7.5. УКРАЇНСЬКА КУЛЬТУРА В XVIІ—XVIII СТ.\nнат для скрипки й фортепіано, концерти для скрипки з оркестром, двадцять три збірники варіацій для фортепіано, численних пісень, арій, пісенних обробок, ораторій тощо.\nУпантеоні безсмертних Бетховен забезпечує собі місце не салонними п’єсами у дусі палацової шляхетної традиції ХVІІІ ст. — неминучої данини, яку кожен композитор платив свого часу,— а своїми великими, що дожили до наших днів, славнозвісними творіннями, які звучать щодня в багатьох куточках нашої планети.\nВелич композитора в тому, що у винятково багатому образному ладі його творів розкривається із неповторною виразністю глибоко демократичний дух і пафос, співзвучний не лише умонастроям європейської прогресивної інтелігенції тих часів, а й волелюбним пориванням усього людства. Велич композитора в тому, що він самобутній, що своєю творчістю пророкував шляхи для майбутнього розвитку; що в інтонаційному відношенні музика його живиться соками народних та ге- роїко-закличних пісень епохи, які творчо осмислював, а не сліпо наслідував. Те, що він повідує світові — значне, нове за звучанням, важливе, сміливе, глибоке, новаторське за своєю формою,— відображає умонастрої сучасної йому епохи, пошуки європейської художньої думки і людського духу в період формування романтизму.\nУсфері музичної культури остаточно запанувала опера, яка стає справжнім синтезом мистецтв (музика, костюми, декорації, бутафорія тощо). Поряд з оперою розвиваються й інші великі вокально-інструментальні форми — кантата, інструментальний та сольний концерт.\nОтже, європейська культура ХVІІ—ХVІІІ ст., яка розвивалася на засадах раціоналізму та просвітництва, виробила нові методи, засоби наукового пізнання та освоєння навколишнього середовища, сформувала світогляд, вільний від феодальних забобонів, ідейно підготувала революційні зрушення в Західній Європі, що найповніше виразилося в ідеалах Французької революції, виробила нові засоби ху- дожньо-мистецького відображення навколишнього світу.\nXVІI—XVIII ст. — виключно складний і важливий період у житті українського народу. У політичній історії він охоплює такі процеси, як перехід всіх українських земель під владу Речі Посполитої, наростання визвольної боротьби, створення національної державності в ході Хмельниччини, подальша втрата завоювань. У вітчизняній культурі це була яскрава, плідна епоха, принципова для подальшого розвитку. Можна виділити цілий ряд причин, які пояснюють культурне піднесення в Україні.\nПоява книгодрукування на українських землях у XVI ст. — значна віха в розвитку культури українського народу, серйозний чинник у формуванні національної свідомості. Друкована книга, окрім свого функціонального призначення, започат-\nкувала і новий етап в історії культури — мистецтво книгодрукування. Власне, книгодрукування стало одночасно і виявом гуманістичних тенденцій в українській історії та зброєю представників вітчизняного гуманізму в боротьбі за незалежність. Більшість книг, особливо наукових, в цей період друкувалися латиною.\nДрукарська справа отримала розвиток у всій Україні. Уже на початку XVII ст. тут нараховувалося близько 20 друкарень, найбільшою з яких була друкарня в Киє- во-Печерській лаврі. Друкарні створювалися на кошти меценатів, Війська Запорозького. Активно займалися організацією друкарень братства.\nНа відміну від європейських та південнослов’янських першодрукарів українські майстри у видавничій справі не використовували пергамент, книги друкувалися на папері. Папір був частково привізним, але переважна більшість його виготовлялась на вітчизняних фабриках (папірнях). Папір був особливим, з філігранями — водяними знаками. Для філіграней використовували герби засновників папірень, зображення монастирів або братських церков, яким належали друкарні, герби міст тощо.\nУвесь час Лавра дбала про зовнішність своїх книжок, і тут печерські видання не мали собі рівних. Лаврська гравюра придбала собі заслужену славу серед усього слов’янського світу. Художники готували потрібні малюнки, а гравери вирізували їх на дереві (а з кінця 1680-х рр. і на міді); свої рисувальні та граверні має Лавра вже в XVII ст.\nУсередині XVІІ ст. друкована книга стала істотним чинником розвитку української культури. Її тематика відображала стан церковного життя, освіти, науки, мистецтва, суспільно-політичної думки. Друкарство і книговидання на той час ще не відокремилися одне від одного. Деякі друкарні були не просто прибутковими поліграфічними підприємствами, а й видавничими центрами, осередками розвитку письменства. Навколо них гуртувалися письменники, знавці мов, майстри мистецького оформлення книги. Важливо підкреслити підтримку українського друкарства гетьманським урядом і козацькою старшиною.\nУпершій половині XVIII ст. починається новий період в історії українського книгодрукування. Російський уряд заборонив Київській і Чернігівській друкарням видавати будь-що, крім передруків давніх видань, які не повинні були відрізнятися\nЗ літературних творів, що виходили друком, найширше коло читачів мали, в першу чергу, ораторсько-повчальна проза, житія, духовні вірші. Натомість за кількістю назв найпоширенішим літературним жанром стали панегірики і панегіричні вірші. Бароковий панегіризм успадкував від ренесансного алегорію, насиченість античною атрибутикою, проте пізні панегірики схематичніші, віддаленіші від реальності. Урочистого звучання окремим панегірикам надавали мови латинська й церковнослов’янська, хоч достатньо престижними в цьому жанрі вважалися українська польська. Видавали панегірики майже всі друкарні, особливо пов’язані з навчальними закладами; авторами бували викладачі, а то й учні. У деяких випадках укладання панегіриків стало складовою частиною навчального процесу чи його доповненням.\nОкрему групу становлять панегірики гетьманам Іванові Самойловичу, Іванові Мазепі (їх найбільше), Кирилові Розумовському. Твори на честь гетьманів репрезентують державницький струмінь в українській бароковій літературі. З іншого боку, видання численних панегіриків польським королям і російським царям відображало підлеглий статус України у складі цих держав. Поширеність панегіриків українським церковним ієрархам засвідчує роль церкви у націона- льно-культурному житті.\nУ культурі бароко важливим елементом залишалася спадщина античної літератури, і це знайшло певне відображення в репертуарі видань. Для учнів колегіумів видавалися твори староримських авторів, інколи з науково-допоміжним апаратом. З навчальною метою публікувалися латинською мовою твори Корнелія Непота, Ціцерона, Горація, Лукреція Кара, Верґілія, Теренція Варрони, Плінія Старшого. У кінці XVIII ст. у Галичині з’являються і німецькомовні публікації на античні теми.\nДругий період лаврського друку — це період боротьби її за права Лаври, за її свободу друку. Почався цей період після приєднання української церкви у 1686 р. до московського патріархату. Він спробував підкорити собі обидві друкарні Київської православної метрополії — лаврську та чернігівську. У цей час забороняється видання книг українською мовою, на друкування потрібен був дозвіл патріарха. Синод здійснював контроль за змістом і мовою видань під загрозою жорстоких покарань. І тому не дивно, що за XVIII ст. ми маємо небагато українських друкованих\nтворів, але зате з’явилася велика кількість творів рукописних, що випадково побачили світ тільки в XIX ст.1\nУборотьбі за свободу друку, що так довго і так вперто вела Лавра, гору таки взяла Москва. І права Лаври були зламані, вона вже й не протестувала і почала друкувати книжки, тільки однакові з книжками московськими. Настав третій, новий період лаврського друкарства, що вже цілком ішов під патріотичним «прапором русифікації».\nЛітература. Розвиток книжкової справи був поштовхом для розвитку літератури. Ця сфера культури повною мірою відбивала перехідний характер епохи, той час, коли відбувалося формування національної мови, нових стилів і жанрів, піднімалися нові теми, які у попередні сторіччя вважалися забороненими або непотрібними. Велася завзята полеміка між прихильниками унії та її опозицією, результатом чого і став унікальний жанр українського письменства — полемічна література. Остання справила великий вплив на подальший розвиток культури, зокрема літератури та філософської думки. Основна маса православного духовенства, українська шляхта, міщани і особливо селяни не припускали думки про об’єднання церков, вбачаючи в цьому замах на батьківську віру.\nНайяскравіше нові тенденції відображала перекладна література. У XVIІ ст. були перекладені й опубліковані різні наукові трактати і довідники, наприклад, медичний довідник «Аристотелеві врата». Поширюються переклади Святого Письма, які представляли такий жанр, як агіографія. Одним з найбільш цінних вважається «Пересопницьке Євангеліє», створене у 1561 р. Переклад з болгарської мови і підготовка тексту були зроблені ченцями Пересопницького монастиря на Волині. Причому переклад Святого Письма вперше зроблено на «просту» українську тогочасну мову.\nПоряд з перекладною літературою з’являються оригінальні твори. У XVIІ ст. відмічається розквіт українського епосу — створюються думи, балади, історичні пісні, які Т. Шевченко ставив вище гомерівських поем. Наприклад, популярними були цикли дум «Маруся Богуславка», «Самiйло Кiшка» та ін. Епічні твори присвячені визвольній тематиці, в них оспівуються лицарство і героїзм, братство і вірність православ’ю.\nУXVIІ—XVIIІ ст. поетичні твори найчастіше створювалися мандрівними дияконами і піддячими — учнями духовних шкіл. У період літніх канікул вони\nподорожували і писали віршовані твори на замовлення, з метою заробітку. Зміст цих віршів міг бути хвалебно-величальним (панегірик) або пов’язаним зі смертю і похоронами будь-кого зі знатних людей (мадригал). Разом з тим багато епіграм, віршів, поем були авторськими. Наприклад: Себастіян Кленович — «Роксоланія», «Звитяжство богів», Мелетій Смотрицький — «Лямент у світа вбогих…», Касіян Сакович — «Вірші на жалісний погріб шляхетного рицаря Петра Конашевича-Сагайдачного», Симон Зиморович — книга любовних пісень «Роксоланки, або Руські панни» та ін. Українські поети часто використовували біблійні теми, багато уваги приділялося проблемам моралі, релігії, що відповідало тогочасним смакам. У той же час в цих творах рідко присутні художні образи, інакомовність, метафора. Все це додає поезії XVI — початку XVIIІ ст. дещо наївного, невитонченого характеру. Треба врахувати і те, що літературної норми в українській мові на той час ще не було, у зв’язку з чим віршовані твори важко сприймаються сучасним читачем. Проте українська поезія XVI — першої половини XVIII ст. переживала важливий етап свого розвитку. У XVIII ст. найбільші досягнення поетичного мистецтва були пов’язані з ім’ям Григорія Сковороди.\nСуспільно-політичні події середини — другої половини XVІІ ст. обумовили перелом в історії української літератури. З цього часу починається новий період її розвитку, що тривав до кінця XVІІІ ст. За усталеною періодизацією він розглядається у комплексі всього давнього українського письменства ХІ—ХVІІІ ст., та цілий ряд ознак дає підстави вважати його як перехідний етап від літератури давньої до нової, розквіт якої припадає на добу українського Відродження.\nЛітература другої половини ХVІІ—XVІІІ ст. продовжує і розвиває традиції давнього письменства, використовує церковнослов’янську мову, культивує старі жанри ораторської, агіографічної, паломницької, частково полемічної прози. Водночас зароджуються і досягають вершин розвитку нові жанри — мемуарно-історична проза, бурлескно-травестійна та сатирично-гумористична поезія, шкільна драма, які визначили характер і стиль письменства.\nУкраїнська література XVII ст. — різномовна. Вона творилася церковнослов’янською (словеноруською), староукраїнською, старопольською, латинською та російською мовами. Багатомовність і відкритість — одна з характерних прикмет української літератури ХVІІ—XVІІІ ст., ознака її європейського характеру. У XVII ст. популярною стає драматургія. Найбільш поширеними були два види драми: релігійна і шкільна. Релігійна драма, в свою чергу, поділялася на три форми: містерія — таїнство спокутування гріхів людей Ісусом Христом; міракл — події життя святих; мораліте — драми, в яких виступали алегоричні фігури Душі, Любові, Гніву, Заздрості та ін. і велися розмови повчального характеру.\nУ кінці ХVІІ—XVІІІ ст. у літературі формуються нові риси, вона вивільняється від впливу теологічних вчень і набирає виразно світського змісту. До кінця XVІІІ ст.\nзанепадають полемічна, житійна і ораторсько-проповідницька проза, шкільна драма, релігійно-моралізаторська лірика. На перший план виходять світські твори, пройняті критикою середньовічного укладу, зокрема сатирично-гумористичні вірші, органічно споріднені з фольклором.