МЕЛЕНЬ МИРОСЛАВ ОЛЕКСІЙОВИЧ - Інтерв’ю - Дисидентський рух в Україні\n10.11.2005 | Овсієнко В.В. | Інтерв"ю М.Меленя 3.02. 2000 р. у м. Моршин.\nІ н т е р в' ю\nМ.О.Мелень: Я – Мирослав Мелень, син Олексія, народився в селі Фалиш Стрийського району 13 червня 1929 року в багатодітній селянській сім'ї. Батькові корені з Буковини. З того древа походить і Теофіль Мелень, один з організаторів пресової квартири в леґіоні Січових стрільців 1914 – 1916 років. Загинув у бою з москалями 1916 року в селі Викторів.\nІ ось трапився такий випадок. Ми з покійним моїм найближчим другом, який помер чотири роки тому, взяли коні, якими молочар з сіл возив молоко до Стрия, до гуртовні. То ми взяли у вуйка Петра коні і начебто веземо молоко. А в сидженні з горохов'янки – десять автоматів і ще зброя. Їдемо через стрийський міст, який дуже суворо охоронявся. Вуйко Петро зліз і втік. Як утік? Пішов, сказавши: "Ви їдьте самі, хлопці". І ми поїхали, доставили зброю.\nЇх обох вивели на подвір'я... Як я пізніше дізнався, перша думка була переконати їх, що українські повстанці борються за ідею. Ми не знищуємо, як пропагують тут більшовики, інородців – ми воюємо проти системи. "І ви йдіть, будьте людьми, і скажіть, хто ми такі". Та Гальчевський заявив: "Ви бандити, і ми де тільки зможемо..." – в такому безкомпромісному дусі говорив.\nОчевидно, що їх вирішили просто фізично знищити. Бо як були б їх так відпустили, то все те господарство було б вивезене і знищене. Іншого виходу не було. А тоді боротьба була: або життя, або смерть. У підпіллі ми не мали ні тюрми, ні слідчих органів. То вирішувалось блискавично. Нам сказали: "Хлопці, зав'яжіть їм руки". І ми, як могли, тремтячими руками, але зв'язали їх. "Ідіть за нами!" Вони пішли попереду. То вже була темна ніч, дощ накрапав. Раптом я почув постріл, потім другий, третій. Тому Гальчинському вдалося втекти, а другого куля догнала...\n...За наказом кущового ми відійшли в сусіднє село Братківці. Кущ самооборони пішов, бо мав свої стоянки, бункери в лісі, а ми, як підлітки, пішли в село, до родичів, щоб переночувати, а завтра буде видно, що як. Над досвітком родич каже: "Мирославцю! Збирайся! Йди корову пасти, бо облава, облава! Забирають усіх, кому більше п'ятнадцяти, усіх мужчин забирають, зводять до клубу, а там що буде – будемо бачити". Я, взявши його корову на мотузок, воловик, як його називали в нас, жену за село пасти. А мій побратим, Володимир Морич, – у другого сусіда, так само босоніж. Ну, скільки нам тоді було? Не повних сімнадцять. Все одно нас побачили і забрали. Тримали в клубі майже два дні. Деякі люди знали, хто ми є. Пішла поголоска по цілому районі, що був бій, що шукають, хто брав участь у тому бою. Ніхто не сказав, що ми з сусіднього села. Люди мовчали. Аж прийшов оцей, що продав нас ще в школі, Одинак Степан. Тільки подивився в зал, побачив нас – і через хвилин десять-п'ятнадцять капітан краснопогонників заходить і називає по прізвищах: "Мелень и Морич! Выходите! Мы знаем вас – ты и ты". Нас обидвох зв'язали руками докупи, в "студебекер" поклали обличчями до дна кузова, приступили ногами. Повезли в районний центр Стрий, у КГБ.