Грицько Григоренко. Оповідання-4 | Дівчата райської яблуні ~ Dziewczęta rajskiej jabłoni ~ Girls of the Apple Tree of Paradise\nHome » Грицько Григоренко Оповідання » Грицько Григоренко. Оповідання-4 » Грицько Григоренко. Оповідання-4\nГрицько Григоренко. Оповідання-4\nОсь яка “сторія”\nЯсного осіннього дня молотять на селі. Молотить і старий Микита з сином Миколою. Микола маха ціпом широко, тяжко, підніма його високо, а старий дрібненько, частенько вибива, наче голуб, як зерно збирає, дзьобом стукотить.\n— Може, спочити б? Засапався я трошечки. Хай люльку запалю,— сказав Микита, зітхаючи й проводячи рукою по своїй мокрій срібній чуприні.\nЦе був гарненький дідок, цей Микита: весь білий — і чуприна, й борода, й вуси, маленький, мов зайча, бистрий, швидкий.\n— Еге, чого ж то вже спочивати? — здивувався Микола, не перестаючи махати ціпом: — Ось доб’ємо копу, тоді можна буде й оддихати.\nВін не любив, як мало зроблено, що нема на що дивитись. Добре йому було так казати, як він — мало не в косовий сажень — здоровий чоловік. Старий узявся знов до роботи, й знов застукотіли ціпи. Аж ось щось загуркотіло коло Микитиної хати. Старий Сірко, чи не такий старий, як сам Микита, забрехав і перескочив через тинок на вулицю.\n— Що це там за чорт? — сказав Микола й пішов дивитись.\nМикита бачив з клуні, як син із кимсь, що сидів на возі, запряженому парою, балакав. Коли син вернувся до молочі, батько спитався:\n— Хто то був такий?\n— А чорт його батька знає, якийсь панок, — одвітив Микола, — розпитувався про дорогу на Дубовий Гай...\n— Е, не кажи так, синку, — сказав Микита, — як були ми ото панські, то про ніщо не треба нам дбати: є в тебе корова чи коняка, то жени їх без ніякого скисненія на панську толоку… Та що — коні! Тоді воли були — волами орали, та ще й які воли — круторогі! Тепер і за сотню таких не купиш… А пропав віл, — пан мусить тобі другого купити. Завалилась хата — йди бери з панського лісу, що треба, щоб полагодити рахубу. Нема хліба, то в дворі одпустять... Та й хліб тоді був — а! золото: по 25 кіп на десятину становили, а пуд 10 копійок продавали! — Тепер усе купи, про все сам старайся, клопочись, думай, гадай: подушне плати... штрахи за потраву плати… салдатчину відбувай... і ніхто за тебе не порадіє, не порятує, ні! Сам вивертайсь, як знаєш!\n— Що правда, то правда, — понуро мовив Микола, й далі сказав з серцем: — Годі вже балакати! — й узявся знов за ціпа; старий і собі.\n— Тату, тату, а йдіть обідати! — розлягся по дворі тоненький голосок. Скоро до клуні надбіг чималий хлопчик, чорнявий, з гарними карими очима. Микола поставив ціпа, зложив доміста правні кулі й пішов за хлопцем; за ним й старий потяг.\nВсі троє увійшли в хату, де білява молодиця витягла горщик із печі, не перестаючи лаятись.\n— А щоб же з тебе душа вийшла, як ти мені вже остигло! Цить! Бо як я тебе… то побачиш!..\nЗнати, цяя лайка її була до дитини, що лежала в колисці й, мабуть, дуже слаба, бо мала жовту, наче з воску або з весняного снігу, зліплену пичку, витріщені через силу, малі, мутні оченята, кричала не впиняючись увесь час. Більше нікого не було в хаті. Молодиця ця — жінка Миколина, Онилька, а слаба дитинка в колисці — її хлопець; Андрійко, що бігав кликати молотників обідати, — її діти. Та й надокучили ж їй тії діти: було їх аж десятеро! Всі перемерли, окрім цих двох, та ось малий Захарко не сьогодні-завтра теж умре, а поки що вимотає всю душу отак-о своїм вищанням! Вже тепер якби старший хлопець живий, то й женити пора, поміч була б, а цей — на що здався?\n— Ну, що йому казати в світі? Щоб тебе вхопило! — скрикнула Онилька з серцем, покинула горщик, брязнула брачкою об долівку й пішла до дитини.\n— На, та мовчи, осьо-сьо цицька, ну ж бо, берися! — сказала вона виймаючи дитину з колиски й пригортаючи її до грудей.\n— Та що це, Онилько, то кликала обідати, а тепер сама воловодишся? Давай же, чи що, так їсти хочу, що аж шкура болить! — обернувся до жінки Микола, що вже успів сісти за стіл разом із старим Микитою й Андрійком, і застукав ложкою по столі. Старий сидів мовчки, пригладжуючи вуси, а Андрійко швиденько доїдав шматок хліба й, загортаючи рукою кришки з столу, сипав їх у рот. Онилька на крик чоловіка кинула Захарка й, метнувшись до печі, витягла відтіль борщ, насипала в миску, поставила на стіл, взяла свою ложку, і всі почали їсти мовчки, помалу підносячи ложки до рота й обтираючи їх шматочком хліба.\nБуло тихо в хаті; раз тільки Микола пробурчав:\n— Треба було б вистудити, щоб прохолов, а то так налила... печись тепер, — та слаба дитина в колисці усе скиглила, дарма, — тепер ніхто не звертав на неї уваги, начеб воно й не мішало.\nЯк поїли борщ і Ониля пішла насипати галушки, Микола почав казати:\n— Що ж, тату, що ви собі думаєте?\n— Га? Про що ти? — спитав старий, наче зо сну збуджений.\nВін сидів досі мовчки та все про щось думав, їв борщ так, наче й не їв, мабуть, чи не спогади з давніх літ, за панських правів, з його довгого життя приходили йому в його стару, срібну голову.\n— Ви вже й забулись! А про город? Доки ж цей лодар Іванька, ледащо, волоцюга, буде їм пользоватись, доки? — сказав Микола.\n— Еге, еге! — схопився дід Микита.— Про город я пам’ятаю... як же, про город... це б справді треба теє... ну, а як часом не виграємо діла? — додав з переляком.\n— От такої! Зачім не виграємо? — здивувався Микола.— Ви ж самі, тату, слава богу, живі, то ваша воля ділити город між синами, чи на рівні, чи не на рівні часті, якеє ж тут діло?\n— Та, бач, я через те кажу, що я ж вже раз ділив вас, тебе й Івана, так як же вдруге? — несміло рік батько.\n— Дак що, що ділили! Ну, ділили раз, а тепер хочете розділити інакше, — на все ваша воля, таточку! — одразу заторохкотіла Онилька, — Іван такий неслухняний, такий недобрий син: батька рідного лає, батька рідного проганяє, не хоче годувати, не хоче зодівати, не хоче годити! Ми ж нас харчимо, ми вам раді, ми вас почитаємо... От і люди дивуються, кажуть: — що це старий Микита Бугай синаі, Миколу, нічим не подарує? Він же його поважає, він його зодягає, він його хлібом годує, він його до самої смерті догодує, а ще хто його знає, скільки йому літ жити зосталося, а той Іван, звісно, син непокірливий.\nМикола сидів, радий слухати цвіркотіння своєї жінки.\n— Мо, скажуть опісля, що Йвана обидив, коли я вам увесь город одпишу? — сказав стиха Микита.\n— Що це ви, тату! — забелькотала знов Онилька. — Та люди все кажуть — їй-богу, сама чула — кажуть: — чому це старий Бугай Миколі увесь город не оддасть? Всі так кажуть, всі чисто.\n— Їй же богу, не брешу! А що б же мені руки поодсихали, щоб мені губи повигнивали, щоб я дитини своєї не побачила, коли я брешу! — присяглась Онилька.\n— Як би й на Йвана не обидно, — сказав ще раз старий, озираючись по хаті, начеб його хтось з кутка слухав.\n— Чого на його обидно? — вмішався Микола, — ось у мене два сини росте, а у його тільки дівчата — велика штука! Та ще скільки він загрібає ото там по людях та по панах! Він собі через свою каліку достане скрізь і огірків, і картоплі, скільки завгодно, всякої всячини по миру надають! Ви думаєте, він грошенят не має? Овва! Він тільки приставляється нещасним, щоб батька на свої гроші йому не содержувати й не ховати, ні поминок, ні дев’ятин, ні сороковин не справляти й горілки не купувати, щоб то на мою шию усе накинути, — ось що!\n— Так, так, — трохи помовчавши, сказав старий, — а ти мені обіщався добру домовину зробити, пам’ятай же, з тих дощок,що я сам у литвина купував, пам’ятай же! А город ти вже ввесь забери собі, тільки якби не судили?\n— Та де нам судить! Усяке похвалить, усяке… — вмішалась Онилька, — чи не хочете, тату, ще галушечок гарячих? Я всиплю, — перебила вона сама себе. Старий не став більше їсти.\n— Тільки ось що, батьку, треба вам буде розписку написати яку-таку, — сказав Микола.\n— Е, ні! — злякався дід. — Ви вже як-небудь самі собі судіться, а мене не чіпайте, я обох синів однаково жалую.\n— Як? — скрикнув Микола. — Як ви сторона? Це що за дурниця?\n— Та, бачиш, синку, Іван теж мій рідний, він до мене добрий; он і Параска Божкова говорила, він все каже: — як би я татку годив, якби вони в мене жили, тільки вони самі не хочуть у мене жити через те, що хазяйки не маю (та таки й правда, що старий тим більше в Івана не жив, що не міг спокійно бачить того безладдя та безголов’я: він сам любив усюди порядок, щоб і коні, й корови були, й хліба багато — от, як у Миколи, шоб хазяйство було, одно слово!); то що, що не маю? Я б сам їм і борщу наварив, і сорочку виправ, і...\n— Ага, он як, — крізь зуби пробуркотів Микола.\nОнилька аж руками сплеснула:\n— Так оце ви, таточку, й повірили? Брехня, чистісінька брехня! Хіба ви не знаєте Параски Божкової? Це таке зілля, така язичниця, що... ось спитайте краще хлопця, що Йван про вас казав, ось спитайте лишень! — вона мотнула головою на хлопця, що сидів і обома вухами слухав розмову старих:\n— Що дядько Йван вчора про діда казав? — спитала його Онилька. — Лаяв його?\n— Еге, лаяв, — одвітив малий, дивлячись спідлоба своїми гарними карими очима.\n— Ти чув, як саме лаяв? — спитала знов мати.\n— Еге, чув!—одказав Андрійко. Тільки не можна було добрать діла, чи він справді чув що-небудь, чи він брехав сам, як почав розказувати:\n— Я вчора йшов і теє... еге, йшов і бачу: дядько Йван стоять і балакають із тим... як його?.. та з тим... ай, господи!\n— Із Павлом Рудяком? — догадалася Онилька.\n— Еге ж, з Павлом Рудяком, — провадив далі Андрійко, — та й кажуть... ні, Павло їх питає: а що як там... ваш батько, чи ще живий? — А як же, кажуть, живі, бодай здохли, ще хочуть город від мене одібрати та Миколі оддати! Хай я їм покажу, кажуть, я їх, кажуть, задушу! А щоб же їх, кажуть, черви поточили!..\n— Годі! — сказав, підводячись з місця, дід. — Годі! Як він такий с... с..., так про батька казати!! Не буде йому городу ні латки! Ні!\n— Ходім, тату, до шкаликів, там і розписку напишемо, — промовив Микола, теж встаючи.\n— А може, це брехня? Кажи мені, с... с..., зараз! Невже б таки рідний син одважився от таке на батька сказати? — став дід серед хати.\n— Ну, буде вам ще хлопець брехати: адже ж він чув, — огризнулась Онилька.\n— Ходім до шкаликів, — уперто повторив Микола, — ходімте!\n— Ідіть, ідіть з богом, — сказала Онилька, випроводжаючи чоловіків з хати.\nІ Микола, і Онилька добре знали, що треба кувати залізо, поки воно гаряче; що там тая молоча (можна й зоставити на час) проти такого діла, що увесь город може їм перейти. Одного тютюну на тій половині, що тепер Іван владіє, буде пудів 20, а то й більш! Дак що там молоча — успіється ще! А це якраз батька настроїли, то треба діло кінчати, бо він, як той млинок дитячий, то туди, то сюди крутиться. Він би, мо, й тепер у Йвана жив і з Іваном ладив, якби Микола та Онилька не такі розумні! Іван дуже до його підлащувався, та ба, не буде по його!\n— Онилько, причини клуню, —вернувся Микола в хату.\n— Добре, добре, знаю, —обізвалась тая, — ідіть, я причиню.\n— Ось що, Онилько, — знов сказав той, — ти краще замкни клуню, а то я піду, а який-небудь злодій, чорти б його душу...\n— Та добре, добре, йди вже, я замкну, — перебила його жінка.