\nПереважна частина літературних творів другої половини ХVІІ—XVІІІ ст. анонімна, збереглась у рукописах і рукописних списках без імені автора. Порівняно небагато авторів називали своє ім’я. Утвердилися як творчі особистості письменни- ки-професіонали: Лазар Баранович, Іоаникій Галятовський, Антоній Радивиловський, Іван Величковський, Феофан Прокопович, Дмитрій Туптало (Ростовський), Стефан Яворський, Митрофан Довгалевський, Василь Григорович-Барський, Григорій Граб’янка, Самійло Величко, Петро Кохановський, Іван Некрашевич, Григорій Сковорода та ін.\nНайвидатнішою постаттю у культурному й літературному житті України XVIIІ ст. був великий народний мислитель, освітній діяч і письменник Григорій Савич Сковорода (1722—1794). Його багатогранна творчість — це остання ланка переходу від давньої української літератури до нової. У своїх філософських трактатах і літературних творах Сковорода розвивав цілий комплекс ідей, актуальних для другої половини XVІІІ ст., виражав передові погляди тогочасного суспільства.\nГ. Сковорода був талановитим художником слова — байкар і поет. За п’ять років він написав 30 байок («Харківські байки»), в основі яких лежать оригінальні сюжети. Байки пронизує пафос гуманізму і демократизму. Найвище письменник цінує високі моральні якості людини: чесність, доброту, працелюбність, скромність, природний розум, засуджує гонитву за чинами, високими титулами («Бджола і Шершень», «Олениця і Кабан»). На його думку тільки «сродний труд» приносить щастя людині і користь суспільству.\nУ байках Сковороди знайшли продовження і збагачення сатиричні мотиви давньої української літератури. Письменник фактично завершив українську байкову традицію ХVІІ—XVІІІ ст. і вивів байку як літературний жанр на шлях самостійного розвитку.\nСамобутня творчість письменника належить до видатних досягнень української культури XVIIІ ст. В ній відбито протест проти тиранії, несправедливості й насильства над людською особистістю, знайшли дальший розвиток ідеї гуманізму та Просвітництва. Сковорода завершив давній період розвитку української літератури і став предтечею нової української літератури.\nУкраїнська література XVІІ—XVІІІ ст. достатньо відбила духовний стан народу. Письменство цього періоду виконало своє історичне завдання, віддзеркаливши майже всі важливі події, показало сутність українського національного духу, української ментальності від найдавніших державницьких устремлінь до найменших проявів світової культури.\nЛітописи. Своєрідним літературним жанром були літописи. Не будучи історичними дослідженнями в повному розумінні, літописи поєднують риси науки і мистецтва. Якщо перші редакції Київського літопису, створеного на початку XVI ст., тяжіли до давньоруської стилістики, то пізніші редакції мають ознаки нового часу. У XVII ст. з’явилися літописи, які відобразили яскраві і важливі\nподії того часу — формування козацтва, Визвольну війну 1648—1657 рр. та ін. — літопис Самовидця, Григорія Грабянки, Самійла Величка, монастирські літописи. Нарівні з документами автори літописів використовували фольклорні джерела, власні спогади. Літописи відіграли важливу роль у розвитку літератури та науки. За активної участі О. Бодянського, вченого секретаря «Общества истории и древностей Российских», у 1846 p. побачив світ «Літопис Самовидця про війни Богдана Хмельницького і про міжусіб’я, що були в Малій Росії, і про його смерть». Автор літопису був скромною людиною, що було в традиціях літописців, тому ім’я його невідоме. Він, як свідчить текст, був безпосереднім учасником війни Б. Хмельницького.\nСамовидець розповідає про події, які відбувалися в Україні, і пов’язує їх із процесами в сусідніх державах — Росії, Польщі, Молдавії. Висвітлюється діяльність сподвижників Б. Хмельницького, не залишаються поза увагою історичні діячі сусідів — російського царя Олексія Михайловича, Степана Разіна та ін. Він, на думку дослідників, напевно користувався архівом Коша Запорозького, оскільки в літописі наводиться низка документів про дипломатичні місії запорожців, точні цифри чисельності реєстрового козацтва тощо. «Літопис Самовидця» має непересічну цінність для науковців. Він дає змогу грунтовніше вивчити добу козаччини та особистостей, які її творили.\nПерший козацький літопис анонімний, наступні — авторські. Григорій Граб’янка і Самійло Величко уклали зводи, де розповіли про козацтво з тією повнотою висвітлення матеріалу, яка була їм доступна. Безперечно, обидва автори знали «Літопис Самовидця», але кожен тлумачив події по-своєму.\nНезважаючи на те, що основна тема твору Г. Граб’янки — події визвольної війни 1648—1654 рp., він чільне місце відводить питанню походження козацтва, полемізує з польськими письменниками Кохановським, Стриковським та Гвагніним. Він яскраво описує побут і життя козаків, їх моральні засади, стверджує, що за брехню, блуд і безчестя винний міг бути покараний на смерть. Г. Граб’янка щиро вболіває за долю України, особливо після Люблінської унії 1569 p. Його обурюють утиски козаків та простих людей, які стали майже безправні й віддані на відкуп панам та орендарям, народ був приречений на вимирання. Образ Б. Хмельницького висвітлюється досить об’єктивно і, виходячи з контексту, з великою повагою. Літопис Г. Граб’янки й сьогодні є цінним першоджерелом. До нього додаються два реєстри Війська Запорозького — до Б. Хмельницького та після його смерті.\nНайбільш фундаментальною працею є чотиритомний «Літопис» С. Величка, виданий 1848—1864 рр. У літописі Величка використано велику кількість документального матеріалу. Тут повністю наведено десятки урядових офіційних і приватних листів, актів, універсалів, грамот, дипломатичних документів, топографічних описів, реєстрів тощо. Частина цих матеріалів, як виявили дослідники, не є автентичними документами. Та незважаючи на деякі сумнівні документи, пропуски, що стосуються 1649—1652 рp., автор доносить до читача багато джерел української історіографії другої половини XVІІ — початку XVІІІ ст., літопис є видатною історичною і літературною пам’яткою свого часу.\nЯк і в усіх козацьких літописах, центральною постаттю цього твору виступає Богдан Хмельницький. Величко наводить біографії і характеризує українських гетьманів після Хмельницького. Автор з любов’ю описує численні походи на турків і татар уславленого запорозького кошового Івана Сірка.\nгато цитат з історичних праць зарубіжних авторів, часто мовою оригіналу, зокрема, польського поета Самійла Твардовського і німецького історика Пуффендорфа, який розповідає про Б. Хмельницького та його оточення. Автор стверджує, що український народ виживе, незважаючи на всі намагання сусідів звести його з історичної арени.\nТривалий час основним типом навчальних закладів були початкові, парафіяльні (приходські) школи при православних монастирях і церквах. Рівень та форми навчання в них уже не відповідали вимогам часу. Після утворення Речі Посполитої у 1569 р. в Україні з’явилися єзуїтські колегіуми — по суті вищі школи, які були добре організовані і фінансово забезпечені. Головною умовою прийому до єзуїтського коледжу було сповідування католицизму. Ці навчальні заклади виконували функцію окатоличування і ополячення українського населення.\nНезважаючи на те, що багато з представників української еліти орієнтувалися, як вже говорилося, на чужу культуру і мову, знайшлися все ж патріотично настроєні багаті феодали, які виступили ініціаторами створення православних шкіл, які б не поступалися єзуїтським. Традиції меценатства були в цей період яскраво вираженими. Можна назвати імена князя Андрія Курбського, який в містечку Міляновичі на Волині створив цілий культурний гурток, і князя Юрія Слуцького, який у своєму маєтку зібрав багатьох діячів культури України, Білорусії та ін. Одним з найвідданіших українській культурі людей був князь Костянтин-Василь Острозький. У 1576 р. у своєму маєтку він відкрив перший православний колегіум, куди для роботи були запрошені фахівці з ряду європейських країн. У колегіумі вивчалися давньослов’янська, грецька і латинська мови, а також цикл дисциплін, який називався за традицією «сім вільних наук»: граматика, риторика, діалектика, арифметика, геометрія, астрономія, музика.\nУ Європі в цей час формуються два по суті протилежних підходи до навчання і виховання. Якщо у Франції знайшли підтримку ідеї Руссо і Песталоцці про вільний розвиток духовних сил і здібностей людини через інтерес, через гру як форму навчання, то у Німеччині переважала думка про необхідність жорсткої регламентації і контролю за навчанням, постійного нагляду вчителів. Ці тенденції знаходили відображення і в Україні, що відбилося в ході конкурентної боротьби православних та єзуїтських шкіл. Про напруженість боротьби свідчать\nприклади закриття ряду братств і братських шкіл на заході України. Навіть Острозький колегіум припинив своє існування після смерті князя Костянтина. Його внучка Анна-Елоїза на його базі відкрила єзуїтський колегіум. Львів Польща вважала своєю землею, і у 1661 р. уряд відкрив тут університет, перший в Україні.\nНаприкінці XVII — у першій половині XVIII ст. в Україні істотно збільшується кількість шкіл при братствах. За Берестейською унією на зразок Львівської братської засновано Стрятинську, Луцьку, Кам’янську, Пинську та інші школи, в яких головна увага приділяється вивченню грецької мови, тому ці школи називали «грецькими». Гетьман П. Сагайдачний заповів спеціальні кошти на утримання вчителів грецької мови у Львівській та Київській школах. Освітній рух охопив майже все населення України. Як зазначив Павло Алепський 1654 p., навіть багато жінок були письменними.\nУ Києві 1615 p. відбулася знаменна подія для культурно-освітнього життя. Галшка Гулевичівна подарувала Київському братству земельну ділянку на Подолі під забудову монастиря та школи для дітей шляхетських і міських. Навчальний процес у школі відбувався на 4 відділеннях: граматики, риторики, філософії, мов — грецької, латинської, слов’янської, польської та української (руської). Зразком були програми провідних європейських університетів.\nУчні шкіл та слухачі колегії, або «бурсаки», під час вакацій розходилися по селах України і були тією живою ланкою, яка пов’язувала Академію з народом. Вони працювали вчителями, організовували вистави, показували вертеп,\nспівали колядки — виконували просвітницьку і культурну місію, розпочату кобзарями.\nУ 1700 р. колегіум з’явився у Чернігові, в 1726 р. — у Харкові, у 1738 р. — у Переяславі. Таким чином, у XVIІ — першій половині XVIII ст. в Україні широко розповсюдилася шкільна справа та ідеї освіти. Був високий відсоток письменних людей. Позитивною рисою була доступність, демократичний характер освіти. Діти всіх соціальних груп могли вчитися, оскільки навчання було безкоштовним. Традиція широкої початкової освіти була перервана разом із закріпаченням українських селян до кінця XVIII ст. при Катерині II.\nІдеї Просвітництва розвиває філософ Феофан Прокопович, вихованець, а надалі професор і ректор Києво-Могилянської академії. У своїх головних працях «Правда волі монаршої», «Слово в неделю цветную о власти и чести царской» Прокопович виклав свою концепцію. Державна влада, на думку філософа, має божественний характер, а монарх є по суті батьком для своїх підданих. Подібно Т. Гоббсу, Прокопович стверджує, що люди, побоюючись «війни всіх проти всіх», створюють державу, яка захищає їх від внутрішніх і зовнішніх ворогів. Однак, на відміну від Дж. Локка і Ш. Монтеск’є, він вважав, що люди передають турботи про дотримання своїх прав державі назавжди. Народна маса повинна підкорятися монарху, тим більше, що освічений правитель не буде ні злим, ні несправедливим. Але народ володіє в деяких випадках і активними функціями — він може висловлювати свою думку, критикувати політику монарха і навіть вибирати його, якщо спадкоємця престолу за тими або іншими причинами не виявиться.\nОсобливе місце в історії як української, так і світової філософії займає Григорій Сковорода. Подібно європейським просвітникам, він схилявся перед розумом, наукою. Але осягнення людиною світу з його жорстокістю й егоїзмом не зробить людину щасливою. Щастя дає людині свобода, самопізнання і «сродний труд», тобто\nулюблена праця, характер якої різний для кожної конкретної людини. Вільна творча праця і просвітництво розвивають в людині добрі начала, закладені природою, — так міркує Сковорода в творах «Благородний Еродій», «Убогий жайворонок», «Бджола і Шершень» та ін.