\nУ КГБ нас зустріли ті яничари, що здалися на заклик Берії, колишні оунівці-повстанці. Їх було небагато, але були. Був тут у нас дуже знаменитий колись бойовик Лімонко. А це виявилося – провокатор. Дуже знущався над усім українством. Бомбик, Гринь – це я називаю їх за підпільними псевдонімами. Вони нас знали, і я їх знав. Отже, Лімонко один з перших, пересипаючи вже свою мову російськими матюками, почав від бійки. Не зволікаючи, вивів мене на подвір'я (Володимира взяли в другу кімнату). На подвір'ї була велика купа гною, бо там було багато коней, машин було менше, кагебисти всюди роз'їжджали кіньми. На гною я побачив у цельті замотане щось. Лімонко, вдаривши мене, змусив розгортати. Тільки я стягнув ізверху цельту – побачив обличчя Василя Ріжка, з яким ми тільки позавчора разом вечеряли в одній хаті. Він був старший, з 1926 року. Він не був у підпіллі, прийшов важко ранений з фронту. Але його батько був у підпіллі. І от я побачив його вбитого. Він у святковому одязі, вишита сорочка. Кучері, запеклі кров'ю, кров з одної і з другої скроні, без ока. Одним словом, автоматна черга, очевидно, далася по голові. Лімонко промовив: "Як не будеш говорити правду, таке саме буде й з тобою".\nЯ ще неповнолітній, ніколи не був у такій ситуації, хіба з розповідей чув щось подібне. Дуже це мене вразило. Завели мене знову в кімнату, і тоді з другої кімнати виходить той самий Гальчинський, якому два дні тому була пригода, яку я вище розказав. Як накинувся на мене він з бійкою, і всі вони, то я не пам'ятаю, що було далі. Били мене різними способами, відливали водою і знову били. Минуло багато літ з того часу, а я й зараз ті шпіцаки відчуваю цілим тілом, кожним нервом. Ще підставляли під капаючу воду і тримали у воді набосо по коліна. Кожна крапля, здавалося, кувалдою б’є по голові. Досі не можу збагнути, що це могла робити людина – гомо сапієнс. Не можу змиритися з християнською догматикою: „Б’ють у праву щоку – підставляй ліву... Молися за того, хто тебе переслідує... Прощай найлютішому ворогові... Будеш спасен...” Мій батько не раз у розмові зі шваґрами в зимові вечори твердив, згадуючи світову війну: „Прийшов до тебе з добром – зустрінь його хлібом-сіллю, а ввірвався до тебе з мечем – мечем і проганяй його! Не зраджуй, але ніколи й зради не прощай, бо сам станеш зрадником!”\nВ.В.Овсієнко: Чи пам'ятаєте ви дату арешту і суду?\nДва паровози ФД (так званий "Феликс Дзержинский") тягнули десь більше сімдесяти вагонів-пульманів з в'язнями. Були різні люди, на кожному вагоні написана крейдою велика буква "Б" і обведена колом. Чи вони мали на увазі "бандити", чи "бандьори", як вони називали нас, не знаю, але це були, в основному, політв'язні. Було між нами дуже багато „власовців” з РОА (Русской Освободительной армии). Були безпосередні учасники УПА, але найбільше тих, що допомагали в тій революційній визвольній боротьбі. Багато з Наддніпрянської України. У Харкові, на Холодній Горі, приєднали до нас багато українців зі Східної України. Це були люди, які стали на сторону національної боротьби. Ніхто не вникав у політичну ситуацію – тільки б звільнитися від московського окупанта. Було багато свідомої інтелігенції.\nТільки в Челябінську чи Омську нас повели на „прожарку”, бо дуже кинулися воші. Зробили дезинфекцію. Аж на саму Покрову 1948 року нас розвантажили в Красноярську, на станції Знаменская. Повели колону до пересильного пункту, десь кілометрів двадцять. Повели пішки через поле (дороги не було), болота страшні. Конвой кінний, тільки собаководи піші. А нас вели колоною по п'ять. Не сміли ми обійти ніяку воду, ні калабаню, йшли навпростець, як командував конвой. Бо: "Шаг вправо, шаг влево – считаю побегом, стреляю без предупреждения!"