\nМикола пішов. Він страх не любив, щоб у його хоч зерно пропало, і все боявся злодіїв; він був хазяїн на всю губу; він усе було викручує так, щоб більше та більш придбати, й все йому мало! То крейди, то солі десь купить дешево, а продасть з вигодою, то цибулею торгує і знов з вигодою; раніш за всіх він сіяв, умів і виорати так, що у других місцями поганий хліб, а в нього скрізь рівний, здається, що йому сам бог помагав: всі плачуться, що дощу немає, а в нього все росте, якби й при дощу; кажуть, він і проти мишей таке слово знав, що миші його хліба ніколи не займали, — одне слово — розумний хазяїн!\nЯк чоловіки вийшли, Онилька кілька разів провела рукою по шорсткому чорнявому волоссю Андрійка й спитала:\n— Хоч їсти? Галушок хоч?\n— Ні, — сказав хлопець і хтів іти.\n— Постій, пожди, — сказала мати й вийшла в хижу; скоро вернулась вона, несучи окрайчик хліба, добре намазаний медом, і подала хлопцю, приказуючи: — Їж, їж, серце, їж!\nТой став похапки їсти, навіть не розжовуючи добре. Мати стала й усміхаючись дивилась на його ловку вроду, на його карі очі з тонкими рівними бровенятами, далі полізла на піч, дістала трошки сушених грушок і, засипавши їх Андрійкові за пазуху, випровадила його з хати гуляти.\nХлопець побіг з шматочком солодкого хліба в руці хвастати перед дітьми на вулиці. Онилька зосталась одна; зібравши з столу миски й ложки на лаву, вона підійшла до колиски. Малий Захарко, натомившись кричати, заснув так, що ніхто не замітив, і лежав тепер з заплющеними очками; попід очима виступали довгі чорні смуги; пичка й рученята його здавалися ще жовтіші, такі жовті, наче він лежав вже неживий, та ні, він жив ще: він спав і тяжко дихав крізь сон.\n«Ну, то й добре, що заснув таки, — подумала Онилька, — ось поперемиваю миски та побіжу на час до Явдохи: треба довідатись, що там таке вчора коїлося? Степан Шкарупило, здається, жінку побив, чи що? О, бач, казали: тихий, тихий, аж воно ось як: кажуть, ледве жива зосталася, так одлупив! І як це я нічого, нічогісінько не знала, не чула й не знала, моя година! Ось, хоч би швидше попоратись! Мо, я таки тепер побіжу на час, а миски після перемию? А й справді!»\nОниля схопилась і побігла до сусідки.\n— Ну, що ваш старий, як? —- спитала Явдоха Куциха Онильку, тільки що побачила.\n— То сюди, то он куди хилиться, як гілля од вітру, хіба не знаєш? Ну, дарма! Аби тепер прикрутити, а там вже нехай що хоч роблять, — не поможеться, або нехай умирають собі: нажились вже на світі! Оце зараз Микола уламав: пішли до жида розписку писати, щоб то од Івана город...\n— Ось як, — сказала Явдоха й якось гостро подивилась на Онильку.\nОнилька зараз же почала наче відмовлятись:\n— А нащо ж йому, Івану, той город? Все їдно людей наймає і орати і убирати: самі ж не вспішаться за роз’їздами по ярмарках та по миру, то нащо ж йому? Еге, так! А в нас сім’я, еге, так?..\n— Ось як, — повторила знов Явдоха, так само строго дивлячись на сусідку.\n— А як же, серденько, — залопотіла тая, — у нас же два хлопці, то на їх города треба чимало, а як поженяться, то яка здорова сім’я й знов буде! Там же дівчата самі, що я кажу: дівчата? одне дівча, а та друга — калїка, нащо ж їй та латка городу: заміж не піде, дітей не буде, кому достанеться? Задарма пропаде!\nОнилька вже й не рада була, що з дурного розуму розпустила язика — все Явдосі розказала про діло, так її збаламутив той гострий погляд Явдошин: мо, ще невість-що наплете на їх, на неї, поязичить перед людьми? Треба було краще помовчати, та язик вже такий проклятий: сам дзвонить! Онилька вже не знала, що б їй тепер сказати, щоб вийшло так, наче вона Явдосі нічого не сказала раніше, коли сама Явдоха сказала:\n— Що правда, то правда: на чорта такому ледащу, як Іван, город? А Микола твій уміє порядок в хазяйстві дати.\nОнилька зраділа: вона подумала, що Явдоха її вірна приятелька й що нічого, що вона їй все чисто розказала.\nБалачка перейшла до сільських новин.\nТа не одну ж новину взнала Онилька від Явдохи й про сварку у Шкарупила добре розпитала: і як бились, й за що, й чим? Цебто за те, що, як прийшли зборщики за подушне грабити, то Шкарупилиха оддала їм чоловікові чоботи, а своє добро — юпки, карсети, кожушанки, — все поховала. Як прийшов же чоловік додому, як справив крик: нащо його чоботи оддала, з серця сокирою в жінку цілив, та якось промахнувся; тепер вона його покинула з малою дитиною, сама пішла до батька жити, хоче на суд подавати.\nА то ще Явдоха розказала про те, що вже виявилось, хто у Пешенкової в неділю сир та масло з хижі покрав,\n— Як, як виявилось? — нетерпляче розпитувала Онилька.\n— Та, бач, стара Мосиха учора хвалилась між жінками: так і так... учора ото празничок якийсь був, не знаю який, дак позбирались ми собі, сидимо, а вона й хвалиться: «Я, каже, знаю, хто в Пешенкової сир та масло з хижі забрав». «А хто?» питаємо. «Не скажу», каже. «Та хто ж?» Ну, як почали підбивати, як почали клястись, що то нікому не розкажемо, то й призналась, що то її син, Мартин, забрав. Стара Мосиха дуже таки на сина лиха, бо й у неї (здається... разом з тестем, де він живе) два мішки сьогорічного жита покрав, тим-то вона й проговорилась.\n— Он що! — скрикнула Онилька. — Господи! — й чого це я там не була? Нічого, нічогісінько не знаю, не чула!\n— А чому ж ти вчора не виходила? — спитала Явдоха.\n— Та все ж оця проклята дитина не дає мені ні дихати, ні що... ну, далі, далі, серденько! Так Мосиха призналась, що то її син, Мартин, ну!\n— Еге ж, стара Мосиха призналася, — розказувала далі Явдоха, — коли це йде до нас із своєї хати Пешенкова. Ми й роти позамикали. Сіла вона й знов почала, наче казку про білого бичка, про свій сир і масло: скільки то вона тижнів його збирала, та хто це покрав, щоб йому добра не було! та аж плаче, слізьми розливається так само, як при старості, коли кликали його трусить. А ми собі мовчимо, дивимось, і Мосиха між нас сидить — мовчить.\n— Та чого ж вам було вже й не сказати, що Мосиха розказувала? — обізвалась Онилька.\n— Диво! — одвітила Явдоха. — От таке, не знать що верзеш! Як би то можна було б сказати? Щоб ще Мартин щось нам поробив: він же такий уредний, хіба не знаєш? Через те я, як мене Пешенкова не розпитувала, кажу: — їй-богу, не знаю та й годі. А то б таки Мартина підводити? А то б таки їй усю правду сказати? Ми ж йому, тому Мартину, ще й гроші винуваті.\n— Хіба, що гроші винуваті, — згодилась Онилька.— А проте я б таки сказала Пешенковій, я б не втерпіла: у мене вже такий язик, — додала після.\n— Дурна ти! — розсердилась Явдоха, щоб пожежу пустив! Он же Кудряші мокли раз, а від чого? То-то!\n— От же піду й докажу, що ти знаєш, хто в Пешенкової сир і масло покрав, докажу, докажу, — дрочилась Онилька.\n— А щоб же ти вечора не діждала! — почала лаятись Явдоха.\nОнилька й собі стала матеркатись. Так і розійшлись дві сусідки лаючись. Онилька вже була коло своєї хати, а Явдоха їй услід кричала, що розкаже в зборні, як то Микола з жінкою старого батька підпоїли й приневолили розписку написати, щоб город од Івана одібрати. Як почула теє Онилька, аж зомліла од страху, хотіла зараз вернутись: Явдоху перепросити, та ні, де ж таки, першій просити? Ні в світі! Та не скаже Явдоха в зборні: побоїться Миколи, а тимчасом город уже буде їх, і свекор нічого не зробить! Нехай собі кричить! Тільки як би Миколи її за коси не одтаскав, як дізнається, що вона все Явдосі розказала, розтарабанила... Та дарма! Не первина..\nКоли Онилька вернулась додому, то застала вже Миколу й старого. Микола спав, а старий сидів на лаві коло столу й спустив голову так низенько, що мало не торкався чолом стола. Малий Захарко, прокинувшись, знов плакав у колисці.\n— Ну, цей дід вредний, хоч би дитину забавив, сидить, як сова, — надулась! — буркнула про себе Онилька, взяла дитину з колиски, погодувала, а далі ткнула Микиті, сказавши:\n— Ідіть, тату, от там на призьбі з дитиною посидьте, може, перестане кричати... хоч би вже чи вмирало, чи що, бо остигло мені!\nСтарий послухався: узяв дитину на руки й пішоз з хати нахиляючись то на один, то на другий бік. Сівши на призьбі, почав старий дитину тішити: «Моє ти серденятко, моє ти голуб’ятко, мій любенький, ніхто тебе не жалує, всяке тебе зобижає».\nВоно, мале, задивилось на діда й втихло: чи то йому трохи одпустило, не знаю, тільки воно замовкло й приглядалось до свого діда із срібним волоссям.\nДід його розважав далі: «Бідне ти моє, слабеньке, сухеньке, маленьке, бідні ми з тобою, Захарко, обоє, бо що старе, що мале — все їдно: люди обижають!»\nДід так розжалобився над собою й над Захарком, що трохи заплакав, а потім, сидячи на призьбі, й заснув, не розводячи рук, тримавших увесь час Захарка. Велика головка хлопчика переважувала тільце, як здорове яблуко на гілляці, та він все ж таки держався в діда на руках і навіть заснув проти ясного сонечка, що нагріло йому щічки, аж почервоніли.\nЯк той Захарко не скотився додолу з рук п’яненького діда — «господь його святий знає!»\nІван Бугай із своїми дочками, Веклою й Одаркою, сіли обідати; тільки вони не так обідали, як оце скрізь звикли обідати, що там борщ, каша, або галушки, вареники, ні, в них і піч не топилась, як не було холодно, й горшки з печі не виймались, тільки Векла, проворна дівчина, літ дванадцяти, з розчухраним білим волоссям по самі очі, витягла з великої торби разну разницю, викладала все на стіл для обіду. Тут були: й оселедець, мокрий, пахучий, і шматок старого, жовтого сала, й сиру трохи, й яблучка-кислиці, й сливок, мо, десятків зо два, а більш усього хліба — різні шматки: здорові, маленькі, довгі, куці, черствого, свіжого, сухі, м’які, темні, білі. Поки Векла спорожняла торбу, Іван, її батько, сидів понурячи голову, наче думав, та без ніякої думки в своїх буцім шкляних очах. Коло нього сиділа й друга дочка, Одарка-каліка. Це була вже справжня дівка (їй бралося до двадцяти літ), тільки вона здавалась зовсім малою дитиною, бо з-за столу було видно тільки її блідну маленьку пичку й руки, що вона простягала кожний раз до хліба, що викладала Векла з торбини; вони були з маленькими пучками, як у дитини, тільки дуже довгі, наче граблі, й такі ж, як ті, тверді, наче дерев’яні, наче сама кістка. Одарка, коли їй минуло літ 15, якось упала з горища, дістаючи голубенята, од того часу в неї заболіли ноги, вона вся зробилась тоненька, слабенька, як билинонька (вона, положим, і раніше слабувала), а далі почав горб робитись — спереду і ззаду, її наче каменюкою придушило, й вона, як квітка, що на неї впав тяжкий камінь, перестала рости й красуватись. Перше Одарка й ногами не владіла, аж три довгих роки просиділа вона на печі під стелею, не могла здвинутись, навіть протягти ноги, щоб лягти, підвестись, просиділа три роки, страшних роки, упершись горбом у стелю й обхопивши руками коліна. Це було не життя й не смерть! Як їй хотілося тоді побачити світу божого, от так, як Векла, поскакати, вийти на вулицю, хоч посидіти. Вона й робити нічого не могла, і їй було просто завидно, як Векла пряла, або, крутячись по хаті, замітала її. Боже, боже, що б то вона дала, щоб і їй можна було хоч раз замести хату, хоч раз тільки підмести хату! А проклята Векла ще було й дрочиться із нею — дає їй віника: «на мети», каже. Тільки й радості їй було, як батько часом візьме її на руки, як малу дитину, винесе надвір, посадить коло хати. Вона сидить, сидить, дивиться на небо, дума: чого воно таке синє, синє? Дивиться на сонце, дума: чого воно таке золоте та блискуче, що й дивитись не можна? — й радіє. Йдуть люде й минають, а їй би хотілося із кожним побалакати, кожного зачепити, та ба, навіщо вона їм? Одарка закличе яку-небудь дівчинку, посадить її коло себе й дивиться ми неї, так дивиться, балака так собі то те, то се:\n— Де твій батько? Де твоя мама? Як тебе звать? Чи є сестри та брати? — а сама дивиться, наче зроду не бачила.