька і влаштовують вони щось на зразок танців і бігових змагань на снігу. Лише самий жвавий ч швидкий може бути вибраний зайчиха.\nВсе частіше і частіше зустрічаються парні сліди білок. Лише в снігопади і хуртовини відсиджуються вони у своїх гніздах (гайнах), не наважуючись спуститися з дерев на землю. У ясні сонячні дні лютого самці шукають самок, сваряться між собою. Трохи забарився – будеш не тільки без пари, а й станеш легкою здобиччю куниці – цього обережного і спритного звірка.\nБобри зламують лід і вилазять на волю.\nПісля сніжних зим спостерігається велика кількість найбільш численних у нас в республіці бурозубок або землерийок, яких легко впізнати по витягнутій мордочці, у вигляді хоботка, бархатистому хутрі і маленьким бусінковідним очках. У сніжні зими ці комахоїдні тварини легко здобувають собі їжу під снігом. І якщо влітку бурозубки харчуються в основному комахами, молюсками, дощовими черв’яками, дрібними бурими жабами і навіть мишоподібними гризунами, то в зимовий період часу переходять на опале насіння берези, липи і їли. Відомо, що бурозубки не можуть перебувати без їжі більше 6 годин – вони гинуть. Цілодобова активність цих звірків і висока чисельність свідчать про їх великому значенні в житті лісу.\nУ малосніжні зими з сильними морозами, коли грунт глибоко промерзає, гине велика кількість кротів, також відносяться до загону комахоїдних.\nПідлідний лов риби поліпшується у другій половині лютого. Такі види, як лящ, густера, плотва, синець, починають виходити з глибин на більш дрібні місця. Ловлять їх на різні блешні, на гачки з мотилем і на донки з хробаками. Але не кожному щастить. Хто зловить, а хто й ні – повернеться додому порожній, без улову. Треба вміти коли, де і як взяти рибу.\nСеверянин-минь вимітав ікру, тримається на мілинах і добре йде на приманку.\nТриває полювання на вовків, лисиць та інших хутрових звірів.\nСкуті товстим льодом річкові простори Великої Волги і, як білим саваном, закутана земля. Погано зараз звірам і пернатим. Кормів немає, та й холод здорово пробирає. Ось тому і туляться вони ближче до людського житла, авось щось перепаде. Добре лише тим, хто з осені запас достатню кількість корму в свої затишні нори і дупла. Недарма з лісового календарем Віталія Біанкі лютого називають «місяцем лютого голоду». А ось шишкар шишкар і в зимову холоднечу виводить пташенят і знаходить достатньо корму для їх прожитку в ялинових шишках. Ці невеликі пташки вигодовують своє потомство одними хвойними насінням, розм’якшеними в зобу. Насіння ці, визріваючи до кінця осені, залишаються в шишках до березня, а далі тепле весняне сонце розкриває лусочки шишок, і насіння з них, забезпечені вітрилами-крилатками, то летять по повітрю, то ковзають по гладкій поверхні снігу. Навколо ялин на снігу з’являється опале хвоя.\n« Місяць січень Місяць березень »


Пластуни Одещини вшанували пам'ять Героїв бою під Крутами :: Новини\nПластуни Одещини вшанували пам'ять Героїв бою під Крутами\nАвтор: пл. розв. Крамренко Марина та\n29.01.2016 Пластуни Одеської області, а саме юнаки та юначки з Білгорода-Дністовського, Овідіополя, Татарбунар й Одеси вирушили до Львова на тернову гру "Крути 2016", присвячену подіям 1918 року, тоді відбувся бій під станцією Крути, де понад 300 юнаків, здебільшого студентів, ціною власного життя захищали власні сім’ї та домівки.\nПровід дуже добре організували цьогорічний квест. Теренова гра вийшла дуже цікавою, захоплюючою та пізнавальною, бо багато хто з нас не знав міста. Можна сміливо казати що це була міні-екскурсія по місту Лева. Станиця Білгород дуже вдячна Андріянові за братерський та доброзичливий прийом у домівці, та екскурсію після гри. Було дуже файно!\nЦя мандрівка та люди, з якими я познайомилася, дали поштовх до розвитку південного Пласту, та натхнення на створення різноманітних свят, вишколів та таборів. Але найважливіше: ми усі знайшли нових друзів, з якими мені, наприклад, дуже хочеться розвинути Пласт в нашій області та, звичайно, просто товаришувати.