\nНа пересилці у Знаменському приймають нас по формулярах. Кожного за прізвищем: ім'я, по-батькові, номер статті, термін і так далі. Виходить до нас нарядчик з бородою. Як пізніше виявилось – це польський офіцер, який дивом урятувався від розстрілу чи в Катині, чи під Харковом. Я з ним ближче не говорив, бо тоді був зовсім молодим. Щойно він вчув, що це львівський етап, то щиро прийняв нас і без боязні сказав: "До вас будуть підходити, вас будуть грабувати, вас будуть бити. Але ви відбивайтесь, як можете, і ніхто вам нічого за це не скаже. Бо тут закон тайги: хто кого".\nУ Дудінці смертей було стільки, що їх не порахувати. Скільки нас доїхало, скільки приїхало – ніхто не порахує й по сьогодні. «Государственный особорежимный №4» у Норильську мав завданням будувати найбільший мідеплавильний комбінат кольорових металів – подарунок до дня народження Сталіна. Оце звідкіля я й пам'ятаю день народження Сталіна – 21 грудня, його сімдесятиріччя було в 1949 році.\nУ табір звезли з різних кінців Совєцького Союзу десь більше десяти тисяч в'язнів. Цікавий континґент. Я застав там членів уряду Латвії, Литви, Естонії, які Москва окупувала 1940 року. Була там українська інтеліґенція, були інженери з Донбасу. Пам'ятаю, Крячко Михайло – крупний інженер гірничих робіт. Були росіяни в так званій "справі Горького". Були в'язні 1937 року, з Соловецьких островів. Вони дивом потрапили сюди. Говорили вони між собою про українську інтеліґенцію, навіть згадували прізвище Леся Курбаса. Але я тоді не знав, хто це. Це тільки тепер усвідомлюю.\nОдна з найбільших особистостей, яка вплинула на мене – професор, доктор Михайло Дмитрович Антонович. Син того Антоновича, що був міністром закордонних справ Центральної Ради. Він був професором Берлінського університету. Більшовицька аґентура викрала його з Парижа 1947 року. Він розказував, що отямився в тюрмі на Луб'янці в Москві. Теж засудили на 25 років. У нашому бараці був днювальним. Антонович енциклопедично освічена людина. Був зі мною Михайло Пилипчук, член Спілки письменників. Зараз живе в Миколаєві на Львівщині. Він про Антоновича багато написав.\nІ справді, через два місяці ми досвітком – там ще полярна ніч тривала – йдемо на роботу. Колона, десь коло чотирьох тисяч, вистроєна по п'ять. Тільки крик нарядчиків і наглядачів: "Подтянись! Побыстрее!" – як раптом із вахти з гучномовця лунає: “Сегодня из-за кровоизлияния в мозг Иосиф Виссарионович...” – і так далі. В ту ж хвилину з грудей тих рабів нещасних, замучених, замордованих виривається у ціле заполярне піднебесся: "Ура! Ура!" – кидають шапки вгору, тішаться, радіють смерті «вождя». Капітан Нефедьєв, черговий на вахті, синіє. Я тільки бачу, як його жилава пропита пика червоніє від напруги, коли він кричить: "Успокойтесь! Тише! Тише!" Врешті дає команду – і з вишок понад нами постріли з автоматів, черги. Так ми заспокоїлись. Усе стихло, далі все пішло своїм руслом. Ми пішли на роботу, але вже бадьорі, веселі, бо відчули, що будуть великі зміни в суспільстві.\nІ ось розгортаються такі події. У травні там починається полярне літо. Перехід зими в літо стається відразу, весни майже немає. Перші квіти в тундрі дуже яскравих кольорів, як полярне сяйво. Але вони без запаху, без аромату. Два-три дні – і пропадають безслідно. І починається літо. Літо, як літо – таке буває, що й десять градусів тепла, бували дні, що й п'ятнадцять.