\nДівчинка спершу одвічає, а далі злякається того довгого погляду та обридне їй на місці сидіти, то вона й втече і вже не хутко вернеться до Одарки, хіба яблуком або сахаром підманить. І розуміє Одарка тую дівчину, добре розуміє, бо саме краще, як бігати вільно, вільно ходити, плигати, танцювати — ото щастя!.. Одарка почина ненавидіти тую дівчинку, що має теє щастя, — біга, скакає, що може від неї втекти; вона почина ненавидіти усіх людей, що ходять за плугом, що ходять із косою, що ходять за возом, що ходять, пасинкуючи тютюн, загрібаючи кулі по полю, що ходять до церкви, що танцюють на весіллі, на гулянках, що ходять повз неї по вулиці, що скрізь ходять та й ходять; вона проклина свою долю нещасливу, вона з серцем дивиться проти сонця, проти синього неба, наче вони її обидили, і здається їй, що вона сама найнещасна в світі й що ніколи не було того дня, як вона була здорова, як пасинкувала разом з дівчатами в пана тютюн, ходила на досвітки, ні, не було цього ніколи! Де тії подруги? «От там скачуть собі, щоб вони повиздихали!» кляне Одарка й з серцем кида ломачкою в рябу курку, що крутиться коло неї близенько. Батько деколи возив її в маленькому дерев’яному возику, що сам на собі тягав (у їх не було коняки) по дворах (панських), та по людях, а то й на ярмарок у містечко; тоді їй бувало весело: вона бачила там усяких людей, чула гомін людський, їй було навіть цікаво слухати самі прості речі, як: «А, здоров, куме, що купив або продав?..», «Жінко, дивись, корова одв’язалася...», «Ну, що ж, чи не пополуднуємо, щось їсти хочеться...», «Цигани, цигани, а що за кобилу?..», «Почому, дядьку, цибулю продаєш?..», «А дорого, бодай тобі...», «Та провалися... ну, й кавуни солодкі!..», «Туди ік бісу, забувся дьогтю купити!..»\nНу, що тут мудрого або чудного? А Одарка прислухалась та, наче гроші, збирала в себе тії слова та повторяла їх нищечком, бо давно не чула й не бачила людей; ще краще їй, як заспівають лірники, або старці, або музика заграє, — так ловко, що боже! Часто приходилось їй тоді куштувати солоденького — давали людці — й вона хрумала його швиденько своїми дрібними, наче мишачими, зубами. Тоді вона була спокійніша й не бажала нічого, і забувала трохи про те, що люде ходять, а їй не можна.\nАж ось у Одарки горби виробились, а ноги перестали боліти так, як перше, так що їй стало вільно спочатку самій здвигнутись з місця, а далі й злізти з печі, і переступати потроху. Чи то болість перейшла у горб, чи то їй тая масть помогла, що лікар із города дав, хто його знає, тільки стала Одарка потроху ходити. Ото була радість! Одарка знов навчилась сміятись та голосно й довго реготатись, а вона вже думала, що не вміє.\nТепер Одарка сиділа за столом і стежила очима за руками Векли. Ось вона схопила своїми рученятами окрайчик хліба, та не почала його їсти, а так перше потримала, зціпивши в пучках, потім положила коло себе, взяла другий, теж подержала в руці й поклала коло себе, далі третій... Тимчасом Векла витягла з торбини половину чималого пирога з сливками, що дала сусідська пані. Одарка простягла до його руки.\n— Е, ні, брешеш, — сказала Векла й не випустила пирога.\n— Дай, дай! — скрикнула каліка.— Тату! Нехай вона мені дасть пирога!\nОдарка дуже любила все солодке. Іван, що якраз тепер різав оселедця на шматочки тупим скіском, кинув на дочок своїми шкляними очима й сказав:\n— Еге, дай справді їй... теє... того... треба по половинці... Векло, дай уже їй!\nВекла сіла на лаву, дригала босими ногами й крутила перед очима Одарки пиріг, що вспішилась від неї одняти; тільки що тая простягала за ним руку, вона швидко скакувала з лави, бігла геть далі й кожного разу кусала від пирога.\n— Векло, дай же їй! — повторив батько.\n— Мовчіть ви! — крикнула на нього Векла.\nІ — чудна річ — батько зразу ж замовк. У Одарки и очах почали крутитись сльози.\n— Це на мене дають — на каліку, — заскиглила вона, — а вона мені не дає! Тату, скажіть, щоб вона мені дала пирога!\nА Векла все їла пиріг, аж ось вона вкусила ще раз і кинула на стіл останній недоїдок, сказавши: «Ото проклята, як мало пирога дала». Одарка взяла Веклині з’їдини й стала їсти потроху, а кінчивши, перейшла до оселедця й хліба з салом, що тепер їли батько й Векла.\nПісля обіду Одарка вилізла на вулицю, сіла на призьбі й почала лузати насіння, що набрала за пазуху. А Векла убралась гарненько, наділа панноччину білу спідницю, чулки й золотом шиті, дуже поношені черевички, теж панноччині, тільки карсет та сорочка зостались на ній ті самі грубі, старі, із здоровими латками. От так Векла убралась і пішла на вулицю, де побачила, що сестра її, сидячи коло хати, лузає насіння; вона підскочила й вдарила Одарку рукою по лиці:\n— Не їж, не їж мого насіння, що я припахала, — й вибила насіння їй з рук.\nСправді, це Векла соняшники й сіяла, й полола, й вибивала, й сушила, й насіння смажила.\nОдарка зложила свого маленького кулачка, встала з призьби й хотіла теж битись, та Векла вже була далеко: як блискавка, зникла вона.\nСаме разом з Веклою вискочив і Андрійко Миколин з своєї хати; побачивши цюю, він, як скрізь, почав приставляти й приспівувати перед нею:\n— Векла, Векла, перепічки пекла!\nВона все одверталася од нього то на той, то на другий бік і приказувала: «Та одчепись, бо очі видеру!»\nАж ось Андрійко став, наче остовпілий, довго дивився на Веклині золотом шиті черевики й чулки (він ще їх не бачив ніколи) й зареготався, як дурний.\n— Ой, ой, ох, ох, можна вмерти од сміху, їй-богу, можна, бо це вже не наша Векла, це пані, еге, «безгородня» пані! (він почав танцювати кругом неї), бо у вас не буде вже городу, не буде, не буде, «безгородня» ти пані! (Звідки він зліпив цеє слово, хто його знає).\nВекла аж очі витріщила й рота розкрила.\n— Що? Що ти брешеш про город? — спитала вона.\n— А ти й не знала? Настояща пані, — потішався Андрій, — мій же батько із дідом ходили до жида розписку писати на ваш город, їй-богу! Однімемо од вас город, їй-богу, — ось як! Ага! Ага! А що? Не буде у вас города, не буде! Тю-тю-у-у-у!\n— Я піду дідові пожаліюсь, що ти мене чіпаєш, що ти все брешеш, — мало не плачучи, сказала Векла, побачивши, що дід іде до них.\n— Жалійся, пані, — спокійно сказав Андрій: він добре розбирав, що дід ніякої волі не має, що він тільки так живе, «поки умре»; скільки разів чув він, як батько-мати казали: «Якби бог поміг до смерті діда город од Івана забрати, а там нехай собі вмирають, старі вже стали: зажили чужого віку». Андрійко добре знав і те, що «вони» діда годують, зодівають і труну йому зроблять, як помре, і на свої гроші поминки справлять, за те дід повинен хоч города латку від Івана одібрати і «їм» подарувати; він все це добре знав і через це діда не боявся, ось чого, коли Векла побігла до діда й дід нагримав на нього, притупуючи ногами, Андрійко тільки язика виставив і задав драла по вулиці.\nВекла побігла розказувати батькові свому за город, хоч дід і завіряв, що «Андрійко все, серденько ти моє, бреше», та вона чогось дідові не повірила й подумала: «Чи не дід то часом бреше?»\nІван, батько Веклин, був чудний чоловік: скрізь мовчить було, тільки дивиться своїми шкляними очима, а ледащо було, ліниве та таке, що страх! йому все було тяжко робити: хата його зовсім валилась, він же замість того, щоб заплести її хворостом, що міг начухрати з верб своїх на болоті, чи як підоперти кілками, тільки дивився на неї та бідкався, а й лісу по людях собі випросив наче для того, щоб хату поправити, — так той ліс і досі лежить, гниє! Він, здається, справді ніколи нічого не робив, так тільки покрутиться по дворі, по хаті, кинеться туди-сюди й знов сидить або лежить, широко розкривши свої шкляні очі; поле йому люди за гроші орали, знімали хліб й в його стару-престару клуньку складали, а він було й молотити лінувався: змолотить копу за два-три дні, одвезе у млин; як з’їдять (Векла одно-двоє хлібенят глевких спече), то знов трохи підмолотить, а то просто попродає свій хліб весь, що нема чого молотити, а сам ходить з Одаркою по миру, назбира шматків хліба доволі, тії і їсть із дочками своїми, а після знов іде збирати. Ледащо був! Його й у зборні ніколи не бачили, ні на обчеських роботах; так він жив, наче не в селі між людей, а сам однією душею. Правду сказавши, не красна доля була в Івана: одібрала вона в нього жінку, добру робітницю, що за нього й за себе робила, дала вона йому дитину-каліку. Дуже, дуже йому спершу жалько було, серце боліло, на Одарку дивлячись, а ось тепер він би вже не хотів, щоб вона була зовсім здорова, бо прийшлось би тоді тяжко робити, а так — то всяке на каліцтво подасть, ось і проживуть як-небудь!\nВеклу дуже вразила тая новина, що дядько Микола одніматиме од їх город: вона собі на городі скрізь квітки сіяла, й виростали такі повні, повні гвоздики жовті, червоний мак і любисток, і ще якісь квіточки у неї були щовесни, тільки вона не знала, як вони звуться; вона їх не сіяла й не садила, — самі собі росли й цвіли й пахли так, що господи! і самі квітки дрібненькі, синенькі чи темненькі, просто поганенькі, а Векла їх дуже любила, їми втішалась... А ще ж у самому кутку на городі були кущики бузку — страх ловкі! А соняшники де вони будуть сіяти?\nІван довго не міг розібрати, що то Векла йому торочить, як вона стала казати:\n— Це вони, тату, й бузок заберуть? Хоч бузок до вікон пересадимо, чуєте, тату? Бузок заберемо. А тії синенькі квітки, невже й вони їм дістануться? Е ні, я так не хочу, так не буде! (Вона все сильніше тягла батька за рукава сірої сорочки). Тату, тату, чуєте? Вони од нас город одбирають! Ну, цибулі, картоплі, огірків — це ми собі випросимо, нехай! А синенькі квітки, мої квітки? Не дам! Не дам!\nНасилу второпав Іван базікання дочки й аж поблід: страшно йому стало за своє добро, та він не міг зрозуміти, хто і як може у нього взяти його добро? Брат Микола? Дак вони ж із ним уже поділені! Батько — нащо ж їм? На всі речі Веклині він повторяв:\n— Це не може бути.\n— Слухайте, — сказала Векла надумавшись, — ідіть зараз до діда й скажіть їм, що город наш, уже давно наш, і ми його не дамо... бідні мої квітки, — додала нищечком Векла.\nІван устав і пішов. Дід Микита сидів на призьбі. Срібне волосся його блищало, як сніг на сонці. Він тішив Захарка, гойдаючи його на колінах.\n— Тату, — сказав Іван, підійшовши до батька й упираючи в його свої очі, — це не може бути!\nДід наче злякався, перестав гойдати дитину, встав і спитав хутенько:\n— Що? Що, синку, що ти кажеш!\n— Це не може бути, адже ж ви нас уже розділили, а тепер ізнов... цього не буде!\nСтарий одразу вгадав, про що йде річ, тільки так спитався, ніби не розібрав.