\n30 січня в Львові відбулася Теренова гра прив`ячена бою під Крутами. Приблизно було 40 команд ,і в цьому роді нам пощастило стати однією з цих команд. Дякуємо організаторам поїздки станиці «Білгород» і волонтерам міста Татарбунари. Учасниками цієї гри стали діти з Білгород-Дністровського , Овідіополя ,Татарбунар і Одеси.\nЗранку нас зустріли з потяга, пластуни зі Львова, провели нас до пластової домівки. Потім трохи відпочивши, ми пішли до Стрийського парку на відкриття. Також на відкритті був нагороджений Бронзовим хрестом за геройський чин ст. пл. скоб Гривул Тарас, ОЗО. Все пройшло на вищому рівні. Після відкриття ми спостерігали за боєм, який відтворили близько 30 реконструкторів, а потім почалося саме цікаве – гра. Багато різних завдань на логіку, мислення, історію, і багато іншого, де ми могли випробувати себе і свої можливості. Потім була ватра, де ми співали пісні, і закриття, де було нагороджено переможців, і кожен отримав нашивку «Крути-2016»


Подушки для дітей KID, KM-08, Qmed купити в Orto-med.com.ua\nГоловна / Категорії / Ортопедія / Ортопедичні подушки / Ортопедична подушка для дітей KID, KM-08, Qmed, (Польща)\nОртопедична подушка під голову KID створена спеціально для дітей віком від 4 років. Виріб забезпечує здоровий сон, знімає навантаження, яке накопичилося протягом дня та береже здоров'я шийного відділу хребта малюка.\nРозмір: 40х25х8 см, 40х25х6 см\nЗдоровий сон - дуже важлива складова нормального розвитку дитини. Аби забезпечити максимальний комфорт малюка вночі та подарувати йому бадьорий, сповнений енергії день, медики рекомендують використовувати ортопедичні подушки. Подушка дитяча ортопедична KID KM-08 - один з якісних варіантів.\nОртопедична подушка для шиї створена з урахування всіх анатомічно-фізіологічних особливостей дітей від чотирьох років. Форма подушки забезпечить оптимальне положення голови і шиї, що дозволить прийняти найбільш зручне і природне положення під час сну.\nОртопедична подушка для дитини м'яка та невелика за розміром.\nВиріб складається з сучасних медичних матеріалів, які не викликають алергії у дитини.\nсприяє максимальному розслабленню під час сну;\nпідтримує правильне положення голови;\nчинить профілактичну дію від сколіозу та інших хвороб спини та шиї;\nпокращує кровопостачання до мозку;\nзабезпечує зручний та міцний сон.\nПриймає анатомічний рельєф;\nДитяча ортопедична подушка легка в догляді.\nМатеріал: Ортопедична подушка дитяча всередині створена з пінополіуретану, наволочка складається з 75% бавовни та 25% поліестера.\nВиробник: Подушку створено польською провідною компанією Qmed, яка має великий досвід у виробництві виробів і предметів реабілітації для дітей та дорослих.\nОртопедична подушка для дітей (ОП-05) J2305, 4Rest Orto (Україна)\nДитяча ортопедична подушка зробить сон вашого малюка міцнішим та здоровішим. Виріб позитивно впливає на шийний відділ хребта та попереджує серйозні …\nОртопедична подушка для шиї OSD-0511C допоможе вам максимально розслабитися. Подушка під голову зберігає оптимальну температуру тіла, підлаштовується під індивідуальну форму …\nПодушка для годування дитини - необхідна та дуже зручна річ для матусі та її немовляти. Спеціальна форма значно спростить процес …\nОртопедична подушка для шиї та голови J2503 допоможе вам максимально розслабитися. Подушка під голову зберігає оптимальну температуру тіла, підлаштовується під …\nОртопедична подушка для спини OSD-0509C створена для того, щоб ви себе почували максимально комфортно під час поїздок, роботи та відпочинку. …\nОртопедична подушка для спини LUMBAR, KM-09 створена для того, щоб ви себе почували максимально комфортно під час поїздок, роботи та …\nОртопедична подушка для шиї та голови Standard допоможе вам максимально розслабитися. Подушка під голову зменшує навантаження на шийні хребці під …\nПодушка під голову Platinum OSD-0561С\nОртопедична подушка для шиї та голови Platinum OSD-0561С допоможе вам максимально розслабитися. Подушка під голову зменшує навантаження на шийні хребці …\nОртопедична подушка SLIM, KM-07, Qmed, (Польща)\nОртопедична подушка для шиї та голови SLIM, KM-07 допоможе вам отримати справжню насолоду від сну. Подушка під голову має спеціальний …