\nМи прийшли з роботи. А вже сонце не заходить – полярний день почався. Молодість бере своє: як ми любили, зійшлися перед бараком і починаємо співати. Співаємо. І я в тому колі стою. Йде зміна конвою і кричить: "Разойдись!" Хоч він ніколи досі цього не робив. А тут раптом кричить: "Разойдись!" Ми не звертаємо уваги. Він знімає автомата з плеча і – чергу по нас. Дві жертви: Гайсюк з Бережан і другий – прізвище я забув. То Євген Грицяк описав.* *(Євген Грицяк. Норильське повстання (Спогади і документи). Видання друге, виправлене і доповнене. – К.: Видавництво імені Олени Теліги. – 79 с.). Дві жертви моментально. Це стало поштовхом – збурився цілий табір. Відразу передалося у п'яту, в шосту зону жіночу. За якусь добу про це вже знав увесь Норильськ. А в управління Нориллагу входило понад сто сорок відділень, ОЛПів (отдельный лагерный пункт). Я маю ці дані записані. Лише в самому Норильську було більше двадцяти таборів. У Норильську було коло 150-160 тисяч в'язнів. Усі працювали на Росію. Ми все там робили. Тепер остарбайтерам виплачують компенсацію – а коли нам будуть виплачувати? Там 70% в'язнів були з України.\nМ.О.Мелень: Так, так. То можна уявити собі, яке в нас життя було. Робочий день 12 годин, від 8-ї до 8-ї, без вихідних, без ніяких лікарняних. Так звані лікарняні були тоді, коли вже не міг вставати: день-два з зони не виводили. А хто відмовився йти на роботу, то влаштовували таку демонстрацію: брали у безконвойного коней, роздягали в'язнів догола – три чи скільки там їх було, прив'язували за ноги до орчика і ногами вперед коні тягнули їх через цілу зону на вахту. А начальство зганяло всіх: “Дивіться! Таке і з вами буде, як не будете на роботу йти!" Їх протягнули по зоні, витягли за зону – і ніхто ніколи їх уже не бачив.\nДехто описує повстання так, що мені неприємно читати. І чужинці часом дивляться на нас із подивом. Ми вдалися до засобів протесту, допустимих совєтським правом. Бо за інший спосіб вони б нас просто постріляли. Дехто каже і пише, що проти нас кинули танки, літаки... Це – абсурд. Ніхто танки не пускав. Ми були беззбройні, безборонні, голодні, виснажені. Вони шукали причини, влаштовували провокації, і якби знайшли були ножа, то це була б причина вистріляти нас до ноги. Ми самі себе оберігали, ніякого збройного силового протесту не може бути. Один тільки засіб – не йдемо на роботу, страйк і голодівка. І дати інформацію за зону. Робили паперові змії з листівками: «Допоможіть нам, рятуйте нас». Це є записано. Один єврей написав (прізвища зараз не пам'ятаю), Клімович з Білорусії, прибалти, француз Жак Россі, Євген Грицяк, і я писав. Ми ж не кажемо, що були зі зброєю. Я не хочу нікого принижувати, але вважаю, що ми вчинили великий подвиг, виступивши тоді проти терору. Не треба більшого геройства, бо ніхто не наважився в тій системі виступити так, як ми. Ми в Норильську трималися 70 днів. Завжди порівнювали: Паризька Комуна – 71.\nОтже, настав такий момент, що треба когось посилати. Перед тим я весь час спілкувався з Михайлом Дмитровичем Антоновичем. До речі, він мені вперше розказав про Євгена Маланюка, він особисто знав діячів ОУН, добре пам'ятав Мельника і багатьох інших. Про Івана Багряного багато розповідав. Він мене виховував. Каже: "Йди! Йди!" Ну, що говорити – то ми вже домовились. Скажу, що пішов я не тому, що дуже щось знав, але тому, що, мабуть, дух узяв гору. Бо коли ми йшли, то знали, що ініціаторів більшовики завжди знищували.