\n— Добре, добре. Правду ти кажеш, що цього не може бути, я теє...\nДід усе одступав, далі й сховався в Миколину хату, а Іван пішов додому спокійний і на розпитування Векли одвітив, що город зостанеться їм і що «цього ніколи не може бути, щоб його одібрали від них!»\nМалий Захарко вмер. Добре, що ції поминки підскочили, бо на той день саме в село приїхав засідатель із писарем з волості, то в Миколи готова горілка була; він закликав їх до себе на поминки (вони й раніш були із ним приятелі), частував, угощав і разом вони заставили старого Микиту «бамагу» підписати, що він Іванову половину города дарує своєму «любезному» сину Миколі у «вічне владєніє», чи то пак, не підписувався дід, а тільки хрестика на папері його рукою поставили. Та нащо ж та друга «бамага», адже ж «білий дідок» (так його Векла звала) вже одну розписку у жида дав? Еге! хіба не знаєте? Дід же тую розписку знищив, украв у Миколи з малої скриньки, з-за образа й подер на дрібні шматочки. Еге ж, украв і знищив. Отож написав він тую розписку, а після того, що Іван його винуватить, що він його обижае, як сказав йому Іван сам: «Цього не може бути», то й старий зрозумів, що таки ж «цього не може бути», що це вже не по правді буде: обидно буде на Івана й знов почав упиратися. А тут Явдоха Куциха, наче сорока на хвості, рознесла, що Микола із жінкою присилували старого розписку написати (розуміється, вона в зборні не обісмілилась нічого сказати, а так між бабів балакали собі), що він би сам нізащо Івана не обидив, бо він такий «гарний чоловік».\nОт дід і почав провадити: «Що він тоді був п’яний, нічого не пам’ятає, що то жид той підлий його підвів «хрестика» поставити й що він тепер не хоче і не «желає», нехай усе буде по-старому; Іван нехай владіє своїм городом, а в Миколи свій єсть, то то його буде».\nНу, та й розтелесувався ж Микола — не дай боже! Якби міг, живцем би батька в землю заховав!\nВін батькові прямо сказав, як не плюнув між очі, що він може собі йти к бісу, що він йому непотрібний, що в нього є на теє розписка й що город, хоч що хоч роби, буде все ж таки його!\nДід одразу замовк і замовк, і став жити собі тихенько-тихенько, як миша в хижі, все тільки було робить та й робить: то молотить, то віє, то оре, та все без шапки, розпустивши по вітру свою срібну чуприну, крутиться по дворі.\nМикола вже збирався орати Іванів город, коли ось одного ранку не стало розписки за образами. Микола, дізнавшись про теє, так І скипів і присікався до діда, а дід:\n— Знать не знаю, відать не відаю.\nПожалів Микола, що раніше не почав орати Іванового города, та все думав: «Кончу свою оранку під жито та підмолочусь, а після — вспіється ще», — аж ось вийшло! Нічого було робити: тра було чекати, тра було із дідом знов ладити, поки вибереться час, щоб його знов піддурити й виманити нову «бамагу» на город. Тільки «білий дідок» вже не давався, як горобець на полову, навіть до шинку ніколи не ходив разом із сином, як той його не припрохував, як він сам не любив горілки, а оце на поминках всі пили, то й він забувся й пропустим скількись чарок, задурив свою стару голову, ось і поставив того хрестика, а як одумався, хотів щось казати, Микола узяв його попід руки, одвів і посадив у куточку.\nЛюдей було багато в хаті. Дух був тяжкий: пахло тютюном, добрим дьогтем, чадом, горілкою, кожухом, стравою, потом. Гомін стояв такий, що господи! У «білого дідка» почала голова крутитись, та одна думка все снувалася, як чорна нитка: «Не по правді зробили», й хотілося йому встати й на все горло кричати: «Не по правді», — та сили йому одбирало, й сидів він усе на одному місці й наче дрімав, задивився на блискучий гвіздок, де висів рушник, і справді задрімав маленький дідок із срібним волоссям, і вже у сні йому здавалося, що він і кричить, і ногами тупає, а Микола на колінах просить його, а всі люди з переляку тікають з хати.\nВ хаті справили такий крик, що трудно було добрати діла, хто що говорив і до чого?\n— З чого це залізо робиться? — допитувався низенький чоловічок із цапиною рудуватою борідкою.\nНіхто його не слухав і не чув. Він почав ще дужче питати, так що мало не криком кричав:\n— З чого це залізо робиться?\nНизенький чоловічок схопив свого сусіда, що сидів коло його, за комір сорочки і крикнув йому в саме вухо: «З чого це залізо робиться?»\n— З хабрики, хіба не знаєш! — як гаркне той, аж низенький чоловічок одсунувся.\n— Слухайте, хлопці! — підхопив теє другий, якийсь чорнявий, сухий, наче дерево зимою, чоловік, бо йому теж дуже захотілось знати, з чого залізо робиться, — з чого ж справді залізо робиться?\nТа ніхто цього не знав; один казав: «залізо з заліза», другий — «залізо з вугілля», третій — «залізо з глини робиться», а з чого, власне, залізо робиться, ніхто не знав.\nПроміж бабів ішли свої балачки, балакали більше все про пристріт та про болість. Розказували разну разницю: які хто очі має, що буває так, що тільки гляне і вже зурочить — зараз нападе на людину пропасниця: так і труситься, так і колотиться! Онилька жалілася, що то й її бідного Захарка хтось зурочив, і почала плакати.\nХоч кляла вона того Захарка, як живий був, кляла-проклинала, а як умер, то й жалько зробилося й голосила Онилька по Захарові дуже:\n«І голубе мій, і маленький мій, і янголятко моє, нащо ж ги мене, свою рідну неньку, кидаєш, нащо покидаєш? Ой боже мій, боже мій, ой боже ж мій, боже! кого ж я буду тепер груддю годувати? кого до грудей пригортати, що ти, моє біленькеє, мій горобчичок, мій малюсінкьий, мене сиротою покидаєш? Що було в мене два сини, як орли, а тепер один зостався! Ой дитино моя, ой долечко моя, ой, хто ж для мене буде виростати, жити, ой, хто мені буде робити? Ой боже мій, боже мій, ой боже мій, боже!..»\nЯвдоха, її вірна приятелька (бо Онилька вже із нею помирилась за діда: сама розказала про те, що Явдоха знає, хто сир та масло покрав, і довелося Явдосі першій її попросити, щоб про Мартина мовчала, так і помирились: стала Явдоха про діда та Івана мовчати), розважала її й казала:\n— Що б то було, якби діти не вмирали? Хоч би твоїх десятеро, та всі живі! Оце було б нещастя: нікуди було б людям жити: одно одного заїло б, так тісно б стало!\nТа й сміху ж було, як Микола одбирав город од свого брата, Йвана! Він виїхав із малим Андрійком його орати. Векла носилася, як кіт із салом, з своїми синенькими квіточками, що «хто його знає, як називаються, а цвітуть і пахнуть навесні так, що господи!» Тепер, восени, це були не синенькі квітки, а тільки маленькії купки круглого листячка: їх Векла довго розшукувала в траві під березами, в кінці города й з грудками сирої землі носила по одній попід свою хату: вона хотіла їх пересадити.\nАндрійко все дивився на Веклу: він не міг зрозуміти, що з того буде? Він загавронився, аж батько строго крикнув на нього:\n— Ну, чого став, с-о?\nМикола ще більш розсердився сам на себе, бо й сам трози загавронився: почав думати, що вже осьо-сьо скоро в нього набереться стільки грошей в скриньці, закопаній під долівкою, що можна буде до цього городу ще й поля латку прикупити — ото добре буде! Оце засіє він тут тютюн та продасть, та приложить до тих грошей, — якраз йому тоді стане купити теє поле, що він давно облюбував, що тепер продавалось. «Овва, як ловко!» так думав Микола, а коні потягли тимчасом геть з борозни, криво повели; як він це прикметив, розсердився на себе за свої думки й загримав на хлопця, чого він не поганя як слід. Андрійко обернувся до коней.\n— Гей, гей, ну! а куди? Ну-у-у! — він став знов поганяти й твердо ступати по сирій ріллі «свого» городу, не звертаючи більше уваги на Веклу і її квітки.\nБатько Веклин в цей самий час сидів у хаті й, дивлячись поперед себе не знать на що, шепотів:\n— Це не може бути!\nЧудне діло: він і досі зовсім-таки не вірив, що то вже не його город, бачив, що брат Микола оре, — й не вірив, чув балачки людські, що тепер город вже Миколин, — і не вірив, і все думав: «Цього не може бути!» Якби хто проворніший од Івана, то може б і повернув як-небудь діло, на суд подався, чи що, а він і боявся Миколи, і не знав, як узятись, до кого йти, що робити, сидів і тільки думав: «Це не може бути!»\nМикола був дуже радий. Він орав город і, хоч лице його було, як скрізь, строге, та все ж таки він раз чи два усміхнувся: йому й за себе й за саму землю радісно робилося, що ось же вона діждалася доброї оранки, а досі просто пропадала, як пустир який-небудь! Аж жаль брав дивитись.\n— Отаке-о добро! Ач, яка чорна та сита, як масло за ножем, за плугом лізе!\nЩе веселіша од Миколи була його жінка, що ніяк не могла всидіти на місці: вискакувала з хати без усякого діла, стояла хвилину, другу, дивилась на орачів, на свого гарного Андрійка з карими очима, далі ляскала себе по боках: згадувала, що, мо, борщ збіг у печі, бігла до печі й знов вибігала надвір.\nСтарий Микита сидів теж, як і Йван, у хаті, він нізащо б тепер не хотів бачити Йвана, він наче боявся й стидився, він і до самої смерті своєї тікав від нього, ховався від нього, аж малий Андрійко прикметив цеє й бувало дрочиться з старим:\n— Діду, оно-но дядько Йван ідуть!\nДід зараз або в хату, або за хату, або в повітку зайде й пересидить там, поки не подума, що вже Йван пройшов, або поки не добере діла, що Андрійко його дурить; раз старий аж у саж сховався, як побачив здалеку свого сина; він тепер нічого не міг би для Івана зробити, хоч би й хотів, бо «бамага на город» була в Миколи справжня: за всіма печатями, «завірена у волості», і ховав він її добре.\nНе довго бідному малому дідові з срібним волоссям прийшлося ховатись: годів через два його поховали. Послав Микола батька очерет на болоті косити, а негідь була така, не осінь і не зима, снігу намело багато й вода стояла велика поверх льоду — по коліна старому доходила — та холодна, як гостре залізо; од тих пір Микита як заслаб, то й не злазив більше з печі: ноги почали пухнути й — умер.\nМикола, як обіщався, так і зробив: домовину справив з тих самих дощок, що Микита просив, і поховав його — все, як слід, тільки горілки на поминках по старому було мало, бо Микола не любив пити на свої гроші без поводу.\nМенш усіх за городом жалкувала Одарка-каліка: вона знала, що їсти випросить і собі, й батькові, й Веклі, а крім того в неї зовсім інші були думки. Ще за тих три роки, що вона просиділа під стелею на печі, вона привикла думати, й тепер часто думки тії не давали їй покою, мучили, налітали, як мухи літом, як комарі, жалили її:\n«Нащо то їй жити? Нащо це люди живуть? І доки цеє все буде? Що після смерті із людиною буде? Чи треба дівці непремінно заміж іти? А вона ж як буде? Її ніхто не посвата? Чого це є бідні й багаті, лихі й добрі люди?»\nІ ріжні, ріжні такі думки приходили в голову Одарці.\nЕт, дурниця! Якби попоробила отак-о в жнива, як люде роблять, то не думала б ні про що!\nПоза тинками та нишком люде таки судили Миколу за брата, вголос же ніхто не обісмілився нічого сказати, бо Микола був чоловік строгий і багатий, якби хто й роззявив рота, то він би знав, що йому зробити: недарма й старшина, і писарчук, і староста — все були свої люде.\n‹ Грицько Григоренко. Оповідання-3 up Грицько Григоренко. Оповідання-5 ›\nПро Афродіту й про Венеру...