\nСковорода однозначно відкидає світоглядні положення епохи Відродження про «сильну особистість», яка багато бажає і багато досягає. У надмірній соціальній активності, прагненні оволодіти світом за допомогою розуму, знань, волі, зброї філософ вбачає одну з головних причин всіх бід сучасного йому життя. Бажання багатства, слави і влади вселяють в душу злобу, заздрість, жорстокість, вічне невдоволення собою і всім. Вихід з суперечності людського буття один — зречення зайвих бажань, в тому числі прагнення слави і влади, а також обмеження потреб людини шматком хліба і водою. Бог зробив важкодоступне непотрібним, а потрібне легкодоступним — стверджує філософ.\nІз прийняттям Магдебурзького права в Україні почалася регулярна забудова міст за європейськими зразками: у центрі, на площі, зводиться ратуша, а вся міська територія розбивається на прямокутні квартали. Землі обмаль, тому будинки по фасаду вузькі, у два-три поверхи, тягнуться до середини кварталу, на першому поверсі розташовуються службові або торгові приміщення, на другому — житло. Місцеві майстри виробили власний напрямок в архітектурі. Цей період залишив по собі пам’ятники великої мистецької і культурної вартості (забудова Площі Ринок у Львові та ін.).\nУ культовій архітектурі розвиваються дві течії: продовжують зводитись дерев’яні церкви, що характерно для лісових районів Карпат та лісостепової зони, а також розвивається кам’яне мурування. У містах храм тягнеться вгору (храми Львова, Ужгорода, Києва та ін.). У сільській місцевості храми компактні, чудово вписуються в навколишнє середовище. У той же час з середини XVI ст. виразними стали основні тенденції загальноєвропейського культурного процесу, у першій чверті XVII ст. в архітектурі з’являються елементи стилю бароко. Він передбачає велику кількість прикрас зовні і всередині будівлі, складність архітектурної конструкції, розробку складних просторових ансамблів, синтез різних видів мистецтва.\nДивовижне розмаїття архітектурних форм українського бароко зумовило їх багатоджерельність. Тут творчо поєднались європейські досягнення з традиціями народної дерев’яної архітектури. Це Троїцька церква в Густині (1671), Покровський собор у Харкові (1689), Іллінська церква в Києві (1692), Всехсвятська надбрамна в Києво-Печерській лаврі (1696-1698), Вознесенський собор у Переяславі (1700), Георгіївська церква Видубицького монастиря в Києві (1696—1701), Воскресенська — у Сумах (1703), Катерининська — у Чернігові (1710), Покровська церква у Києві (1776—1772) та ін. Другий напрямок — поєднання трансформованого давньоруського храму з класичною композицією фасадів: собор Троїцького Іллінського монастиря в Чернігові (1679), собор Мгарського монастиря поблизу Лубен (кі-\nнець 1689—1709) та ін.\nПровідним типом споруд стає так званий козацький собор — п’ятикупольний, з чотирма однаковими фасадами. Це — Миколаївський собор в Ніжині, Георгіївський — у Видубицькому монастирі. Повне злиття з природою досягнуто при побудові Миколаївської церкви Святогірського монастиря на крейдяній кручі (Донецька область). Шедевром українського бароко вважається дзвіниця Далеких печер Києво-Печерської лаври. Керував будівництвом талановитий український народний зодчий С. Ковнір, а проект, очевидно, розробив І. Г. Григорович-Бар- ський, який багато років займав посаду головного архітектора київського магістрату. У внутрішній оздобі храмів, особливо у виготовленні різьблених дерев’яних іконостасів, проявилося блискуче мистецтво народних майстрів. Крім нового будівництва, у XVII ст. на кошти козацької старшини були перебудовані у новому бароковому стилі древні Софійський і Михайлівський золотоверхий собори, церкви Києво-Печерської лаври. Фасади були оштукатурені та декоровані, іншої, більш складної форми набули куполи соборів. Будівництво досягло особливого розмаху при гетьмані І. Мазепі. За словами Ф. Прокоповича, Київ стараннями І. Мазепи перетворився в новий Єрусалим.\nУXVIII ст. в Києві видатні архітектурні споруди були створені за проектами іноземних архітекторів. Йоган Шедель (1680—1752) на запрошення Києво-Печер- ської лаври керував будівництвом великої дзвіниці, яка згодом стала називатися дзвіниця Шеделя. На той час вона була найвищою спорудою в Російській імперії (висота — 96,52 м). Він же добудував верхні поверхи Софійської дзвіниці. Творіння Й. Шеделя оцінюють як програмні для подальшого розвитку архітектурного вигляду Києва.\nУКиєві працював молодий Бартоломео Растреллі (1675—1744). Всесвітньо знаменитою стала його Андріївська церква, яка завершувала перспективу головної вулиці Києва. Місце для будівництва було обране так вдало, що невелика за розмірами, легка і витончена церква зайняла домінуюче положення. Цей ефект архітектор посилив, спроектувавши високий підмурівок. Улюблені кольори Растреллі — блакитний, білий і золотий роблять церкву чепурною і гармонують з київським небом.\nНим же був створений Імператорський палац у Києві, пізніше названий Маріїнським, який нині використовується для урочистих президентських прийомів.\nВигляд українських міст змінювався у зв’язку з тим, що поряд з дерев’яними спорудами все більше створюється кам’яних будівель. Особливу популярність отримав будинок купця Корнякта у Львові, прикрашений багатоповерховими відкритими галереями з арками та просторим внутрішнім двором. Однак при забудові міст квартали і вулиці довго розташовувалися хаотично. Лише в кінці XVIII ст. нові міста півдня України — Одеса, Миколаїв, Маріуполь будуються відповідно до єдиного архітектурного плану, мають чіткі вулиці і квартали, виділений центр.\nЗагалом найбільшу питому вагу в міському будівництві мали світські будівліпалаци вельмож, магістрати, школи, ринки. Популярними були фонтани і парки, які розбивалися відповідно до традицій французького, або так званого регулярного парку. Симетричне розташування насаджень, надання геометричних форм кущам і деревам, екзотичні квіти — такі вимоги відповідали смакам знаті того періоду. З другої половини XVIII ст. ця традиція змінилася: в моду входять англійські парки (ландшафтне планування). У другій половині XVII ст. на території України закінчуються воєнні дії. Настає мир. Починається активний період зведення цивільних і культових споруд, другу половину сторіччя можна вважати «золотим» віком українського мистецтва.\nКінець ХVІІ — початок ХІХ ст. характеризується в українській архітектурі значним зростанням обсягу будівництва, поширенням нового стилю — класицизму. У своїх кращих зразках мистецтво класицизму дало важливі естетичні і виховні функції. Урочиста простота будинків, площ і вулиць несла в собі глибокі емоційні імпульси. Розвиток архітектури великою мірою зумовлюється прогресом будівельної техніки. В цей час поступово впроваджуються у будівництво металеві конструкції, проте, як і раніше, поширене було дерев’яне будівництво.\nУрозвитку класицизму можна визначити три етапи: становлення стилю, зрілість\nСеред значних і найкращих споруд кінця ХVІІІ ст. виділяється п’ятибанний Спа- со-Преображенський собор у Новгороді-Сіверському, закладений за планом петербурзького архітектора Дж. Кваренчі. Собор розміщено у центрі забудови монастиря.\nРозвиток архітектури Києва значною мірою пов’язаний з ім’ям визначного архітектора Андрія Миленського. Миленський за короткий час перетворив патріархальний Київ з його численними монастирями і руїнами колишньої могутності й слави на сучасне європейське місто. Під його керівництвом було покладено багато вулиць, він також визначив і Хрещатик як головну в майбутньому вулицю Києва. На Хрещатику Миленський збудував перший у місті театр із залом на 470 місць (не зберігся). У 1802 р. за проектом Миленського споруджено перший в Україні «Пам’я- тник на честь поновлення магдебурзького права», що являє собою тосканську колону з п’єдесталом у вигляді арки.\nУдругій половині XVІІІ ст. розгорнулися значні будівельні роботи на півдні України. За короткий час там виникли такі значні міста, як Єлисаветград, Херсон, Маріуполь, Катеринослав, Одеса.\nУплануванні й забудові цих міст брали участь видатні петербурзькі архітектори.\nУ1790 р. архітектору Івану Старову (1745—1808) доручили обрати нову територію, скласти проект міста Миколаєва. В архітектурі Миколаєва у прямих вулицях\nівеликих площах відразу відчувається характер міста, спланованого на класицистичних засадах. Центральна площа була на перетині двох головних широких вулиць. Її забудова складалася з церкви на честь Григорія Вірменського, будівель магістрату з кам’яними лавками. Найзначнішою з них є кам’яний двоповерховий будинок. До нього симетрично прилягають з обох боків крила у вигляді відкритих галерей, які надають будівлі легкості. Перший поверх магістрату має вигляд аркади, на яку спирається стіна другого поверху, а колони бокових галерей пов’язують будинок з іншими будівлями площі.\nВ інших будівлях у Миколаєві також відчувається намагання по-новому трактувати класику сміливим застосуванням форм дерев’яної архітектури, навіяних народною творчістю.\nНайбільшого розвитку серед міст кінця ХVІІІ ст. досягла Одеса. Її збудували в 1794 р. на місці турецької фортеці Хаджибей. У забудові Одеси брали участь петербурзькі архітектори, такі як Ф. К. Боффо, Г. І. Горічеллі. Ф. К. Боффо був родом із Сардинії. За сорок років творчої діяльності він спорудив кілька найзначніших будівель. Основним архітектурним акцентом є центральна напівкругла площа, збудована двома симетрично розташованими увігнутими будинками. Саме ця архітектурна ідея яскраво виявлена у величезних Потьомкінських сходах. Сходи, пам’ятник і вулиця між увігнутими будинками становлять композиційну поперечну вісь бульвару, що поділяє його на дві частини. Бульвар обмежують з двох боків комплекси будов — садиба Воронцова та будинок Старої біржі. Воронцовський палац збудований за проектом Боффо. Палац має чудові інтер’єри, які відзначаються декоративним багатством і художнім смаком.\nСкульптура була тісно пов’язана з архітектурою. У другій половині XVІІ— XVІІІ ст. скульптура розвивалась у двох взаємопов’язаних, але далеко не тотожних у духовних основах і основоположних мистецьких принципах, напрямах. В українській мистецькій культурі вона поширювалася, насамперед, у вигляді орнаментального декоративного різьблення, фігурна скульптура тут виступала спорадично, спроби ввести її до церковних інтер’єрів як на західноукраїнських землах так і на Лівобережжі залишилися поодинокими епізодами.\nГоловним напрямом розвитку української скульптури залишалася вироблена від початку XVІІ ст. система оздоблення комплексів іконостасів, основою іконографічного репертуару якого була виноградна лоза із залученням декоративних орнаментальних форм європейського походження та стилізованих рослинних мотивів.\nВідомий скульптор і різьбяр по дереву Сисой Шалматов є автором іконостаса для собору Мгарського монастиря, що поблизу міста Лубен, який завершувала оригінальна скульптурна група з чотирьох фігур на тему біблійної легенди про створення світу. Він виконав і чотириярусний іконостас церкви Покрови в Ромнах (1768—1773). Роботи Шалматова пов’язані й з будівництвом міського собору в Полтаві, де в композицію іконостаса він увів круглу скульптуру і барельєф.\nЛише середина XVІІІ ст. на західноукраїнських землях принесла новий різновид іконостаса, вторований на європейській мистецькій традиції, з круглою скульптурою. Найпоказніший з них створено для новозбудованого львівського собору св. Юра.\nВершинним досягненням у скульптурі є доробок визначного європейського скульптора під псевдонімом Пінзель. Ми не маємо про нього жодних біографічних відомостей, не знаємо його навіть імені, невідомо, коли він з’явився на обрії українського мистецтва. Іван-Георгій Пінзель у середині 40-х рр. XVІІІ ст. потрапляє в маєток відомого магната Миколи Потоцького у невеличке містечко Бучач на Поділлі. У Бучачі працював архітектор Бернард Меретин, німець за походженням. Можливо, він рекомендував Потоцькому скульптора, з яким передбачав у майбутньому спільну творчу співпрацю. Вважається, що першими роботами Пінзеля в Бучачі стали алегоричні постаті (12) на побудованій Меретином міській ратуші. Скульптури втілювали 12 подвигів Геракла і повинні були прославляти заслуги і чесноти Миколи Потоцького. Ці твори збереглися до наших днів. Роботи свідчать про монументальний талант Пінзеля, його новаторське вирішення пластичних форм. Вже у перших роботах скульптор показав свої творчі можливості у розкритті образної глибини скульптур. В околицях Бучача Пінзель ставить дві монументальні кам’яні фігури Св. Яна Непомука та Богоматері, а також працює над скульптурами святих для Покровської церкви. Порівняно з бучацьким кам’яним доробком Пінзеля дерев’яна скульптура, що заповнювала інтер’єри храмів Галичини та Поділля, збереглася набагато краще.