\nІ ось я потрапляю в штрафну зону, називалась вона Купец, або Каларгон. Привезли туди десь коло вісімдесять хлопців. У цій штрафній зоні ми були недовго. Умови там були жахливі. Звідтіля забирають нас у тюрму Норильська. То була страшна тюрма. У підземеллі більша, як наверху. Там мордували, мучили і розстрілювали. Ось як приймали в цю тюрму: заводять на подвір'я, усі стоять по одному. У коридорі перед канцелярією роздягають усіх догола. Пускають до камери – і ззаду б'ють по голові. Не знаю чим – я стратив пам'ять. Опам’ятався в камері.\nРозпочинається слідство. Тривало майже рік. Ми думали, що нас постріляють. Але тоді вже кари смерти не було. Ну, що: добавлять термін. Але терміну ми не боялися, бо всі ми мали по 25. Нам присудили „критку”. Мене на три роки. Нас п'ять: Митарчук Віктор, Микола Попчук з Тернопільщини (був повітовий провідник ОУН), Матвійчук Іван з села Гаї Дідковецькі Бродівського району, Скавінський Ярослав з Сокаля і я.\nНас, групу, знову повезли в Дудінку, потім у баржу – і знову починаються митарства по етапу. Аби ми не засиджуватись в одній тюрмі і не наводити контакти, то нас в одній тюрмі довше, як три чи чотири місяці не тримали. Нашій групі (не знаю, як іншим групам) довелося, завдяки тим большевицьким порядкам, об'їхати майже всі більші тюрми СССР: Красноярськ, Омськ, Томськ, Челябінськ, Петропавловськ-на-Уралі. Звідти, з Уралу – Горький, з Горького – у Володимир, з Володимира – в Харків, з Харкова – у Ростов, з Ростова – у Грозний, а потім по Волзі знову баржею – і до Горького. Так ми поверталися в Норильськ аж до 1956 року.\nПривозять нас у чергову тюрму. Ми мали табірні номери. Вигукують твоє прізвище, а ти повинен відповісти ті формулярні дані: ім'я, по-батькові, стаття, термін і так далі. Було заведено так: відповідаєш ім'я і по-батькові, але статтю і термін не кажеш, була одна фраза: "До конца советской власти". Знову б’ють, але ми принципово тільки так відповідали. Кожний. Викликають, наприклад: "Мелень Мирослав Алексеевич! Статья?" – мовчу. "Срок? Говори!" – "До конца советской власти". І відразу: "Ах, ты..."\nНас тоді називали “берієвцями”. Досі не з'ясовано цей момент: 1956 чи 1957 року за наказом Берії був відкритий кордон до Польщі. (Берія був заарештований уже 23 червня 1953 року. – Ред.). Недовго, щось місяць чи скільки. І був кинутий клич: "Національні кадри!" То нас зробили «беріївцями», бо Берія вже був розстріляний, а ми, мовляв, хотіли розвалити Совєтський Союз. Цю тему чомусь по сьогодні ніхто не висвітлює, що то було таке. Чи то провокація, чи дійсно Берія хотів поставити національні кадри, я не знаю, але такий факт був. Бо багато приїжджих москаликів сполошилися, що всюди мають бути тільки місцеві кадри.\nУ Красноярську застає нас весна і та «відлига». Уже було набагато легше. У тих красноярських таборах, на «Ворошиловських заводах», були переважно власівці з Русской Освободительной Армии. Багато білорусів, які служили в німецькій цивільній поліції. То люди трошки іншого мислення. Чекісти сказали, що до них їдуть головорізи. А нас небагато, нас усього п’ять хлопців. Зустрічала нас під вечір ціла зона – «головорізів з Норильська». Уже в таборах дозволили носити волосся, вже не стригли, дозволено годинники. Я потрапляю в бригаду грузина Дакішвілі (по одному нас розкинули). Не пам'ятаю імені, але що Дакішвілі – добре пам'ятаю. Він був уже напомпований чекістами: "Слюшай, если будешь подымать хвост, так я тебя сам прикончу!" Ось така була розмова з ним. Але ми зуміли повести себе з ними так, що пізніше вони всі були на нашій стороні.