ᐈ 【Криодеструкция рідким азотом】 видалення бородавок азотомв Києві, ціна — клініка «Добробут»\nКріодеструкція рідким азотом\nОдним із сучасних і безпечних методів видалення доброякісних новоутворень на тілі є кріодеструкція - видалення за допомогою рідкого азоту.\nУ центрі дерматології та косметології "Добробут" ми використовуємо сучасний кріодеструктор Cryo Pro, який дозволяє швидко й ефективно, а головне безкровно видалити новоутворення.\nЗа допомогою рідкого азоту в Центрі дерматології та косметології "Добробут" ви можете видалити:\nДля проведення видалення новоутворень рідким азотом не потрібно спеціальної підготовки. Перед процедурою лікар обробить ділянку впливу антисептичним розчином і поведе маніпуляцію за допомогою кріодеструктора Cryo Pro. Через 2-3 дні необхідно пройти повторний огляд оброблених ділянок у дерматолога, після чого лікар визначить чи є необхідність у повторній маніпуляції.\nПротипоказаннями для проведення видалення новоутворень рідким азотом є алергічні реакції на холод або рідкий азот, які проявлялися раніше. Також процедуру не проводять вагітним, годуючим мамам, пацієнтам з гіпертонією, епілепсією, а також у період загострення будь-якого хронічного захворювання. Процедуру слід перенести, якщо на шкірі в області впливу є подразнення, почервоніння або висипання будь-якого походження.\nГоріх лісовий, антитіла IgE\nКоронка тимчасового зуба\nРеставрація тимчасового зуба композитом


Весільний макіяж для зелених очей (23 фото): make-up нареченої з зеленими, сіро-зеленими очима на весілля\nСтворюємо макіяж вдома\nНе допускаємо помилки\nБудь-яка дівчина хоче продумати свій весільний образ до дрібниць, щоб і плаття відмінно сиділо, і туфельки не натирали. Але не менш трепетно дами відносяться і до весільного макіяжу, адже він задає тон всьому урочистого образу. Маке-up повинен не тільки вдало гармоніювати з весільним платтям і зачіскою, але і з кольором очей, тому багато візажисти кілька разів виконують пробні мейки, щоб встигнути внести всілякі корективи і створити гармонійний макіяж. Зеленоокі дами дуже ретельно підходять до вибору макіяжу, незважаючи на те, що їм підходять різні палітри відтінків. Вибрати візажиста або створити макіяж самостійно? Які помилки не допустити і на що звернути увагу? Ці та інші питання ми розглянемо в даній статті.\nСтворюючи весільний макіяж для пристрасних зеленооких красунь, візажисти найчастіше звертають увагу на колір і стан шкіри, колір волосся і, звичайно ж, враховують всі переваги майбутньої нареченої. Для кожної дівчини візажист розробляє індивідуальний макіяж, який буде відповідати всім її вимогам і побажанням.\nЯкщо ж ви вирішили виконати весільний макіяж самостійно в домашніх умовах, обов'язково віддавайте перевагу використанню професійних косметичних засобів, адже стійкий make-up – запорука успіху будь вдалої фотосесії.\nВсі дівчата такі різні та особливі, зеленоокі дами можуть володіти різним кольором волосся, виходячи з чого цей факт просто не можна не взяти до уваги, оскільки макіяж повинен дуже вдало гармоніювати з образом і зачіскою в цілому.\nДивовижне поєднання: світла або бліда шкіра + відтінок волосся блонд + зелені вічка або ж сіро-зелені. Блондинки з зеленими очима дуже часто здаються казковими феями або німфами, так особливо вони виглядають. Таким красуням краще всього віддати перевагу не дуже яскравій колірній палітрі для макіяжу, витриманої в ніжних і пастельних тонах. У весільному макіяжі таким дівчатам рекомендується використовувати всі персикові і абрикосові відтінки рум'ян, бежеві та кремові з рожевим відтінком. Допускається наявність дрібної шиммера для природного сяйва шкіри. Темно коричневі рум'яна і бронзаторы будуть відмінно виглядати, якщо шкіра у зеленоокої блондинки злегка засмагла.\nТіні можна поєднувати різні: молочні, бежеві, сірі, шоколадні, з золотом і різні відтінки зеленого, наприклад, оливковий або болотний. Багато фахівців рекомендують такого типу зовнішності не використовувати чорну підводку, краще віддати перевагу кольоровим варіантів або ж класичного коричневого. Вії можна оформити на розсуд або зробити їх більш пишними з допомогою вклеиваемых пучків. Відмінним доповненням даного макіяжу може стати ніжно-рожева або нюдовая помада. Всі вищеописані відтінки також вдало доповнять русяве волосся.\nДами з дуже виразною зовнішністю – брюнетки з зеленими очима. Підкреслити вилиці таких красунь можна з допомогою персикових і насичено-бежевих відтінків. А також бронзаторів з блиском, але тільки не перестарайтеся. Тіні для дам з холодним відтінком шкіри можна вибрати з невеликим блиском або ж однотонні, ніжно-лілові і різні інші відтінки фіолетового. Якщо шкіра злегка засмагла або смаглява, можна віддати перевагу теплій палітрі відтінків.\nБудьте обережні з зеленими відтінками тіней, адже вони можуть приглушити колір очей, тут краще змішувати коричневі відтінки, наприклад, з болотним. Помаду можна вибрати залежно від яскравості оформлення очей.\nЗеленоокі шатенки будуть розкішно виглядати з помірним макіяжем у кремової гамі. Вибирати яскраво-рожеві рум'яна вкрай небажано, краще віддавати перевагу бежевим, пісочним і кремовим варіантами. Також не зайвим буде використання для освітлення виділення опуклих частин обличчя. Найкраще темноволосим жінкам не старатися з рясним нанесенням бронза тора, що висувається на вилиці. Дуже важливо правильно оформити брови, які зададуть тон всьому макіяжу. Для макіяжу очей можна вибрати і нюдовые відтінки і більш яскраві акценти розставити можна за допомогою золотого або срібного пігменту. Нижню повіку можна підвести зеленою рідиною з блиском.\nНе варто старатися з дуже яскравими зеленими й рожевими відтінками тіней. Вії можна фарбувати чорною або коричневою тушшю. Губи слід оформити прозорим об'ємним блиском або ж рідкою помадою ніжного відтінку.\nРудим дівчатам з зеленими очима або ж каре-зеленими можна використовувати будь-які зелені тіні в самих різних відтінків і текстури. Рум'яна слід вибрати в теплій, коричневій гамі. Туш можна вибрати за своїм розсудом від насиченої чорної до коричневої. Також очі можна підкреслити золотими тінями або розставити акценти з допомогою пігменту. Рудоволосим дамам відмінно підходять матові помади, відтінок слід вибирати виходячи з макіяжу очей. Зробити брови більш виразними можна за допомогою туші для брів, олівця або тіней з воском.\nКолір вибраного засобу повинен максимально близько збігатися з кольором волосся і бути трохи темніше.\nНамагайтеся в макіяжі не змішувати більше трьох відтінків тіней, крім того, переходи між ними повинні бути максимально плавними. Навіть якщо в макіяжі була використана професійна косметика, не забувайте поправляти макіяж протягом дня, для цього можна використовувати матуючі серветки для усунення жиру, подкрашивайте губи.\nЩоб візуально збільшити очі, підведіть нижню внутрішнє віко з допомогою білого водостійкого олівця.\nНе бійтеся використовувати пігменти з блиском, головне не перестарайтеся. Якщо ви виконуєте макіяж самостійно, всі експерименти і проби слід виконати завчасно. Особливо не варто пробувати скульптурування особи в день весілля, якщо ви ніколи його не виконували раніше.\nЗа кілька тижнів до свята слід відвідати косметолога і провести чистку обличчя, крім того, фахівець допоможе підібрати вам необхідний догляд для обличчя, завдяки якому воно однозначно зміниться до вашого торжества. При великому бажанні майбутній нареченій рекомендується відкоригувати раціон харчування і приймати вітаміни.\n«Smoky eyes» - не найвдаліший вибір для ніжного весільного макіяжу, його краще залишити на вечірній свято безпосередньо після самого торжества.\nЯкщо ви все-таки вирішили виконати макіяж будинку і ознайомилися з усіма рекомендаціями для вашого кольоротипу, то дотримуйтесь загальної інструкції з нанесення макіяжу. Легкий, ніжний або більш виразний, все це ви повинні ретельно продумати до знаменного дня і не залишати все на потім.\nНа попередньо підготовлену і очищену шкіру обличчя слід нанести зволожуючий крем, дати йому вбратися.\nДалі слід нанести на обличчя базу під макіяж (праймер або основу), приховати всі недоліки, прибрати темні кола під очима за допомогою консилера. Також не забудьте використовувати базу під тіні.\nНа наступному етапі необхідно рівномірно розподілити тональний засіб і зафіксувати його за допомогою пудри. Оформити рум'янами вилиці або бронзатором.\nБрови можна виділити за допомогою спеціального олівця або тіней з воском.\nДалі необхідно правильно розподілити тіні на повіки, основний колір розподіляємо посередині, з допомогою інших, більш яскравих, розставляємо акценти і робимо плавні переходи з розтушовуванням.\nМожна доповнити макіяж за допомогою французьких стрілок, які легко зробити лайнером, підведенням або темним олівцем.\nВії можна фарбувати за вашим бажанням, якщо ви вибираєте штучний варіант, то не забудьте підкрутити їх за допомогою щипчиків.\nДля ідеального оформлення губ слід використовувати олівець, який допоможе отримати ідеальний контур. Щоб помада м'яко лягла на губи, до нанесення макіяжу їх слід відлущити з допомогою скрабу.\nЩоб на весільній церемонії ви виглядали бездоганно, намагайтеся не допускати такі помилки, які найчастіше супроводжують дам, виконують макіяж самостійно в домашніх умовах:\nНе використовуйте прострочену косметику, особливо туші, адже вони в самий невідповідний момент можуть перетворити вас в панду прямо на весіллі.\nВибирайте водостійкі, стійкі й насичені кошти, які протримаються максимально довго.\nРекомендується, щоб брови були на кілька тонів темніше вашого волосся.\nНе перестарайтеся з шарами тонального крему і пудри, ретельно підбирайте тон. Будьте обережні з блискітками і хайлайтерами, є ризик перетворитися на казкову фею від великої кількості сяйва.\nЯкщо після декількох домашніх експериментів макіяж вас не влаштував, то краще віддати перевагу фахівця, який втілить в реальність всі ваші сміливі ідеї і побажання.\nУ будь-якому випадку, намагайтеся максимально гармонійно використовувати всі кольори в макіяжі і не старатися з яскравими відтінками, для такого важливого свята, як весілля, найдоречніше приглушені варіанти макіяжу.\nЯк зробити весільний макіяж для зелених очей дивіться у наступному відео.