\nНа початку 50-х рр. XVІІІ ст. Іван-Георгій працює у м. Городенці. Тут він виконує найбільше замовлення Миколи Потоцького — п’ять вівтарів для костьолу О. Месіонерів та чотири — для парафіяльної церкви, а також ставить колону з постаттю Богородиці. Саме в Городенці Пінзель виявив себе як майстер світового рівня. Скульптор досягає нової на той час виразності трактуванням драпіровок, які стають у нього самостійним елементом. Важкі їх маси, що клубочаться навколо тіла, ламаючись і вигинаючись, стрімко пульсують у різні боки, іноді, немов відриваючись від основного об’єму, ширяють у повітрі. Складки одягу передані широкими темпераментно різаними площинами, з вугластими, кристалічними гранями.\nСкульптури, що їх виконав Пінзель для фасаду собору Св. Юра у Львові в 1759—1761 рр.; дві великі статуї святих — Афанасія і Лева на другому поверсі фасадної стіни та фігура Св. Юра на коні в завершенні фасаду свідчать про характерні риси новаторського підходу до вирішення монументальної скульптури.\nЖивопис. Він також увібрав найкращі досягнення бароко — багатий декор, позолоту, складну композицію, поєднавши їх із традиціями народної творчості. Поряд з існуючими культурними центрами — Львовом, Києвом — сформувалися нові художні школи в Чернігові, Новгород-Сіверському, Жовкві. До храмових розписів входять пейзаж, портрет, жанрова картина. Доба бароко залишила велику кількість пам’яток різьбярства, дерев’яної скульптури, дивовижних багатоповерхових іконостасів, що прикрашались особливо пишно. У живопису, графіці, скульптурі спостерігається перехід від середньовічних канонів до реалістичних форм з виразними демократичними елементами. Подальшого розвитку набуває фресковий живопис, формуються головні іконописні школи — волинська, київська, львівська, при Киє- во-Печерській лаврі, Софійському соборі, у Межигірському й Троїце-Іллінському монастирях та ін. Український іконопис вирізнявся живописною розмаїтістю, світськими мотивами, впливом народного світогляду. В іконописі почали широко використовуватись народні мотиви й образи. Святі стають схожими на українських дідів та молодих парубків. На іконах ми бачимо запорожців на чолі зі своїм гетьманом, студентів Києво-Могилянської академії, міщан і селян України. Найхарактернішими зразками можна вважати розписи Успенського собору та Троїцької надбрамної церкви Києво-Печерської лаври, Густинського та Хрестовоздвиженського монастирів на Полтавщині, Михайлівської церкви в Переяславі.\nНа живопис дедалі більшою мірою впливає світський жанр. Визвольна війна потребувала від художників нових образів, близьких і зрозумілих широким масам. Наприкінці XVI ст. від іконопису відокремлюється ландшафтний живопис, портретний, історичний та батальний жанри, які, у свою чергу, впливають на розвиток іконопису. Оригінальним національним явищем стали народні ікони — так звані Козацькі Покрови, на яких зображувалися козаки, старшини, гетьмани. Естетичні уявлення українців найповніше виявились у народному малярстві — популярних картинах «Козак Мамай», «Козак-бандурист», що втілюють ідеал вільної людини, яка понад усе цінує свободу. Як елемент народного побуту такі картини зберігалися до початку ХХ ст.\nХарактерною складовою храмового живопису стає ктиторський портрет, тобто зображення історичних осіб, які жертвували на будівництво храмів, уславилися благодійними ділами, князів та царів. Наприклад, у вівтарній частині Успенського собору в Києві було зображено 85 видатних діячів — від князів Київської Русі до Петра І; у церкві с. Старогородців поблизу Остра відтворено битву запорожців із татарами, а в Покровській церкві Переяслава був зображений Ф. Прокопович із генеральною старшиною та ін. Серед майстрів іконопису почесне місце належить І. Рутковичу (розпис іконостасу П’ятницької церкви в с. Жовква) та Й. Кондзелевичу (Богородчанський іконостас у Манявському скиті). Талановитим, вихованим на традиціях українського мистецтва майстром був також І. Бродлакович у Галичині.\nдіячів та міщан. Жіночі портрети зустрічаються рідко, серед них, як перлина, сяє портрет львівської міщанки Варвари Лангиш, виконаний Миколою Петрахновичем. У мистецькому середовищі та серед широкого загалу зажили слави портрети гетьманів Б. Хмельницького, І. Самойловича, І. Скоропадського, І. Мазепи, славетних воєначальників Леонтія Свічки, Семена Сулими, видатних учених Й. Галятовського, Л. Барановича та ін.\nХудожникам іноді навіть замовляли картини, які зображували селян. На другу половину XVIII ст. припадає, вже в повному розумінні слова, світський портретний живопис. Але в цей же час проявляється тенденція від’їзду з України талановитої молоді до Петербурга, в Академію мистецтв: так, найвідоміші художники Росії того часу: Дмитро Левицький — родом з Києва, Володимир Боровиковський — з Миргорода. Українцем був творець історичного жанру російського академічного мистецтва Антон Лосенко. У жанрі монументальної та монументально-декоративної скульптури працював виходець з України (м. Ічні) — Іван Мартос.\nУXVIІ—XVIIІ ст. в Україні складається декілька шкіл церковного монументального живопису та іконопису. Провідна школа художників сформувалася у XVII ст. в київських монастирях. Художники працювали переважно в жанрах монументального живопису, іконопису, гравюри і графіки. У роботах таких іконописців, як Федір Сенькович, Микола Петрахнович, Іван Руткович, помітною стала відмова від середньовічних естетичних канонів, утверджувалася реалістичність і життєрадісність. Ці ж тенденції присутні у розписах Успенського собору та Троїцької церкви Києво-Печерської лаври, у церквах Полтави, Переяслава та ін.\nДруга половина XVІІ—XVІІІ ст. — один з найплідніших періодів в історії української музики. У цей час значного розвитку набув музичний фольклор, і на середину XVІІІ ст. сформувався його основний класичний фонд, що є великим надбанням українського народу.\nВершини свого розвитку досяг музичний епос — думи та історичні пісні. Епос став народним літописом, що відобразив найголовніші історичні події епохи — на- ціонально-визвольну боротьбу під проводом Богдана Хмельницького проти поль- сько-шляхетського поневолення. Центральне місце в українському епосі цього періоду займають постаті Богдана Хмельницького, Івана Богуна, Данила Нечая, Максима Кривоноса, Нестора Морозенка та ін. — (дума «Про Хмельницького і Барабаша», «Про корсунську перемогу», історичні пісні «Засвіт встали козаченьки», «Ой Богдане, батьку Хмелю»).\nУпрофесійній музиці яскраво проявився стиль бароко, а в другій половин XVІІІ ст. — і стиль класицизму. До провідних галузей музичного мистецтва належала церковна музика, яка досягла художніх вершин у творчості М. Дилецького, М. Березовського, Д. Бортнянського, А. Веделя. У цей час виникли нові світські жанри — пісня-романс, опера, інструментальна музика. Особливість цього історичного періоду полягала в тому, що деякі українські композитори творили поза ме-\nжами України — в Росії та Італії. Скажімо, композитор Дмитро Бортнянський потрапив до Москви ще дитиною. Проте в його творчості присутні українські мотиви. Композитори Максим Березовський і Артемій Ведель були більш тісно пов’язані з Батьківщиною. Шедеврами для свого часу вважаються вокальні концерти, розраховані на поліфонію (багатоголосся).\nМузика відігравала значну роль у козацькому побуті. Існувала музика, яка складалася з кобзарів, довбишів, литавристів, сурмачів, трубачів, скрипалів, цимбалістів. Вона використовувалася під час походів, а також у повсякденному житті. Розмаїта музика звучала у гетьманській резиденції та старшинських маєтках під час різних урочистостей, на прийомах, балах. У багатьох поміщицьких маєтках існували кріпосні капели, оркестри, оперні та балетні трупи Вважають, що оркестр був у гетьмана І. Мазепи, у представників козацької старшини — А. Полуботка, Я. Марковича. Гетьман К. Розумовський від середини XVІІІ ст. мав у глухівській резиденції прекрасний хор, оркестр і навіть театр. При деяких капелах відкривалися школи, які готували музикантів, співаків та артистів балету. В 1738 p. було відкрито Глухівську співочу школу, а в 1773 p. у Харкові — спеціалізовані музичні класи, якими керували М. Концевич та А. Ведель. Для XVIII ст. характерний розвиток світської музики. У цей період у Києві створюються міська капела, музична школа та музичний цех. Музичні цехи відкриваються по всій Україні.\nВеликий хор і оркестр мав протягом 1770—1780 рр. генерал-губернатор Малоросії російський граф П. Румянцев-Задунайський у маєтку Вишеньки на Чернігівщині. Велика капела була в російського князя Г. Потьомкіна, яка складалася з 200 музикантів.\nУдругій половині XVІІ — першій половині XVІІІ ст. в Україні розквітла багатоголоса церковна музика барокового стилю, яка за своїм високим художнім рівнем, національною самобутністю не поступалася українській бароковій літературі, архітектурі та малярству. Цей спів в Україні називали партесним (від лат. рars — частина, участь, партія), і така назва збереглася до наших днів. Виникла дуже велика кількість партесних творів.\nУпартесній музиці яскраво проявилися барокові стильові риси, зокрема, і в жанрі партесного концерту. До барокових рис належить об’ємне відчуття простору в партесній музиці. Багатохорова фактура партесних творів з колористичним зіставленням великої і малої кількості голосів, їх поступовим імітаційним включенням створювала ефект широкого різнотембрового простору.\nУкраїнська музика доби бароко — найвище досягнення національного мистецтва. Отже, провідним жанром став багатоголосий партесний спів. Помітну роль у його поширенні відіграли братські школи. Цю течію представляли композитори Є. Завадовський, М. Замаревич, І. Зюска, І. Календа, К. Коньовський та ін. Партес-\nний спів відзначався стриманістю образного ладу, гармонійністю і простотою. Як «київський розспів» він набув поширення в Москві та інших містах Росії.\nЗ розвитком партесного співу почали з’являтися й Теоретичні посібники, які давали необхідні знання з теорії написання цієї музики та її співу. М. Дилецький, будучи творцем партесної музики, став її найвизначнішим теоретиком. Він перший у Східній Європі написав теоретичний трактат «Граматика музикальна», яка стала дуже важливим посібником для композиторів, що творили партесну музику, та для співаків-хористів, які її виконували.\nУхоровому концерті другої половини XVІІІ ст. важливим чинником стає авторство, і творчість композиторів позначена індивідуальними стильовими рисами. Новий стиль церковної музики в Україні розпочав композитор Андрій Рачинський (1729—1800). Здобув освіту у Львові і там же був диригентом єпископської капели. У 1753 р. Рачинський переїхав на Лівобережну Україну і протягом десяти років служив придворним капельмейстером гетьмана Кирила Розумовського в Глухові.\nНайвидатнішим композиторм того періоду був Максим Созонтович Березовський (1745—1777). Народився в Глухові і там же навчався в музичній школі. Навчався також у Києво-Могилянській академії. У 1758 р. його взяли до царського двору\nвПетербург. Він співав у трупі придворного театру, виступав у головних ролях італійських опер, співав у Придворній співацькій капелі, а в 60-х рр. уже писав церковну музику. У 1769 р. Березовський приїздить до Італії і навчається у славнозвісного педагога Болонської академії Джованні Батіста Мартіні. У 1771 р. Березовський склав іспит і йому присвоїли титул академіка Болонської академії. Його ім’я вписане на спеціальній дошці на будівлі цього закладу поруч з іменем Вольфганга Моцарта — як академіків Болонської академії. У 1773 р. Березовський повертається до Санкт-Петербурга. Суспільна атмосфера в столиці була для композитора задушливою і нестерпною. Хоч в Італії він здобув високий титул, проте в Росії його не оцінили, не просували по службі й ставилися як до звичайного рядового службовця капели. У 1777 р. Березовський у розквіті сил, таланту покінчив життя самогубством.\nУспадщині композитора досить значна кількість церковних творів. Переважна більшість творів була опублікована. У церковній музиці композитор досягнув висот художньої та професійної майстерності. Його церковна музика захоплює яскравою мелодійністю, ніжністю і глибиною почуттів, класичною урівноваженістю, природною простотою і великою майстерністю.\nрив її в Україні. Народився в Києві, з 1776 р. навчався в Києво-Могилянській академії, де дістав загальну й музичну освіту. Музично обдарований, з прекрасним голосом, А. Ведель співав у хорі академії, а в старших класах диригував ним. Добре грав на скрипці в оркестрі. Слава про Веделя як співака й диригента вийшла далеко за межі Києва. У 1788 р. виїхав до Москви, де керував хоровою капелою до 1792 р. Повернувшись до Києва, композитор вступив на військову службу і був призначений капельмейстером корпусного хору. Деякий час працював у Харкові. У 1798 р. повернувся до Києва. Останній період його життя повний загадковостей. Взимку 1799 р. Ведель поступив у Києво-Печерську лавру послушником і був там короткий час, не ставши ченцем. Через ці, і досі не до кінця з’ясовані, обставини у 1799 р. за розпорядженням губернатора його оголосили божевільним. Молодого Веделя (йому було 32 роки) — композитора великого таланту ув’язнили в божевільню.