Діалектична основа методології ефективного правового державотворення, господарювання і прогнозування розвитку країни - Журнал Віче\nПриродний сенс і стратегія існування всього живого на землі полягає в тому, щоб вижити самому і дати якомога більше здорового потомства. Лише для людини, як для вінця розвитку природи, життєве завдання складніше: не тільки досягти статево зрілого віку, а й найбільшою мірою розвинути, реалізувати потенціал своєї особистості, не просто народити здорових дітей, а й виховати їх гідними і грамотними громадянами, які в змозі в подальшому розвинути себе і суспільство до вищого рівня порівняно з досягненнями попередніх поколінь.\nДля успішного державотворення, господарювання і прогнозування недостатньо знати природні цілі людства. Необхідно встановити також об’єктивні закони, спираючись на які можна розробляти та реалізовувати найефективніші правові рішення, що встановлюють найкоротший і найнадійніший шлях до цієї мети.\nВідомими сучасній філософській науці загальними критеріями оцінки і прогнозування розвитку всього сущого є три закони діалектики: єдності і боротьби протилежностей, переходу кількості в якість, заперечення заперечення. Вони потужно, однозначно і нездоланно управляють всіма природними явищами, процесами і системами. Водночас є простими і зрозумілими для практичного використання. Очевидно, що ці закони визначають лише загальні критерії, напрями і тенденції оцінки функціонування і прогнозування розвитку держави.\nСутність першого закону (єдності і боротьби протилежностей) полягає в тому, що все існуюче складається із протилежностей, які, будучи органічним (нероздільним) цілим за своєю природою, перебувають у постійній конкурентній боротьбі і суперечності, що забезпечує невичерпне внутрішнє джерело руху і розвитку всього сущого. Так, боротьба хижаків та їхніх жертв у живій природі оздоровлює обидві сторони, котрі просто не можуть жити й розвиватися одне без одного.\nЯк випливає із цього закону і досвіду найуспішніших держав, необхідне для ефективного природного розвитку держави, суспільства і громадян повноцінне конкурентне середовище створюється тільки приватною власністю з її потужною мотивацією і змагальністю, повною незалежністю кожної гілки влади, включаючи так звану четверту – засоби масової інформації, багатопартійністю і справжньою (конкурентною) демократією. Цього не було в СРСР та інших державах соціалістичного табору, що зумовило закономірну зміну державного ладу в них.\nСправжня (конкурентна) демократія означає однакове для всіх громадян право (не декларативне, а реальне) не тільки обирати, а й бути обраним. У демократичній державі громадяни потрапляють у владу через обрання кандидатів із партійних списків. Тому змінами до Закону «Про політичні партії в Україні» слід забезпечити кожному бажаючому можливість участі в обов’язковому конкурсному заміщенні будь-якої партійної посади (включаючи лідера), яка мусить оголошуватися вакантною через певний період. Так само мають формувати і партійні списки кандидатів на вибори у владу. Партії, котрі претендують на управління конкурентною демократичною державою, зобов’язані самі бути такими! Неконкурентно обрана, безопозиційна, монолітна керівна партійна команда однодумців діалектично неминуче і швидко потопить і партійний, і державний корабель. Історія КПРС і СРСР неспростовно це довела.\nДругий діалектичний закон (переходу кількості в якість) демонструє, що накопичення до певного порога (вузла) кількісних змін у будь-якому явищі, процесі невідворотно приводить у точно визначений вузловий момент до якісних змін. Так, поступове нагрівання води змінює її кількісні температурні параметри і при 100 °С перетворює на пару. А нагрівання льоду до 0 °С перетворює твердий стан води у рідкий.\nЗакон указує на природний (причинно-наслідковий і поступовий) шлях кардинальних якісних змін в державі і суспільстві: нешвидко, крупинка до крупинки, накопичуються потрібні кількісні складові цих змін, і лише за досягнення їх критичного рівня відбуваються самі зміни.\nУстановлення закономірної динаміки і моменту якісних змін – завдання і свідчення професійності державного діяча та прогнозиста. Вони мають обгрунтовувати, що саме, в якій послідовності, в який час і за які кошти для цього потрібно зробити, які труднощі й недоліки очікують на шляху до мети. У цьому полягає сутність і, як мовиться, вищий пілотаж державотворення, господарювання і прогнозування.\nТретій закон діалектики (заперечення заперечення) має прояв у тому, що нове завжди заперечує (відкидає, змінює) старе і посідає його місце. Але поступово вже саме перетворюється із нового на старе і заперечується ще новітнішим тощо, до безкінечності. Сутність таких змін полягає у невідворотній наявності в будь-якому явищі зародків таких складових елементів, які, розвиваючись, перетворюються на могильників того, хто їх породив. У цьому природному процесі проявляється також і дія першого та другого законів діалектики, оскільки відбувається постійна єдність і боротьба складових елементів між собою, що приводить у певний момент до переходу кількісних показників їхньої взаємодії у нову якість. Це свідчить про взаємозв’язок, взаємопроникнення і взаємодоповнення основних законів розвитку, який є вищою формою руху. А рух своєю чергою виступає основою будь-якого розвитку, безкінечною спіраллю життя, кожен виток якої повторює на вищому рівні те, що вже було раніше.\nТретій діалектичний закон вимагає ще на початковій стадії виявляти, аналізувати і правильно оцінювати зародки всіх невід’ємних (органічних) складових явища, процесу, рішення, які з часом, з розвитком почнуть домінувати, хоронячи те, що їх породило! Інакше важкі помилки неминучі.\nНа прикладі найуспішніших країн, використовуючи потужні можливості вказаних діалектичних законів, проведемо короткий ретроспективний факторний аналіз еволюційно-природних шляхів і способів державотворення. Для прогресу людства і розвитку країни особливої ваги набуває народовладдя та справжня демократія у державі і партіях.\nЯсна річ, неконкурентна ситуація, як і все, що суперечить діалектичним законам розвитку природи, не може довго існувати. Тим паче що починає домінувати зростання продуктивних сил і пов’язаний з цим розвиток суспільно-економічних відносин, що ускладнює функції управління державою, впоратися з якими монархія не в змозі.\nЗ’являється діалектична необхідність демократизації і демонополізації влади через залучення у процес управління державою широких верств населення. Це не тільки підвищило ефективність управління, а й дало простір для реалізації потенціалу і розвитку особистості громадян, що відповідає природній меті людства.\nВлада стала обиратися народом і розділятися на три офіційні гілки: законодавчу, виконавчу і судову, що збалансовують і контролюють одна одну. Пізніше їх доповнює неофіційна четверта – ЗМІ.\nВиникає нагальна об’єктивна необхідність політичних партій. Вони стають центрами активізації і структуризації суспільства, навколо яких за відповідною ідеологією, своїми інтересами, симпатіями і перевагами об’єднуються громадяни. Партії починають виконувати роль головного механізму народовладдя і демократичного управління державою. Це детермінувало потребу максимальної конкурентної демократизації самих партій: кожен член партії має законне право не лише обирати, а й пропонувати свою кандидатуру на конкурсне обрання до керівних органів та на будь-яку посаду, включаючи лідера партії. Таким чином, у подальшому через механізм конкурентних парламентських виборів гарантовано обираються у владу кращі із кращих громадян. Наголосимо, що в нас нині через відсутність справжньої демократії у залежних від олігархічних кланів «кишенькових» авторитарних партіях люди змушені обирати лише менше зло із запропонованих їм варіантів. Отже, діалектичний перебіг еволюційного розвитку суспільства детермінував формування законодавчої гілки влади за найкращою системою «подвійного сита»: партійного й електорального. Партії підтримують своїм ресурсом (інформаційним, матеріальним тощо) в кожному мажоритарному окрузі свого кандидата, запропонованого територіальними партійними осередками на основі самовисування і конкурсного відбору бажаючих. Виборці оцінюють конкуруючі між собою передвиборні програми, обіцянки, авторитет, професійність, заслуги і результати попередньої діяльності партій та їхніх кандидатів, наділяючи довірою найдостойніших.\nПолітично доцільно і справедливо, що обраний за такою системою депутат не має права упродовж всієї каденції під загрозою автоматичного позбавлення мандата виходити зі своєї партії та її фракції. Тільки в цьому – надійна гарантія пріоритету виконання волі виборця, ефективної і стабільної командної роботи влади та недопущення політичної корупції шляхом підкупу депутатів. Обраний за такою системою парламент автоматично структурується, створює опозицію меншості і коаліцію більшості, яка формує виконавчу гілку влади – уряд на чолі з лідером найбільшої в коаліції партії. Це гарантує відповідальну, злагоджену, ефективну командну роботу обох гілок влади і дає можливість уряду та партіям, що його сформували, реалізовувати через прийняття законів свої обіцянки народу та необхідні владні рішення і партійні програми.\nОчевидно, що викладене визначає парламентську форму правління як найефективнішу, діалектично виваженішу, зі справжньою конкурентною демократією і повним народовладдям. На відміну від президентської, вона не може бути авторитарною і дає змогу у максимально демократичний і дискусійний (діалектичний) спосіб напрацьовувати, приймати та реалізовувати владні рішення, що гарантує їхню високу якість. Держава у такий спосіб убезпечується від одноосібного, некомпетентного, корумпованого, непатріотичного й антинародного управління. Гарантується відсутність двох центрів прийняття виконавчих рішень (президент, прем’єр), а також баланс прав і відповідальності виконавчої влади. Не виникає ситуація, типова для президентської форми правління, коли рішення приймає президент, а відповідальність покладається на уряд. Як наслідок його неодноразово змінюють, прикриваючи цим свою некомпетентність.\nЯк свідчить теорія і досвід успішних держав, діалектично неможливо досягти високої ефективності у державотворенні, господарюванні, боротьбі з корупцією і злочинністю (включаючи підкуп, залякування виборців і фальсифікацію результатів виборів) без забезпечення справжньої незалежності третьої (судової) гілки влади і так званої четвертої – ЗМІ. Вони покликані виконувати органічно притаманні всьому живому природні функції імуннозахисної і сигнально-больової системи, роль контролерів і санітарів суспільства, рупора гласності та інформатора народу, зворотного зв’язку між суб’єктами і об’єктами управління. Творець комп’ютера та інформатики – однієї із прогресивних наук ХХ століття – Норберт Вінер математичними методами неспростовно довів, що будь-яка система (в тому числі суспільство і держава), в якій обмежено своєчасне поширення достовірної інформації про негативні явища та відсутня адекватна реакція на проблеми і зміни (зовнішні і внутрішні), приречена на виродження і загибель.\nНадзвичайно важливою в сучасних умовах правового нігілізму, корупції і відсутності судів присяжних є діалектична нагальна потреба термінового переходу на виборне формування судової гілки влади, включаючи прокуратуру з правами нагляду за виконанням законів і розслідуванням злочинів. Народ – єдине джерело незалежної від інших гілок влади. Тому конкретні судді і прокурори мусять обиратися на конкурентних засадах територіальними громадами, а їхні керівні органи – на відповідних зібраннях та з’їздах обраних суддів і прокурорів.