\nТвори М. Березовського, Д. Бортнянського, А. Веделя — це кульмінаційний злет української церковної музики. Значні її досягнення в другій половині XVІІІ ст. зумовлювалися багатими надбаннями в попередню епоху барокового партесного концерту і дуже високим рівнем хорового виконавства.\nУчені припускають, що ті зразки народної творчості, які дійшли до нашого часу, у другій половині ХVІІ — упродовж ХVІІІ ст. мали якнайширше побутування в Україні.\nНа другу половину ХVІІ — першу половину ХVІІІ ст. припадає період дальшого розвитку започаткованого наприкінці ХVІ ст. українського шкільного театру. Якщо до першої половини 30-х рр. ХVІІ ст. головним осередком українського шкільного театру був Львів, то у другій половині ХVІІ ст. його центром стає Київ, власне, Києво-Могилянський колегіум. Саме наприкінці ХVІ — на початку ХVІІ ст. український театр розвивається у вигляді найпростіших його виявів — декламацій і діалогів. Декламація — це віршовані панегірики у формі привітань, надгробних промов, написів, послань. Темами їх були герби або їх елементи, якісь найновіші події (війна, укладання миру, зустріч або відправлення посольства, чиясь смерть, перемога, релігійні свята — Різдво, Великдень та ін., важливі історичні події тощо). Виконувались декламації гуртом у шкільних класах або в церквах без сценічних атрибутів, але під час свят урочистостей допускалося скупе сценічне оформлення (виконавці, одягнуті у відповідні костюми реальних або алегоричних постатей, декламували серед декорацій, вдаючись до відповідних жестів).\nЗбереглися декламації Лазаря Барановича, Димитрія Туптала, Петра ПоповичаГученського, присвячені Ісусу Христу.\nУХVІІ ст. на території Східної Галичини й у Києві з’являються зразки поетичних панегіриків, написаних у формі декламації та у стилі бароко.\nРозвиток шкільного театру припадає на другу половину ХVІІ — першу половину ХVІІІ ст. У київських шкільних драмах, окрім релігійних тем, піднімалися питання утвердження загальнолюдських цінностей, втілених в алегоричних образах і релігійних розмірковуваннях.\nШкільний репертуар у кожному окремому випадку диктував сценічне обладнання сцени. Найбільша частина його вимагала містеріальної сцени для виставлення різдвяних і великодніх драм, у яких відповідно до тогочасної барокової естетики зображувались різні місцевості на землі, уявні картини неба, раю і пекла в алегоричних образах. Історичні п’єси обмежувалися доволі скупими декораціями. Інші види п’єс — декламації і діалоги — виставлялися взагалі без сценічних пристосувань, за наявності лише завіси.\nСеред шкільних драм, написаних і виставлених протягом першої половини ХVІІІ ст., основне місце продовжують посідати драми різдвяного й великоднього циклів. Деякі з них дійшли до нас без заголовків, дат створення, деякі — анонімні і без дат написання чи вистави.\nНайкращою українською шкільною драмою типу мораліте є «Воскресіння мертвих» Георгія Кониського. У п’єсі змальовано картину соціальної нерівності, жорстокої експлуатації простих людей панівною верхівкою, беззахисність бідняків перед представниками влади, викрито несправедливе судочинство, пов’язане з хабарництвом.\nДрами на історичні теми стали вершиною української шкільної драматургії першої половини ХVІІІ ст. («Владимер» Феофана Прокоповича (1705), «Іосиф Патріарха» Лаврентія Горки (1708), «Милость Божія...» невідомого автора (1728).\nУтрагікомедії «Владимер» розповідається про прийняття християнства князем Володимиром Святославичем, але насправді йдеться про державно-культурницьку діяльність гетьмана Івана Мазепи, якому й присвячено цей твір.\nНа другу половину ХVІІ — першу половину ХVІІІ ст. припадає значна кількість давньої української інтермедії. Вони відзначаються яскравими характерами персонажів, гострими, дійовими, комедійними контрастами і композиційною стрункістю.\nВ одних із перших інтермедій, що дійшли до нас, сюжет був простим, а в інших він взагалі нерозвинений. В основі одних лежать мандрівні анекдоти й казки, в основі інших — веселі бувальщини з народного життя, але всі інтермедії за своєю природою близькі до імпровізаційного театру різних народів — від грецького міма до італійської комедії масок. Шарж, гротеск, бурлеск, пародія, макаронічна мова були в інтермедії засобами комічного. Дійовими особами виступають українські селяни, козаки, цигани, євреї-корчмарі, німці, студенти. Зміст інтермедій зводиться\nвосновному до суперечок, які здебільшого закінчуються бійками. Сперечаються іудеї з християнином, батько з сином, німець з українським селянином, польський шляхтич з козаком, циган і єврей з селянином тощо.\nУкращих своїх зразках українська інтермедія була гострою політичною сатирою на окремі соціальні явища тогочасного суспільства, в ній звучали мотиви визвольної боротьби українського козацтва проти польської шляхти, викривалися гнобителі народу — шляхтичі, євреї-орендарі, православні, уніатські католицькі священики.\nУпрактиці українського шкільного театру ХVІІ—ХVІІІ ст. інтермедії посідали другорядне місце стосовно серйозної драми.\nУсередині XVI ст. з’являється вертеп — ляльковий народний театр. Вертепом називалася печера, де народився Ісус Христос. Для вистави використовувалася скринька у вигляді двоповерхового будиночка, а ляльки приводились у рух за допомогою ниток. У верхній частині розігрувалися сцени на біблійні сюжети, у нижній — народно-побутові. Вертепні вистави влаштовувалися на торгових площах, у будинках заможних козаків та міщан. Дійовими особами вертепних вистав були селяни, козаки, «москалі», «ляхи», євреї, попи та інші герої, широко відображалися народний побут і звичаї. Дотепні сцени із життя можновладців, панів та священиків часто містили сатиру, за що їхні автори переслідувалися урядовцями.\nЧас його виникнення досі не з’ясований. Перше документальне свідчення про ходіння з ляльками в Україні фіксується 1573 р., але невідомо, чи ця лялькова гра якось стосувалася того своєрідного театру, що дійшов до нас у пізніших зразках. Цікавим є свідчення українсько-польського етнографа Еразма Ізопольського (1843) про те, що він бачив у Ставищах (є кілька Ставищ — у Київській, Волинській, Житомирській і Рівненській областях) триповерхову вертепну скриньку з датою 1591 р., а в Дашівщизні (тепер село Дашів Іллінецького району Вінницької області) — з датою 1639 р. За описом Ізопольського скринька мала триповерховий палац\nзгалереєю, висунутою з третього поверху, на якій безнастанно несуть варту група солдатів і барабанщик. Вистави у вертепі відбуваються на третьому і першому поверхах, а другий поверх служив складом і місцем для перебування акторів (ляльок) та притулком всієї вертепної машинерії.\nПротягом другої половини ХVІ — першої половини ХVІІ ст. у народному побуті зберігаються й елементи театральних дійств, успадковані від попередньої доби. Водночас шкільний театр в Україні набирає барокових прикмет, причому однією з істотних рис культури стає підкреслена театральність. Театральні елементи були однією з ознак властивого добі бароко синтезу мистецтв, що відбивають суперечливість тодішнього світогляду, поєднання в ньому середньовічної спадщини і пошуків шляхів самовираження людини.\nТісно пов’язана з шкільною драмою та інтермедією, розрахованими передусім на міську публіку, вертепна драма протягом ХVІІІ ст. і особливо у другій його половині була улюбленим видовищем, задовольняючи естетичні потреби найширших народних мас.\nДо ХVІІІ ст. належать початки аматорського театру демократичних прошарків населення міст України. За свідченнями дослідників театрального мистецтва відо-\nмо, що якісь аматорські вистави відбувалися в 30-х рр. ХVІІІ ст. у Глухові. Г. Квітка-Основ’яненко пише, що в Харкові у 80-х рр. ХVІІІ ст. існував аматорський театр, але через відсутність постійного приміщення почав занепадати, а з часом припинив своє існування.\nВідомо, що в Києві з розпорядження губернатора протягом 1789—1790 рр. у царському палаці, названому в ХІХ ст. Маріїнським, влаштовувались російськомо-\nвні вистави для «благородного товариства», а наприкінці 1790 р. — на початку 1791 р. тут виступала італійська трупа.\nУкраїнський театр другої половини ХVІІ—ХVІІІ ст. посів видатне місце в історії української культури. Бароковий за своєю природою, він виріс на західноєвропейському культурному ґрунті, орієнтуючись на шкільні драми, що побутували в різних країнах Заходу. Український шкільний театр був значною мірою залежний від своїх джерел — народних звичаїв та ігор, церковних обрядів. Він же й впливав на розвиток народної драми — так званого фольклорного театру (в обох його варіантах — ляльковому і живому). При шкільному театрі другої половини ХVІІ — першої половини ХVІІІ ст. існувала інтермедія — попередниця української комедії в новому українському театрі початку ХІХ ст.\nУкраїнський професійний театр на Лівобережній Україні під протекторатом Російської імперії ще не міг з’явитися у другій половині ХVІІІ ст., як не міг з’явитися і на Правобережній Україні та в Східній Галичині в умовах польського, а згодом австрійського панування.\nXVIІ—XVIII ст. були важливим етапом розвитку української культури. Продовживши традиції давньоруської культури, українська культура виявилася в умовах, які, здавалося б, повинні були привести її до зникнення, асиміляції іншими культурами. Але в народі знайшлися сили, які забезпечили не тільки виживання національної культури, але і подальше її піднесення як самобутньої, з властивими тільки їй рисами. Розвиток української культури відбувався у тісному взаємозв’язку з націо- нально-визвольним рухом проти Речі Посполитої, піком якого стала війна 1648— 1657 рр. Однак розділ українських земель між двома імперіями, згортання автономії України російським царатом, ліквідація гетьманщини, заборона публікацій українською мовою, русифікація верхівки українського суспільства до кінця XVIII ст. знову створили важку ситуацію для української культури.\n1.Витоки та основні засади Просвітництва.\n2.Художнє життя Європи періоду Просвітництва.\n3.Стиль бароко епохи Просвітництва в українському мистецтві.\n4.Бароко і класицизм як провідні стилі епохи Просвітництва.\n5.Літературно-мистецьке життя в Україні гетьманської доби.\n6.Чому школа й виховання є найважливішими чинниками виховання?\n7.Українська освіта й педагогіка епохи Просвітництва.\n8.Яку роль відіграли православні братства у культурному житті України в ХV—ХVІІ ст.?\n9.Ідеї Просвітництва у європейській літературі.\n10.Музична культура Європи у ХVІІ—ХVІІІ ст.\n11.Видатні українські композитори другої половини ХVІІІ ст.\n12.Де і коли було відкрито перший оперний театр?\n13.Європейське музичне мистецтво доби Просвітництва.\n14.Видатні європейські художники епохи Просвітництва.\n15.Видатні діячі англійського Просвітництва.\n16.Видатні діячі французького Просвітництва.\n17.Якою була культурно-просвітницька діяльність Києво-Могилянської академії?\n18.Меценатська й культурницька діяльність І. Мазепи.


29.03.2021 09:04 21\nЗ 22 березня по 26 березня 2021 року в Білгород-Дністровському міськрайонному відділі філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області проведено Тижнем боротьби з туберкульозом.\nІнформаційно-просвітницька робота посідає значне місце в профілактиці цього захворювання. Інфікування туберкульозом та захворювання на туберкульоз – не тотожні поняття. Носіями інфекції є більшість людей, але тільки за умови зниження імунітету – через різні захворювання, погане харчування, зловживання алкоголем або наркотичними речовинами – збудники туберкульозу активізуються, виникає захворювання.\n25 березня 2021 року представниками центру соціальних служб Білгород-Дністровської міської ради, з метою інформування засуджених, міра покарання яких не пов’язана із позбавленням волі про дану хворобу, профілактики захворювань дихальних шляхів та мотивування здорового способу життя проведено груповий захід на тему «Профілактика туберкульозу». У ході проведення заходу розповсюджено інформативну друковану продукцію під назвою «Захисти себе від туберкульозу».\nПротягом Тижня боротьби з туберкульозом Білгород-Дністровським міськрайонним відділом філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області проводилася індивідуальна та групова профілактична робота із засудженими, під час якої охоплено 46 суб’єктів пробації.\nЩоб вберегтися від туберкульозу слід знати про хворобу якомога більше, не забувати про правила особистої гігієни, вчасно проходити флюорографічне обстеження. Туберкульоз – це одна з тих хвороб, які легше попередити, аніж потім тривалий час лікувати!


Почнемо з азів. Що у Вашому розумінні логістика і чи існує вона в Україні?\nЛогістика невід'ємна частина будь-якої сфери життя і бізнесу. Основне завдання логіста організувати доставку товару в потрібне місце, у певний час, з мінімальними витратами. Тому логістика є скрізь, де існують відносини «продавець-покупець» або «постачальник-споживач».\nВ Україні логістика, звичайно ж, є, але говорити про те, що ця галузь прогресивна і задає якісь тренди, не доводиться. Оскільки ринок логістичних послуг в Україні утворився відносно недавно, нам рано бути законодавцями моди в даному напрямку. Поки ми копіюємо прогресивні практики та переймаємо кращий досвід.\nЧи є в нашій країні ВНЗ, де навчають цього непростого ремесла?\nНаявність вищих навчальних закладів в Україні не відстежував, напевно такі є. Але хороших фахівців не так багато, для цього необхідне бажання розвиватися. Адже тут головне - завзятість і наполегливість у досягненні мети, оскільки без цих якостей складно домогтися гарних результатів у будь-якій справі.\nЩо б Ви відповіли на пропозицію передати свої знання і досвід молодому поколінню і викладати у ВНЗ?\nЄ бажання ділитися досвідом. Є ідеї, як застосувати отримані знання і передати їх своїм співробітникам. У роботі я надаю своїм підлеглим самостійність у межах виконуваних ними функцій та їх кваліфікації, уникаю нав'язування своєї волі або думки. Наша співпраця спирається на колегіальність, ініціативу, самодисципліну і свідомість, орієнтацію не тільки на результати, а й на способи їх досягнення. Щоб згодом кожен з них зміг вільно застосувати передані знання на практиці і самостійно керувати ситуацією.\nЧула вираз, що логістика - це постійний драйв. Як Ви можете це прокоментувати?\nСклалося так, що термін «логістика» завжди оповитий якимись міфами про те, що ж вона собою являє. Насправді, логістика в дистриб'юторській компанії це оптимальне управління товарними, інформаційними та грошовими потоками для забезпечення доставки товару або надання послуг у потрібний час, у потрібному місці, точно в строк і з мінімальними витратами. Це як у повсякденній діяльності людини, коли ви, перш ніж прийти до магазину, складаєте перелік покупок, збираєте їх у візок, пакує і приносите додому оптимальним для вас способом, а потім розкладає їх у тумбочки і шафи для зберігання. Ось вам і паралель, тільки масштаб інший: більше тонн і кубометрів.\nЯкі якості притаманні людині, успішній у логістиці?\nЛогіст як системний аналітик повинен розуміти відносини між всіма функціями логістики. Крім того, він повинен вміти пов'язувати логістику з іншими видами діяльності компанії. Він повинен думати не тільки про потік матеріалів у межах своєї компанії, його думки повинні йти поза підприємство від відвантаження до порога споживача, іноді навіть від джерела поставки. Його думки повинні включати конкурентів, потенційні ринки тощо. Коротше кажучи, логіст повинен думати глобально і мислити системно.\nНе менш важливими є посидючість і раціональність у побудові процесу. Логіст повинен один раз розрахувати схему, найбільш вигідну для розвитку того чи іншого проекту, налагодити його і, при цьому заощадити скрізь, де це можливо. Далі фахівець вже працює за цією налагодженою схемою. І, звичайно ж, хороший логіст повинен володіти професійними навичками, наприклад, знанням різних видів перевезень, закупівельної, складської логістики, знанням сучасних технологій, необхідних програмних засобів тощо.\nЄвген, як щодо специфічного почуття гумору, який Ви маєте?\nШвидше нестандартним підходом до простих речей. Хороший логіст здатний бачити на два-три кроки вперед, припускати подальший розвиток подій і дивитися на них з інших ракурсів, шукати незвичайні підходи і не приймати за аксіому навіть найавторитетніші затвердження. Він повинен розуміти, що все досяжно і реально. Тільки завдяки таким думкам і діям, ми конкуруємо з найбільшими гравцями на ринку логістики і якби не наш підхід, навряд чи ми досягли результатів, які зараз маємо.\nЧи видно Вам горизонти, яких ми прагнемо? Який він - ідеальний логістичний комплекс, що ми створимо?\nТак глобально я не замислювався. Моя позиція - робити свою роботу максимально добре. Те, чого досягла «Фармпланета» - це, безумовно, заслуга команди, яка вибудувала ефективний логістичний ланцюг. У компанії є амбітні цілі, до яких ми планомірно рухаємося, але все має бути раціонально і виважено. Не потрібно стрибати вище голови, необхідно викладатися на 100% і впевнено йти до поставленої мети. На сьогоднішній день хотілося б більшої представленості в регіонах, бо не так часто доставляємо вантажі, як би хотілося. Для цього і логістики потрібно багато відпрацювати і комерції багато чого досягти. Отримання нових контрактів, які позитивно позначаються на наповнюваності наших маршрутів. Кожен зроблений нами крок наближає нас до заповітної мети.\nСкладнощі у відносинах «постачальники-дистриб'ютори, аптечні мережі». Чи може 4PL бути рішенням?\nЦя тема піднімалася завжди і зараз не перестає бути головним питанням будь-якої логістичної конференції. Обґрунтовано чи ні, але роздріб вважає, що дистриб'ютор заважає йому розвиватися. Мій досвід каже мені, що, в принципі так і є, але це стосується великих дистриб'юторів, які підтримують дрібний роздріб в Україні. Як тільки вони перестануть працювати з дрібними мережами, консолідація на ринку в роздробі буде розвиватися більш інтенсивно - великі гравці стануть ще більшими.\nЩо стосується 4PL провайдерів, - ми готові до трансформації логістичного підприємства у логістичного інтегратора, тим більше, що законодавчо для цього все є і даний вид логістичних послуг ще відсутній на українському ринку, а значить є можливість "застовпити" собі місце під сонцем. Більше того, ми вже ведемо переговори і робимо перші кроки на шляху до формату 4PL. Головне, щоб цього потребував роздріб.\nЗараз деякі аптечні мережі намагаються працювати безпосередньо з виробником, самі займаються доставкою товару в свої точки. Чи зможе ринок працювати без дистриб'ютора, напевно, так. Якщо зараз у ринку є запит на альтернативну форму дистрибуції через прямі поставки від виробника в роздріб, то, безумовно, ми можемо переорієнтуватися, лише трохи змістивши акценти у своїй діяльності. Маючи великий досвід роботи з виробниками, імпортерами та роздробом, знаючи реальні потреби та інтереси тих і інших, вміючи знаходити баланс між ними, маючи розгалужену складську та транспортну мережу, а також професійну команду, ми зможемо запропонувати саме те, що потрібно і вигідно всім сторонам процесу. Тим більше що на фармацевтичних ринках Європи спостерігається тенденція переходу з використання дистриб'юторів, як проміжної ланки між виробником і роздробом, до аутсорсингу логістичних функцій. Як буде розвиватися процес в Україні далі - час покаже.\nЯк економічна ситуація впливає на технічне оснащення складських комплексів - час заморозити проекти або продовжити?\nСкладський комплекс відіграє велику роль у роботі сучасної дистриб'юторської мережі. Ефективність роботи і розвинена інфраструктура складського комплексу безпосередньо впливає на успішну збутову політику компанії, її конкурентоспроможність на ринку. Останнім часом гравці на ринку логістичної нерухомості стали більш професійно і серйозно підходити до проектування і будівництва даного виду споруд. І на сьогоднішній день в Україні відзначається зростання складських комплексів з високим рівнем якості.\nНезважаючи на кризу, протягом останнього року компанія «Фармпланета» відкрила два сучасних складських комплексів у Львові та Дніпропетровську. Склади проектувалися відповідно до вимог міжнародних стандартів у сфері обігу лікарських засобів. Система зберігання медикаментів, вентиляції та кондиціонування, якісні системи безпеки і комунікацій, новітнє холодильне обладнання, а також сучасні стелажні системи дозволяють гарантувати безпеку і якість лікарських засобів для кінцевого споживача. І ми не зупиняємося на досягнутому - в планах посилення позицій компанії в західному регіоні, де в поточному році планується відкриття сьомого складського комплексу.\nЯкі способи оптимізації логістичних витрат використовує «Фармпланета». Що можна зробити, щоб заощадити?\nОсобливих секретів тут немає. Питання виживання в кризу - це питання адаптивності, наскільки ви в змозі поміняти операційну модель, щоб фінансові показники, які ми задумали через цю операційну модель були задоволені. Тому займатися оптимізацією потрібно постійно, а не тільки в кризу. Починати оптимізувати процеси під час кризи не дуже правильно, оскільки якщо ви не врахували можливість економічного колапсу в звичайний час і не підготувалися до нього заздалегідь, діяти під час кризи буде дуже складно. При використанні будь-яких механізмів оптимізації, клієнти чекають від компанії збереження рівня сервісу - це означає, що бізнесу необхідно намагатися економити, при цьому не знижуючи якість продуктів і послуг. Логістика повинна бути влаштована так, щоб можна було правильно реагувати не на саму кризу, а просто на зміну зовнішніх умов.\nМи часто вживаємо стійкий вираз «команда професіоналів». Яка команда здатна вибудувати ідеальний процес логістики?\nБезсумнівно, співробітники у компанії повинні бути фахівцями та знавцями своєї справи. Але, перш за все, люди повинні мати бажанням зробити щось і зробити це «добре». Злагоджено і ефективно команда буде працювати, коли кожен з членів цієї команди, нехай навіть без великого досвіду, заряджений на позитив і досягнення результату, коли він креативний, ініціативний і активний.\nЛояльність співробітника до компанії або компанії до співробітника, що первинне?\nМожу сказати про себе. Я завжди домагався кращих результатів, не чекаючи прояву лояльності компанії по відношенню до мене. Це взаємовигідний процес - викладаючись на повну, працюючи з бажанням - відбувається зворотний ефект, компанія стає лояльною до тебе. Не можна просто прийти в компанію і чекати лояльності, її потрібно заслужити, заробити.\nПоділіться своїми прогнозами на майбутнє. Чи бути логістики в Україні?\nЛогістика була до нас і завжди буде. Незважаючи на складну ситуацію в країні, потрібно продовжувати сумлінно працювати на досягнення загальних цілей і результатів. Тому що бачення результату надихає, спонукає до продовження в тому ж напрямку і не дає опускатися рукам. Всі процеси в нашому житті підпорядковані циклічності. Поганий - хороший період життя, як кажуть, чорна або біла смуга, теж являє собою циклічність, за чорною смугою обов'язково іде біла. Я оптиміст і впевнений, що Україна переживе всі ці виклики, почнеться зростання ВВП і реальне відновлення країни, у тому числі й логістики.