\nДіалектичні закони вимагають також термінової реорганізації державних ЗМІ у суспільні шляхом переходу на обрання народом їхнього регіонального керівництва і фінансуванням окремою статтею закону про Державний бюджет у відповідному відсотку. На відміну від вертикалі авторитарної виконавчої влади, система управління суспільними ЗМІ має формуватися у найдемократичніший спосіб: знизу–вгору. Територіальні громади обирають на конкурсній основі голів регіонального органу управління суспільних ЗМІ, а вони у такий самий спосіб обирають і контролюють діяльність загальнонаціонального керівника. Найпершим і найважливішим кроком у виправленні нинішньої ситуації та побудові ефективної держави і громадянського суспільства мусить стати прийняття нових, діалектично виважених, базових законів державотворення: Конституції, про судоустрій і правоохоронні органи, про Кабінет Міністрів, Президента, місцеве самоврядування, суспільні ЗМІ, політичні партії, вибори, референдум, реституцію загальнонародної власності (реприватизацію) тощо. Їхній зміст, спосіб розробки та ухвалення повинні відповідати законам діалектики, принципам справжньої, конкурентної демократії та реального народовладдя.\nВиняткова важливість для державотворення названих фундаментальних документів детермінує нагальну потребу їхньої розробки у найефективніший, хоча й витратний конкурсний багатоваріантний (стосовно кожного документа) спосіб. Народ загалом не може і не повинен розробляти закони. Це мусять робити наймані ним фахівці. Проте він має виключне право на прямі управлінські функції: самостійно, без посередників-депутатів оцінювати найголовніші для державотворення і власної долі рішення шляхом їхнього всенародного обговорення.\nВикладена діалектична методологія і проведений на її базі ретроспективний аналіз світового досвіду дає змогу легко спрогнозувати нетривалість нинішньої ситуації, оскільки вона суперечить об’єктивним законам розвитку суспільства. Відсутність справжньої (конкурентної) демократії в авторитарних країнах колишнього соціалістичного табору виключає в принципі можливість розвивати в них конкурентну економіку, науку, технології, кадри, нові ідеї тощо – те, що забезпечує високий світовий рівень держав та їхній прогрес.\nПриродною і тому потужною рушійною силою розвитку нашої країни може стати лише діалектична основа правового державотворення та господарювання, повне народовладдя і справжня демократія. Прискорити ж поступ України цивілізованим шляхом допоможе ідеологічна демократична партія, в основу статуту і програми якої буде покладено природну мету майбутнього громадянського суспільства і діалектичний (конкурентно-демократичний) спосіб її досягнення.\nТака партія має чітко сформулювати національну ідею України, сутність якої має полягати в наданні можливості кожному громадянину реалізувати потенціал і природну життєву мету в своїй демократично-правовій державі і громадянському суспільстві.\nПідсумовуючи, слід підкреслити абсурдність звинувачень, що демократія і парламентська форма правління – причина всіх негараздів у державі, бо вони, мовляв, ведуть до безладу і хаосу. Справді, це певною мірою відповідає дійсності – проблеми є.\nГеніальний ключ до розуміння цього питання свого часу дав всесвітньо відомий англійський філософ і економіст Адам Сміт (1723–1790): «Усі хвороби демократії можуть бути вилікувані ще більшою демократією».\nВідзначимо, що Україна, Білорусія, Росія, інші країни СНД не йдуть поки що цим шляхом. Мало того, вони крокують у зворотному стосовно історичного прогресу напрямі, орієнтуючись на недопущення демократії і розвиток авторитарної президентської форми правління, на повернення корупційної виборчої системи, посилення залежності судової гілки влади та ігнорування створення суспільних ЗМІ. Тому прогноз зробити нескладно: зміни – не за горами.\n1. Аристотель. Сочинения. – М.: Мысль. – 1981. – Т. 3. – С. 61.\n2. Закон України «Про політичні партії в Україні» // Відомості Верховної Ради України. – 2001. – № 23. – Cт. 118.


Вісцеральні ожиріння: типи і лікування\nКлітини жиру накопичують енергетичні ресурси організму і деякі групи вітамінів (А, К, Е, пр.), Виділяють гормони, є захисним шаром для внутрішніх органів, що захищає їх від травм і струсів, сприяють підтримці оптимального температурного режиму. При надходженні в тіло перевищує витрата кількості енергії, жировий прошарок збільшується в розмірі. При цьому жир розподіляється в організмі по-різному: у одних він осідає переважно в абдомінальній зоні (на животі), у інших – в області стегон і ніг. Найнебезпечніше вісцеральні ожиріння.\nЩо таке вісцеральні ожиріння\nЦе формування надлишкової маси жирової клітковини біля життєво важливих органів. Вісцеральний жир знижує ресурси останніх, доводячи аж до розвитку функціональної недостатності. У нормі у людини в тілі містяться певні запаси жирової тканини, яка виконує такі функції:\nАмортизуюче дію при падінні, ходінні, ударах;\nзахист внутрішніх органів від різних негативних факторів;\nслужіння внутрішнім резервом організму для харчування при нетипових обставинах.\nВнутрішній тип ожиріння спостерігається не тільки у людей з надмірною масою тіла. Іноді висцеральное накопичення жиру спостерігається у худорлявих пацієнтів. Щоб визначити справжній обсяг жирової клітковини у людей будь-якої конституції тіла, вдаються до певних діагностичних заходів. Як правило, локалізуються відкладення в клубової зоні очеревини (абдомінальний жир), на стегнах, середній частині спини. Вісцеральні ожиріння у жінок часто відкладається в стегнах і на талії, у чоловіків – на животі.\nЕндокринологи і дієтологи визначають наявність патології лише при виражених проявах вісцерального ожиріння. Остаточний діагноз ставлять на підставі результатів обстеження, в ході якого використовують інструментальні та лабораторні методи. Щоб виявити надлишковий жир, слід виміряти окружність талії людини в розслабленому стані. Безпечними показниками є:\nдо 102 см у чоловіків;\nдо 90 см у жінок.\nДля отримання достовірного результату, обсяг вісцеральних жирових тканин визначають шляхом проведення МРТ-діагностики. Цей метод допомагає пошарово вивчити всі тканини організму, оцінити загальний стан м’язів, суглобів, інших структур. Нормою є обсяг внутрішнього жиру до 15% від загальної ваги, при цьому рівень щільності ліпопротеїнів не повинен знижуватися менше 1,5 ммоль / л. Індекс маси тіла у здорової людини не перевищує 25, особливо при сидячому способі життя, відсутності фізичної активності.\nФормування вісцерального жиру пов’язано з кожною ланкою метаболічних процесів. Ожиріння супроводжується збільшеною масою тіла, порушенням сприйнятливості структур клітин внутрішніх органів до гормону інсуліну. Крім високого ризику розвитку цукрового діабету у людей з ожирінням зростає артеріальний тиск, погіршується загальне самопочуття, збільшуються холестеринові накопичення.\nЛікарі вважають, що порушення в чутливості клітин до гормону інсуліну при відсутності високого глікемічного індексу і служить пусковим механізмом для розвитку цукрового діабету, появи зайвої ваги. До факторів, що провокує розвиток патології, відносяться наступні:\nгормональні порушення при вагітності, менопаузи, лактації;\nзахворювання нервової системи (психози, стреси, панічні атаки);\nспадковість, схильність до ожиріння;\nзловживання пивом у чоловіків (при цьому тестостерон замінюють жіночі гормони, які більше е беруть участь в процесі розщеплення жирів);\nзбій в роботі гіпоталамуса;\nпобічний ефект після лікування деякими медикаментами – гормонами, транквілізаторами, антидепресантами;\nнезбалансоване харчування (в раціоні переважають жири і вуглеводи);\nзниження серотоніну (гормону, що відповідає за відчуття насичення);\nхвороби ендокринної системи (гіпотиреоз, синдром Іценко-Кушинга);\nметаболічні порушення через похилий вік.\nВісцеральні ожиріння може довго ховатися усередині тіла, запідозрити його можна лише по збільшенню маси тіла, при цьому найчастіше живіт на початку розвитку патології не росте. Важливо стежити за зайвою вагою, не допускаючи, щоб маса тіла переступила показник норми. З цією метою розраховують ІМТ (індекс маси тіла) за такою формулою: М (вага в кг) розділений на H2 (зростання в м). При перевищенні позначки в 30 одиниць, терміново починайте вживати заходів для схуднення. Це не єдина ознака вісцерального ожиріння. На наявність патології вказують такі симптоми:\nрозвиток діабету другого типу;\nпроблеми з серцем (ішемія, тахікардія, брадикардія);\nпорушення статевих функцій (фригідність, зниження лібідо, імпотенція);\nпроблеми з печінкою (нудота, дискомфорт і хворобливість в правому підребер’ї).\nШвидкість розвитку ожиріння у представників сильної статі обумовлена ??більш великими м’язовими структурами. Волокна м’яких тканин розташовуються на певному віддаленні один від одного і ці проміжки заповнюються молекулами жиру. Вісцеральні ожиріння у чоловіків характеризується такою локалізацією:\nживіт (може виступати і у худорлявих, і у повних чоловіків);\nпечінкові структури (через порушення роботи кортикостероїдів);\nпередпліччя, плечі (внаслідок зниження кількості естрогенів);\nпідшлункова залоза (при збоях на гормональному рівні).\nДіагностика патології спрямована на вивчення можливих причин вісцерального ожиріння у пацієнтів. Лише після отримання повної картини хвороби можна підібрати максимально ефективне лікування. Симптоми вісцерального ожиріння у чоловіків неспецифічні, але включають характерні лише для представників сильної статі ознаки. Патологія проявляється:\nутрудненням дихання уві сні;\nрозвитком імпотенції, безпліддя;\nФормування зайвого жиру у представниць слабкої статі залежить не тільки від анатомічних особливостей, але і впливу деяких факторів (вагітності, схуднення, лактації). Жирові відкладення, як правило, розташовуються в зоні грудей, стегон, органах малого таза. Вплив вісцерального жиру на жіноче здоров’я важко переоцінити, воно проявляється:\nожирінням яєчників (як наслідок, зниженням репродуктивної функції);\nшвидкою стомлюваністю, млявістю;\nожирінням литкових м’язів.\nЯк і інші види ожиріння, висцеральное може бути трьох ступенів. При цьому, стадії ожиріння у чоловіків і жінок не відрізняються. Для зручності класифікації ВООЗ в 1997 запропонувало таку таблицю:\nІМТ (кг / кв. М)\nРизик розвитку інших захворювань\nОб’єм талії у жінок – 80-88 см, у чоловіків – 94-102 см\nОб’єм талії у жінок – до 88 см, у чоловіків – до 102 см\nВід 25 до 29,9\nВід 30 до 34,9\nВід 35 до 39,9\nЗа характером протікання патологія може бути стабільною (маса тіла залишається незмінною протягом тривалого часу), прогресуючої або резидуальной (після схуднення зберігаються залишкові явища вісцерального жирового відкладення). Хвороба локалізується в:\nпечінки (жировий гепатоз небезпечний інтоксикаціями, оскільки порушується обмін речовин, желчеобразование);\nсерце (жирові відкладення викликають порушення серцевої діяльності);\nпідшлунковій залозі (викликає збої в процесі травлення);\nнирках (порушує сечовидільну функцію, стає причиною застою сечі, каменеутворення, розвитку запальних, інфекційних хвороб).