В Києві на 16-поверхівку впали уламки збитої ракети: одна людина загинула - сайт Святошинського району - Сайт Святошинського району\nHome / Новини / пригоди / В Києві на 16-поверхівку впали уламки збитої ракети: одна людина загинула - сайт Святошинського району\nВ Києві на 16-поверхівку впали уламки збитої ракети: одна людина загинула - сайт Святошинського району\nберезня 17, 2022 Новини , пригоди Edit\nСьогодні, 17 березня, о 5:02 в Києві сталася пожежа та руйнування житлового будинку у Дарницькому районі. На місце події негайно прибули вогнеборці. По прибуттю рятувальники встановили, що внаслідок падіння залишків збитої ракети, сталося руйнування конструкцій будинку на 16-му та технічному поверсі, а також загоряння у квартирі на 16-му поверсі.\nО 5:49 займання на площі 20 кв. м ліквідовано. Проводиться евакуація людей з 11-го та вищих поверхів будинку та аварійно-рятувальні роботи по розбиранню конструкцій та пошуку людей, повідомляє Solomianskyi.com.ua з посиланням на ДСНС України.\nНа місці задіяно 10 одиниць основної та спеціальної пожежно-рятувальної техніки, а також 60 чоловік особового складу. За попередньою інформацією, на місці евакуйовано 30 осіб, з яких 3 постраждало. Загинула 1 особа. Інформація уточнюється.\nВ Києві на 16-поверхівку впали уламки збитої ракети: одна людина загинула - сайт Святошинського району Reviewed by Редактор darnytskyi.com.ua on березня 17, 2022 Rating: 5


Інсектицид К-ОТРИН купить в Бердянске за 980 грн. на Prosto\nІнсектицид для знищення повзаючих (тарганів, мурах) та літаючих (мух, комарів, клопів, блох) комах\nПризначення та рекомендації щодо застосування:\nK-ОтринÒ SC 50 – контактно-кишковий інсектицид призначений для застосування фахівцями закладів профілактичної дезінфекції в побутово-комунальних об’єктах, об’єктах громадського харчування та на транспорті для знищення повзаючих (тарганів) та літаючих (мух, комарів) комах.\nПриготування робочого розчину: Для використання інсектициду K-ОтринÒ SC 50 необхідно спочатку виготовити робочий розчин, а потім провести обробку.\nРобочий розчин готують безпосередньо перед обробкою, використовучи воду кімнатної температури (18-25С), рівномірно перемішуючи його впродовж 5 хвилин.\n50 мл K-ОтринÒ SC 50 розчиняють в 5л води. Цього робочого розчину достатньо для обробки до 100м2. Тривалість дії 2-4 місяці.\nДля знешкодження комарів та мух:\n25 мл K-ОтринÒ SC 50 розчиняють в 5л води. Цього робочого розчину достатньо для обробки до 100м2.\nЕфективність тривалості дії при боротьбі з комарами – до 2місяців.\nМісця скупчення комах обробляють за допомогою розпилюючої апаратури (ручні, ранцеві обприскувачі з довжиною наконечника до 1м) з відстанні 20-30 см.\nОбробку проводять одночасно в усіх приміщеннях заселених комахами. Після обробки приміщення лишають закритим не менше 2 годин. Потім його старанно провітрюють протягом 30 хвилин і проводять вологе прибирання.\nСумісність препарату: Рекомендуються попередні тестування на сумісність .\nПерша допомога: У разі потрапляння на шкіру промити великою кількістю води з милом, зняти забруднений одяг. При попаданні в очі, на слизові оболонки - відразу промити великою кількістю води протягом 15-20 хв. При нездужанні звернутися до лікаря і показати йому дану інструкцію.\nЗнешкодження тари та препарату: Знешкодження тари проводять з використанням 2,5-5% розчинів кальцинованої соди або 5% розчином їдкого лугу. Тару заповняють цим розчином, після чого ії багаторазово промивають водою. Промивні води зливають до каналізації. Порожня упаковка не повинна використовуватись з іншою метою. Уникати потрапляння в каналізаційну систему, річки та водойми.\nЗберігання : Зберігати в оригінальній упаковці у сухому, прохолодному приміщенні, у місцях, що недоступні для дітей та тварин, окремо від харчових продуктів, медикаментів, питва та кормів.\nГарантійний термін зберігання: 2 роки з дати виготовлення.\nЗАХИСНИК - клейова пастка від ...


Поліція взяла участь у тренінгу з реагування на злочини, вчиненні з використанням небезпечних речовин - Лента новостей Черкасс\nЗахід відбувся під егідою Міжнародної організації кримінальної поліції – Інтерпол. Він проходив у рамках проекту CACHE. Участь у навчанні взяли співробітники різних відомств, зокрема – поліцейські, рятувальники, нацгвардійці, співробітники Служби безпеки України.\nВ Україні під егідою Міжнародної організації кримінальної поліції – Інтерпол – відбувся тренінг з питань попередження та реагування на випадки використання небезпечних речовин. Захід відбувся у рамках проекту CACHE (Command and Control in Hazardous Environments).\nЗахід відкрив перший заступник начальника Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Віталій Касап та начальник відділу зовнішньої політики та дипломатії посольства Канади в Україні Руслан Катсем.\nУчасть у тренінгу взяли співробітники різних відомств. Зокрема, поліцейські, нацгвардійці, рятувальники, співробітники Служби безпеки та Державної екологічної інспекції, а також Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС.\nУ ході заходу експерти відділу Генерального секретаріату Інтерполу з питань попередження хімічного тероризму та незаконного обігу вибухівки ознайомили присутніх з провідним міжнародним досвідом реагування на випадки вчинення злочинів, пов’язаними із хімічними речовинами.\nКрім того, експерти із поліції Великої Британії, які брали участь в ліквідації наслідків та розслідуванні хімічної атаки в м. Солтсбері (справа Скрипалів), поділилися досвідом щодо роботи над справами даної категорії.\nВідтак Генеральним секретаріатом Інтерполу планується проведення другого етапу проекту. Зокрема, практичних навчань на базі тренінгового центру Державної служби з надзвичайних ситуацій.


15 порад для користувачів PowerPoint, Різне, Програмні керівництва, статті | ЕasyСode\nМаючи достатній досвід роботи з Microsoft PowerPoint, ви, напевно, вже можете самостійно готувати презентації, вмієте ефективно їх організувати і навіть допомагаєте іншим, менш досвідченою колегам. Але і вам, можливо, невідомо, що у PowerPoint є функції, не завжди добре документовані, які допоможуть прискорити роботу і зробити презентації більш запам’ятовуються. Пропонуємо 15 порад фахівця, які дозволять вам працювати з PowerPoint на професійному рівні.\nКлацаючи на кнопках View (Вид) в нижньому лівому куті екрану можна швидко перемикатися між режимами Normal (Звичайний) Slide Sorter (Сортувальник слайдів) і Slide Show (Показ слайдів). Але не всі знають, що кнопки View в поєднанні з натисканнями клавіш дають зовсім інший результат.\nТак, клацання на кнопці Normal View, утримуючи клавішу SHIFT забезпечує перехід в режим «майстра» слайдів Slide Master, а клацання на тій же кнопці без клавіші SHIFT повертає в початковий стан. При натиснутій клавіші SHIFT клацання на кнопці Slide Sorter View перемикає у режим Handout Master («майстер» видач).\nУ лівому верхньому кутку вікна PowerPoint можна організувати міні-показ слайдів, що дозволяє редагувати презентації, одночасно переглядаючи попередні результати. Для цього виберіть для презентації звичайний режим (Normal) і перший слайд, який ви хочете бачити в ході показі. Клацніть на кнопці Slide Show, утримуючи клавішу CTRL. Для продовження показу, за аналогією з показом на повному екрані, треба клацати мишею на цьому міні-вікні.\nАнімація слайдових об’єктів пожвавить вашу презентацію, забезпечить контроль над потоком інформації і допоможе виділити найбільш важливі дані. Анімація означає відтворення об’єктів в конкретній послідовності або створення видимості руху. Анімувати можна цілі слайди, слайд-шоу або практично будь слайдовий об’єкт, у тому числі покажчики місця заповнення (текстові вікна), діаграми, графічні фрагменти і малюнки. Однак використовувати анімацію слід обачно: надмірне мигтіння і рух можуть відволікати увагу і дратувати глядачів.\nДля анімації слайдового об’єкта виділіть його і виберіть команду Slide Show / Custom Animation (Показ слайдів / Настройка анімації). В панелі задач вікна Custom Animation клацніть на кнопці Add Effect (Створити ефект) і виберіть Entrance (Виліт), щоб з’явилося підменю ефектів. Клацніть в цьому підменю More Effects (Додати ефект), і відкриється діалогове вікно Add Entrance Effect (Додати ефект вильоту) з розширеним вибором ефектів. Встановіть прапорець Preview Effect (Перегляд ефекту) і клацаннями на окремих ефекти познайомтеся з їх дією. Вибравши серед них бажаний, клацніть на кнопці ОК, і діалогове вікно закриється.\nПовторюйте ці операції до тих пір, поки не будуть анімовані всі необхідні слайдові об’єкти. В ході їх виконання ви помітите, що близько об’єктів з’являються нумеровані ярлики, що вказують порядок анімації. Крім того, ці об’єкти з’являються в списку анімації на панелі завдань Custom Animation. Порядок анімації можна змінювати, вибравши той чи інший об’єкт анімації і клацнувши на стрілках Re-Order (Зміни черговості); анімацію можна видалити, вибравши відповідний об’єкт зі списку і клацнувши на пункті Remove (Видалити).\nPowerPoint передбачає чудову функцію анімації – призначення шляху проходження об’єкта по слайду, званого маршрутом руху (motion path). Використання маршруту руху зробить вашу презентацію більш цікавою. Ви можете, наприклад, задати маршрут руху у вигляді стрибків об’єкта по слайду або з допомогою якихось інших рухів об’єкта залучити погляд читача до важливих моментів.\nДля початківців в PowerPoint є кілька готових варіантів маршрутів руху. Щоб задати маршрут руху, виберіть об’єкт, а потім команду Slide Show / Custom Animation. В області завдань на панелі Custom Animation клацніть на кнопці Add Effect. Вкажіть у списку на пункт Motion Paths (Шляхи переміщення) і потім виберіть один із заданих маршрутів руху, – скажімо, Diagonal Down Right (Зверху-ліворуч) або Up (Вгору). Якщо жоден з перерахованих в підменю шести маршрутів вам не подобається, виберіть пункт More Motions Paths (Доповнити шляху переміщення), і з’явиться діалогове вікно Add Motion Path (Додати шлях переміщення). Переконайтеся, що прапорець Preview Effect встановлений, і клацніть на одному з ефектів для його перегляду на вашому слайді. Відшукавши відповідний, виберіть його і клацніть на кнопці ОК.\nPowerPoint дозволяє також розробляти маршрути руху самостійно. З цією метою виберіть об’єкт і зупиніться на одному з пунктів підменю Add Effect / Motion Paths / Draw Custom Path (Додати ефект / Шляхи переміщення / Нанести користувальницький шлях), скажімо Scribble (розчерки). Перенесіть потрібний шлях на слайд мишею.\nПісля призначення шляху переміщення поруч з об’єктом з’являється нумерований ярлик, який вказує порядок його анімації на слайді (рис. 2). Стрілками відзначається початкова та кінцева точки на шляху руху (відповідно зеленого і червоного кольору). Для додаткової настройки розглянутого ефекту потрібно вибрати об’єкт з переліку анімації, потім з них (в області завдань на панелі Custom Animation) один з варіантів – Start (Початок), Path (Шлях) або Speed (Швидкість).\nДоповніть перелік відмін. Всякий користувач Office знає, що команда Edit / Undo (Правка / Відмінити (CTRL-Z)) скасовує останню дію. Крім того, клацанням на спрямованої вниз стрілкою близько значка скасування можна скасувати кілька дій і повернути свій проект в колишній стан. PowerPoint дозволяє за замовчуванням скасовувати до 20 дій, але ви можете збільшити це число до 150. Виберіть команду Tools / Options (Сервіс / Параметри) і клацніть на вкладці Edit. В поле Undo введіть з клавіатури або виберіть клацаннями число дій (від 3 до 150), яке має відстежуватися засобами PowerPoint, і клацніть кнопку ОК. Зазначимо, що при збільшення числа відстежуваних дій програмі можуть знадобитися додаткові ресурси пам’яті.\nВикористовуйте свої кращі роботи повторно. Не має сенсу починати підготовку слайдів з нуля, якщо необхідні вам матеріали (або дуже подібні) вже є в іншій презентації. Краще вставте в нову презентацію слайди з колишньою. Перш за все виведіть на екран презентацію, в яку ви хотіли б вставити слайди, в режимі Slide Sorter. Виберіть клацанням місце, де слайди повинні з’явитися. Виберіть команду Insert / Slides from Files (Вставка / Слайди з файлів), щоб відкрилося діалогове вікно Slide Finder (Пошук слайдів). На сторінці Find Presentation (Пошук презентації) наберіть з клавіатури (або знайдіть за допомогою команди «Обзор») ім’я файлу і натисніть ENTER. Позначте клацаннями необхідні вам слайди і клацніть на кнопці Insert. Можна клацнути на кнопці Insert All (Вставити всі), щоб помістити в нову презентацію всі слайди відразу.\nНе обмежуйтеся одним шаблоном. Давно минули ті часи, коли презентації були обмежені одним конструктивним шаблоном; тепер можна застосовувати для презентації скільки завгодно шаблонів. Другий шаблон вам може знадобитися для введення нової теми або привернення уваги аудиторії. З цією метою відтворіть презентацію в звичайному режимі (Normal) з видимою областю вкладок. На вкладці Slides (Слайди) клацніть на значку слайду або слайдів, до яких ви хочете застосувати шаблон. Виберіть команду Format / Slide Design (Формат / Дизайн слайда) (або клацніть на кнопці Design (Дизайн)) для відкрилася панель задач Slide Design. Клацніть на спрямованої вниз стрілкою спадаючого списку у значка шаблону і виберіть Apply to Selected Slides (Застосувати до виділених слайдів).\nІмпорт документів. Якщо текст, який ви хочете використовувати для презентації, вже є у вигляді документа Word, не варто набирати його заново. Краще відкрити цей документ в середовищі PowerPoint. Можливо, доведеться змінити параметри форматування імпортованого документа, але це все ж простіше, ніж починати все з нуля. Але треба мати на увазі, що такий метод більш ефективний, якщо у вихідному Word-документі використовуються контурні заголовки.\nВикористовуйте кнопку AutoFit (Автоподгонка). Якщо тексту на слайді надто багато, ви можете скористатися функцією AutoFit і розподілити його між двома слайдами. Клацання всередині местозаполнітеля виведе кнопку AutoFit Options (її символ – дві горизонтальні лінії зі стрілками зверху і знизу). Клацніть на неї і виберіть з підменю команду Split Text Between Two Sides (Розподілити текст по двох сторонах).\nУ середовищі PowerPoint виберіть команду File / Send To / Microsoft Word (Файл / Відправити / Microsoft Word). У діалоговому вікні Send To Microsoft Word виберіть розмітку потрібного документа Word. Приміром, для створення чисто текстового документа ви можете вибрати варіант Outline only (Тільки структура); варіант Bank lines next to slides (Порожні рядки праворуч від слайдів) означає послідовність мініатюрних слайдів з місцем для нотаток. Після вибору потрібної розмітки клацніть для перенесення презентації в Word на кнопці ОК.