\nВплив надмірного накопичення жирових тканин негативно впливає на артеріальний тиск. Жир обволікає серце, тисне на судини, що стає причиною сильних головних болів, розвитку ішемії, атеросклерозу і інфаркту. Оскільки рух лімфи і крові по всьому організмі сповільнюється, це тягне дефіцит кисню в тканинах. Вісцеральні ожиріння небезпечно тим, що довгий час може ховатися усередині організму, порушуючи роботу органів, а лікуванню піддається важко. Проте, при комплексному підході до проблеми, патологію можна перемогти. В іншому випадку є ризик розвитку:\nгірсутизму, порушення менструального циклу;\nметаболічного синдрому (коли організм стає толерантним до глюкози);\nформування холестеринових бляшок.\nВкрай важливо почати терапію своєчасно, поки на тлі вісцерального ожиріння не розвинулися інші небезпечні патології. З цією проблемою необхідно записатися на прийом до ендокринолога. Комплексне лікування умовно ділиться на 2 етапи:\nзниження ваги (як правило, займає від 3 до 6 місяців)\nстабілізація маси тіла (від півроку до 12 місяців).\nПри спільної роботи лікаря і пацієнта шанси на одужання багато разів збільшуються. Основними складовими терапії є дієта, поведінкова терапія, фізичне навантаження. В особливо важких випадках лікар може призначити хірургічне втручання або прийом медикаментів. Поведінкова терапія має на увазі зміна способу життя, який є основним факторів розвитку захворювання. Фахівці радять хворому:\nуникати стресів, переживань;\nпостійно мотивувати себе, не зупиняючись на досягнутому.\nНа основі ступеня ожиріння, харчових звичок хворого лікар складає оптимальну дієту. Загальні рекомендації щодо харчування людей з такою проблемою – це:\nзниження в раціоні вуглеводів, жирів;\nскорочення добової калорійності їжі на 30%;\nвживання виключно дозволеної їжі;\nпоступове, акуратне введення змін в харчуванні;\nвведення розвантажувальних днів (один в тиждень);\nдотримання дієтичного столу №8 по Певзнером;\nзведення солі і цукру в раціоні до мінімуму;\nвідмова від трансжирів, фастфуда.\nПри дотриманні дієти важливо пам’ятати, що раціон повинен бути збалансованим. Відмовляти від жирів і вуглеводів зовсім не можна, оскільки це призведе до порушення процесу ліполізу, внаслідок чого терапія буде марною. У період схуднення важливо знаходиться під постійним наглядом лікаря, які в будь-який момент відкоригує меню і дасть корисні поради.\nДієта при ожирінні, враховуючи серйозність патології і небезпека наслідків, відрізняється строгістю, тому списки дозволеної і забороненої їжі чітко регламентовані. Так, при вісцеральному ожирінні дозволено їсти:\nгречану, ячну, перлову каші;\nзелені овочі багаті клітковиною (капуста, кабачки, огірки);\nтрав’яний, зелений, чорний чай, каву (без цукру або слабосладкіе);\nрибу, дієтичне м’ясо;\nрослинне масло (максимум 15 мл за добу);\nодне яйце круто або у вигляді омлету (на день);\nвершкове масло (5 г в день);\nнежирні, негострі соуси;\nовочеві, рибні супи;\nжеле, муси, компоти з ягід і фруктів;\nжитній, цільнозерновий хліб;\nсвіжі не надто солодкі фрукти, ягоди.\nПід забороною під час дієти і в подальшому для стабілізації ваги знаходяться висококалорійні, жирні продукти. Хворим заборонено вживати:\nманку, боби, білий рис, макарони;\nродзинки, виноград, інжир, банани;\nдріжджову, листкову, пісочну випічку;\nжирні молочні, м’ясні, рибні продукти;\nгострі, пряні соуси;\nЯкщо через 2 місяці після початку поведінкової терапії та дієти поліпшень немає, пацієнтові пропонується медикаментозна терапія. Самостійно вибирати препарати, особливо сечогінні, на рослинних компонентах і біологічні добавки, не рекомендується, щоб не погіршити свій стан здоров’я. Приймати слід виключно ті медикаменти, які прописав лікар.\nПризначатися можуть кошти для зниження апетиту, посилення витрати енергії, препарати, що викликають почуття насичення або сприяють швидкому розщепленню жирів. Найбільшим попитом серед при лікуванні вісцерального ожиріння є наступні медикаменти:\nКсенікал. Таблетки на основі орлістату починають свою дію безпосередньо в шлунку і тонкому кишечнику, де здійснюється інактивація ферментів. Після цього останні втрачають здатність викликати розпад жирів, що надходять в організм з їжею. Ліпіди не всмоктуються, це спричиняє зниження надходження калорій і, як наслідок, починається схуднення.\nОрлістат. Це особливий препарат, який заповнює потреби організму в харчових з’єднаннях без впливу на психічне здоров’я. Діюча речовина (орлістат) знижує швидкість шлунково-кишкового ферменту, завдяки чому порушується розщеплення і всмоктування жирів. Препарат протипоказаний при холестазі і мальабсорбції. Курс лікування орлістат триває 3 місяці.\nМетформін. До складу засобу входять крохмаль, магнію стеарат, тальк. Призначається при цукровому діабеті другого типу. Скорочує всмоктування глюкози з кишечника, прискорює її видалення з організму, підвищує чутливість до інсуліну. Препарат, крім того, скорочує кількість ліпопротеїнів і тригліцеридів в крові (комплекси жирів і жироподібних речовин). Серед побічних ефектів щодо часто виникають кишкові розлади.\nСпорт – основний ворог вісцерального жиру, тим не менш, для багатьох рухова активність дається ще складніше, ніж дієта. Жирові складки під час виконання вправ тиснуть на органи ще сильніше, викликаючи втому вже через 5 хвилин після початку тренування. У перший час заняття супроводжуються важкої тахікардією, задишкою, рясним потооделеніем, тому режим комплексу ЛФК підбирається кожному пацієнту індивідуально.\nОптимальна норма спортивних занять для хворих вісцеральним ожирінням – до 300 хвилин в тиждень. Як правило, це годину тренувань п’ять днів з семи. Кращий результат дають наступні види спорту:\nВиконання комплексу вправ йоги, ефективних для схуднення живота і боків\nЯк приготувати дренажний напій вдома для ефективного схуднення\nПорушення метаболізму: причини і ознаки, як лікувати і відновити неправильний обмін речовин в організмі людини


Днюха! 2017 дивитися онлайн безкоштовно в хорошій якості hd\nПро що фільм «Днюха!»:\nНа самому початку перегляду комедійного фільму «Днюха!» Ми знайомимося з Антоном, хлопцем, який справді щасливий у відносинах зі своєю коханою дівчиною Мариною. Вони вже давно разом, тому він упевнений в тому, що вона чекає пропозиції руки і серце. Сам же Антон твердий у своїх намірах і планує перевести відносини в нову площину.\nПеред тим, як зробити один з найважливіших і серйозних кроків у своєму житті, він збирається приїхати до свого давнього приятеля і колишнього однокласника, щоб привітати його з днем народження. Ось тільки проблема в тому, що всі його шкільні друзі терпіти не можуть його дівчину. Але найгірше для Антона то, що вона відповідає їм взаємністю. Саме з цієї причини він відправляється на вечірку на самоті. Опинившись на святі, Антон так захоплюється, що втрачає свідомість. Прокинувшись вранці, він виявляє в мережі фото і відео, на яких відображена його зрада. У нього рівно годину до того, як його кохана виявить ці матеріали. Якщо він не встигне за годину їх видалити, то весіллі опиниться під загрозою.\nДивіться комедійний фільм «Днюха!» Онлайн на сайті прямо зараз, щоб дізнатися, як будуть розвиватися події далі.\nФільм «Днюха!» (2017) варто дивитись онлайн усім шанувальникам кінокомедій .\n«Они запомнят это надолго... Если вспомнят»\nПрем'єра: 4 января 2018, «Bazelevs Distribution», «Двадцяте Століття Фокс СНГ»\nУ ролях: Эльдар Калимулин, Данила Чванов, Алина Титова, Никита Санаев, Агиша Семашкова, Виктория Иванькова, Евгения Годунова, Ирина Савакова, Яна Василевская


Черговий «перфоманс» біля Десятинного монастиря: С14 влаштували прямий ефір з декількома факелами і плакатом - Українська Православна Церква\nTagged: Десятинний монастир\n18 березня 2018 року радикали з терористичної організації з С14 «Січ» і партії «Традиції і порядок» прийшли до Десятинного Різдва Пресвятої Богородиці храму і влаштували чергову провокацію. «Перфоманс», як вони назвали це хуліганство, праворадикали знімали на відео у прямому ефірі на своїй сторінці у фейсбук. Про це повідомляє Інформаційно-просвітницький відділ УПЦ.\nОчевидно, що молодики вибрали післяобідній час для своєї провокації не випадково — вже завершилася Божественна літургія, у храмі, окрім одного священика, не було прочан, які могли б виступити на захист святині. Праворадикали прийшли на територію монастиря з провокаційним плакатом та декількома факелами. Вони почали викрикувати свої гасла, які перемежовувалися зі звичайною нецензурною лайкою.\nХвилин через 10-ть, вочевидь, вичерпавши усі свої «мистецькі ресурси» та побачивши, що біля монастиря починають збиратися парафіяни, радикали, поскаржилися на мороз і пішли геть.\nНагадаємо, 25 січня представники С14 вчинили напад на Десятинний храм, а вночі перед цим двоє п’яних чоловік намагалися скоїти підпал, пізніше також називаючи свої злочинні дії «мистецьким перфомансом». Невдовзі, 3 лютого, близько 200 радикалів влаштували акцію протесту біля стін обителі, заявляючи про незаконність побудови Десятинної церкви, яку вони погрожували демонтувати. Підтримати братію монастиря в цей день прийшло більше трьох тисяч православних киян.\nРаніше ми публікували коментар глави Юридичного відділу УПЦ протоієрея Олександра Бахова з цього приводу, у якому він відкинув усі звинувачення щодо незаконності будівлі й показав необхідні документи.\nПопередня новина: Предстоятель УПЦ на Афоні вшанував пам’ять матері св. Пантелеймона Цілителя (+фото)\nНаступна новина: Посол Греції в Україні відвідав з паломницьким візитом Святогірську Лавру


Негода в Україні заблокувала "Бориспіль" (відео)\n/ Негода в Україні заблокувала "Бориспіль" (відео)\n11 червня 2012, 07:38\nВчора, 10 червня, погана погода весь день заважала нормальній роботі аеропорту "Бориспіль".\nЯк повідомляють podrobnosti.ua, через складні метеоумови деякі літаки змушені були перенаправляти в Донецьк і Дніпропетровськ.\nНебо над Україною вередує буквально кожен день. Пекуче сонце змінюється зливою, шквальним вітром і градом.\nУ зоні стихійного лиха - Луганська, Чернівецька, Тернопільська та Київська області. Через негоду, мінімум три людини загинули, четверо потрапили до лікарні. Сотні селищ залишилися без електрики. З будинків зривало дахи.\nПри цьому прогнози синоптиків невтішні: сьогодні, 11 червня, по всій країні знову оголошено штормове попередження.\nЗа інформацією МНС України, після сильних дощів 10 червня, протягом 11-12 червня в нашій країні очікується формування дощових паводків з підвищенням рівня води в деяких річках.\nЗокрема, на річках басейнів Сяну, Дністра (Львівська, Івано-Франківська область) можливе підвищення рівня води на 1,0-2,0 метра. Місцями - затоплення заплав, сільськогосподарських угідь.\nВід комплексної дії сильних злив, значного руслового, схильного й місцевого стоку в гірських і передгірських районах можливе підтоплення, часткове затоплення будівель та господарських об'єктів в окремих населених пунктах.\nУ відомстві додають, що підвищення рівня води можливе і на річках Закарпаття (на 0,5 -1,5 метра), зокрема, в нижніх течіях Боржави, Латориці та на ділянці Тиси Великий Бичків-Вилок на 1,0-2,0 метра, а на річках басейнів Прута та Сірету на 0,3-1,0 метра.\nНа річках басейну Західного Бугу 11 - 13 червня можливе підвищення рівня води на 0,3-1,0 метра, місцями можливий вихід води на заплаву.\nКрім того, в горах можливе формування селевих потоків.\nвітер , злива , негода , Украіна\nНаступна новина Повінь у Британії: затопило Уельс (відео)\nПопередня новина Народні прикмети про погоду 11 червня