Лікер лімончелло - як приготувати і пити лимонний напій + відео\nЛікер лімончелло - сонце в келиху\nЛімончелло, безперечно, є одним з найвідоміших італійських лікарів. Навколо Лімончелло багато розмов - адже ні про його історію, ні про рецепт нічого конкретного сказати не можна!\nЗвідки родом Лімончелло - Капрі або Сорренто?\nВаріанти приготування лікеру будинку\nЯк пити сонячний лікер?\n1 Звідки родом Лімончелло - Капрі або Сорренто?\nпроводять "сонячний" лікер на островах Італії. У суперечці за звання першого виробника беруть участь Капрі, Іскья, Сардинії і Сицилія. Також здавна виробляють цей лікер в містах Амальфі і Сорренто на узбережжі материкової частини Італії. У кожній області розповідають свої легенди з приводу створення національного лікеру. Для одних продавців-виробників це справа життя, для інших - вдалий маркетинговий хід.\nВідстежити офіційні згадки поважного віку вдалося тільки на острові Капрі і в місті Сорренто. На Капрі підприємство з виробництва Лімончелло було запущено Массімо Каналі. У 1988 році він офіційно зареєстрував торгову марку і почав робити Лімончелло за рецептом його бабусі. Він був ресторатором, і лимонний лікер став родзинкою його закладів.\nУ Сорренто Лімончелло реєстрували брати Серджіо і Стефано Масса. Цікаво, що офіційна дата реєстрації їх Villa Massa Limoncello припадає на 1991 рік. Проте, підозрювати братів в плагіаті було б несправедливо. Вся справа в тому, що лимонний лікер в Італії готують мінімум з початку дев`ятнадцятого століття, тому відстежити, хто ж почав робити його першим або хто використовує оригінальний рецепт, просто неможливо.\n2 Варіанти приготування лікеру будинку\nВсі, хто люблять пити Лімончелло, не раз замислювалися над тим, що його можна було б приготувати і у себе на кухні. Звичайно, у нас немає лимонів з берегів Середземного моря, а й турецькі цілком підійдуть. Головне в процесі приготування - виробити свій рецепт. Інтернет запропонує тисячі варіацій на тему, але в справі готування завжди потрібно пам`ятати про творчий елементі. Саме він є обов`язковою умовою створення дива.\nЛимонний лікер - це, скоріше, настоянка, його приготування не передбачає дистиляції. Весь секрет у тому, щоб купити хороші лимони, взяти якісний спирт і не поскупитися на цукор. Лімончелло готують по вельми простим рецептом.\nЛимони добре вимити і зняти з них цедру - так, щоб на ній не залишилося білого шару (альбедо), тому що з ним напій буде сильно гірчити.\nЦедру заливають спиртом і залишають наставити в темному місці. Італійці наполягають суміш 90 днів, проте наші господині визначили, що тижні цілком достатньо.\nЦукровий сироп можна готувати просто з цукру і води, а можна додати в нього сік лимонів.\nСироп змішують з відцідженим з настоянки спиртом, перемішують і настоюють ще близько тижня.\nВажливо! Лікер потрібно збовтувати мінімум раз в день, щоб гарантувати повноцінне змішування його складових.\nПоле для експериментів величезне. Хочете пити італійський Лімончелло? Не проблема, на полицях в магазинах сьогодні є всі. Хочете приготувати щось незвичайне? Тоді озбройтеся рецептом вище і експериментуйте. Не бійтеся привнести в напій щось своє. Наприклад, можна використовувати не тільки цедру лимонів, а й пахучі трави-спирт можна замінити ромом або джіном- сироп можна зварити на основі декількох соків. Ви вільні у своїх дослідженнях, адже ви не претендуєте на першість у справі виробництва Лімончелло, чи не так?\n3 Як пити сонячний лікер?\nУ кожного спиртного напою є свої правила вживання. На цей рахунок даний італійський лікер не вередливий, що після такої складної історії походження навіть дивно. Щоб пити Лімончелло, не потрібно особливих умов. Всі вимоги до подачі зводяться до кількох пунктів.\nЛимонний лікер подають замороженим. Для цього його перед подачею протягом доби тримають в морозилці. Там же остигають і чарки або стопки для його подачі.\nНапій прийнято пити як аперитив або дижестива. Їм майже ніколи не запивають їжу, єдиний виняток - це фрукти і морозиво.\nЛімончелло додають в коктейлі. Цей італійський лікер добре поєднується з вермутом, шампанським і цитрусовими соками. Також його часто включають до складу складних, багатокомпонентних коктейлів.\nКласичний варіант подачі - в маленьких запітнілих чарочка - передбачає повільне поглинання напою маленькими ковтками. Заморожений лікер приємно пити не тільки в спеку, але навіть в холодну пору року, тому що він зігріває.\nПотрібно пам`ятати, що фабричний Лімончелло має міцність від 30 до 40 градусів. У домашніх же умовах можна виготовити напій будь-якої міцності. Заковика в тому, що при низькому вмісті спиртів напій в морозильній камері може замерзнути і буквально "підірвати" пляшку. Тому під час особистих експериментів користуйтеся спиртометром, щоб знати, який відсоток спирту в кінцевому продукті. Якщо температура в морозилці - 5 градусів за Цельсієм, то від замерзання лікер врятує фортеця більше 11 обертів. Хоча хто стане в здоровому глузді готувати такий слабкий лікер?\nСьогодні купити Лімончелло нескладно, але в силу простоти рецепта і дорожнечі марочного продукту більшість вважає за краще пити лікери особистого приготування. Однак якщо ви потрапите в Італію, то просто зобов`язані спробувати цей лікер. Це стане для вас приємним досвідом та інформацією для вдосконалення власного рецепту.\nЛімончелло класичний рецептПростий рецепт Лімончеллокремовий Лімончелло Італія - країна, повна не тільки…\nЯк зробити домашній лімончелло\nЛімончелло - це міцний лікер, одержуваний зі спирту і цедри лимона, родом з Італії. Напій виготовляють в південній…\nНаші туристи, вперше побувавши в Італії, не можуть зрозуміти місцевого ритуалу, коли кілька італійців збираються біля…\nІталійський лікер Лимончелло популярний не тільки у себе на батьківщині, про нього знають у всьому світі. Завдяки…\nАлкогольний напій «лімончелло» - цілющий бальзам для тіла і душі\nЛімончелло - чудовий сонячний лікер, вельми коханий не тільки у себе на батьківщині - в Італії, але вже і в усьому…\nІталійська настоянка лімончелло\nЛікер лімончелло відноситься до одного з найпопулярніших алкогольних напоїв на Півдні Італії. У цих місцях його п`ють…\nНайпопулярніші алкогольні напої світу\nВідео: Топ 10 самих міцних алкогольних напоївЙмовірно, скільки країн, стільки ж і алкогольних напітков.Посетів…\nСонячний лімончелло - більше, ніж лікер в італії\nзміст1 Склад і технологія2 Коктейлі, десерти, випічка3 Лімончелло будинку4 Історія вітамінного лікеруІталія відома…\nЛімончелло - лікер, який заслужив величезну популярність не тільки в рідній країні - Італії, але і у всьому світі.…\nлимонний лікер Лимонний лікер також, як і м`ятний лікер має незвично сильний аромат, але тільки цитрусових. В Італії…\nЛіммончелло - лікер приготовлений вдома\nЛімончелло - це лимонний лікер, ароматний і солодкий алкогольний напій, який що б спробувати не обов`язково витрачати…\nЛікер лімончелло в домашніх умовах\nЛікер в діамантовою оправі\nВідео: Як відрізнити діамант від підробки, фіаніту на око, в кільціШембордОстаннім часом стає популярним облачати…\nЯк зробити домашній лимонний лікер\nВідео: Лімончелло в домашніх умовах - рецепт лікеру на горілціГоловні шанувальники цитрусових зможуть отримати райське…\nзмістРодина і історія створення ЛімончеллоЯк правильно пити лікер Лимончелло?Як вибрати інгредієнти для лимонного…\nОдин з найбільш ароматних лікарів, який не залишить байдужими любителів цитрусових. Простий рецепт і натуральні…\nДомашній лимончелло (limoncello) - рецепт з фото\nСьогодні у нас в гостях, напевно, самий породистий італійський лікер, який самі італійці підносять до небес (після…\nЧиполліно? Ні, лімончелло!\nГоловки пекучого лука - хіт зимового сезону. Ну а в жаркі дні подарувати свіжість здатний італійський лікер Лимончелло.…\nВідео: Cream Limoncello Crema di Limoncello Cooking Italian with JoeЛімончелло - це традиційний дижестив (напій подають…\nAlcoUkrGuru.ru » Алкогольні марки » Лікер лімончелло - сонце в келиху


Патрульні виявили 4-х порушників за одну ніч | Погляд — новини Києва та Київщини онлайн\nАвтор: Оксана Кириленко 20.06.2019 268 переглядів\nТроє водіїв сіли за кермо перед цим вживши алкогольні напої та один наркотики.\nПершого порушника бориспільські інспектори виявили близько 1-ї години ночі на автодорозі «Київ-Харків». Патрульні поліцейські зупинили мопед Suzuki, оскільки в нього був відсутній номерний знак. 39-річний водій перебував за кермом з ознаками алкогольного сп’яніння. Пройти перевірку на стан сп’яніння порушник погодився. Результат — 0.32 проміле. В додачу, водій керував мопедом без відповідної категорії, тож керманичу винесли ще й постанову за ст.126 КУпАП (керування без відповідних документів).\nНевдовзі інспектори виявили та зупинили автомобіль ВАЗ 2101, у якого не горів лівий стоп в темну пору доби. Під час спілкування з 40-річним водієм патрульні поліцейські виявили ознаки алкогольного сп’яніння. Водій погодився пройти перевірку на стан сп’яніння на місці зупинки. Результат — 0,27 проміле.\nЗгодом інспектори зупинили автомобіль Skoda Octavia під керуванням 58-річного водія. У чоловіка також були присутні характерні ознаки алкогольного сп’яніння. Проте, водій відмовився не лише пройти перевірку, а й надати посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов’язкового страхування. Внаслідок чого інспектори винесли постанову за ст.126 КУпАП (керування без відповідних документів).\nЧитайте ще: Махінація в Держгеокадастрі Київщини: у держави «вкрали» землю на 1,4 млн грн\nА ось близько 6-ї ранку на вулиці Київський Шлях охоронці порядку зупинили автівку марки Opel Omega. Причиною зупинки стало те, що водій проїхав на забороняючий сигнал світлофору. У 21-річного водія інспектори помітили ознаки наркотичного сп’яніння. В додачу виявилось, що цього горе-водія вже позбавили права керування транспортними засобом на 1 рік за аналогічне правопорушення. Тож патрульні запропонували юному водію пройти перевірку у лікаря нарколога, на що він дав згоду. Результат – позитивний, водій знаходиться під дією наркотичної речовини: амфетамін. А відтак правопорушнику винесли постанову за ч.4 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування).\nНа всіх водіїв патрульні поліцейські склали протокол за ст. 130 КУпАП (водіння в стані сп’яніння) та відсторонили їх від керування транспортним засобом.