\nТакий випадок. Заводять нас у Харкові, на Холодній Горі, в пересильну камеру. Велика, десь коло шістдесят чоловік, якщо не більше. Набито так, що немає де лягти. Сидять хто з клунками, а кого везуть на перегляд справ, а хто тільки арештований. Багато блатних побутовців. Я сам, але скомпанувався з двома литовцями, нас три. Я розумів, що їду на перегляд справи. І ось такі здорові дядьки з повними клунками. Очевидно, передачі. Щойно засуджені. Підходять до одного побутовці і: «Мужик!». Відбирають у нього клунок, забирають харчі. Ми, з табору, не мали сміливості сказати: “Дайте мені щось з’їсти”. А ці відбирають. А то такі здорові мужчини, дядьки, мабуть, в армії свого часу служили. Котрийсь був якимось головою... І не сміють обізватись за себе хоч би словом. Тоді литовець, Іванкус: "Что вы молчите? Да бейте их!" І вийшло, що ми піддали їм духу. Дядьки як схопилися, як почали молотити блатних! Зчепилася жива маса докупи, і не знати, хто кого б'є! Відчиняється кормушка, аби нас заспокоїти, поливають водою...\nМ.О.Мелень: На початку червня 1956 року. Слідство велося щодня, перевіряли. Тут, у Фалиші, лишилося двоє з того куща, що я з ними був. Один минулого року помер, другий ще живе, йому вже за вісімдесят. Вони аж після смерті Сталіна здалися органам, 1954 року. Від них залежало наше майбутнє – моє з побратимом Володимиром Моричем. Вони добре свідчили: то, мовляв, були діти. І нас, пам'ятаю, на самого Петра, 12 липня, випускають.\nМ.О.Мелень: Це зібрання відбулося напровесні, десь у березні 1964 року. Обговорили питання, що ми складаємо кістяк. Я тоді познайомився з Квецком, але відразу застерігав: як, не дай, Боже, чогось, я не знаю вас, а ви не знаєте мене. Бо я знав, як за совєтським законом судять групову справу, а як одиночку. Так ми й домовилися. Потім, коли слідство довело, що він ікс разів був у Моршині, то я сказав, що не знаю його, а приїжджав він на парубоцтво до сестри. Бо моя жінка має п'ять сестер, одна, Стефа, – жінка Красівського. То я, мов, тим не цікавився, я його не знаю. Так я на слідстві вів до кінця відносно Квецка.\nОтже, вирішили. Але щоб щось організувати, треба мати якийсь засіб, щоб була якась трибуна, якесь друковане слово. Бо так переговорив – підтримка є, співчуття є – і на тому кінчалось. Не хочу сказати, що наші шістдесятники зробили мало або щось не так, але з погляду члена ОУН я відверто скажу, що в нас, на Галичині (я маю на увазі Михайла Гориня і багатьох інших) – то було чисте культуртреґерство: зібрались, поговорили, прочитали вірша, заспівали. Це дуже добре, був великий поступ! Але не було ніякого статуту, зобов'язань. А в нас? Ми працювали за статутом, так би мовити, за канонами Організації Українських Націоналістів. У нас, хто приєднувався, то мусів знати Декалог і правило «Про справи говори з ким треба, а не з ким можна», і що «здобудеш або загинеш», і все те, що було в Організації Українських Націоналістів. Зараз не час на збройну боротьбу, але, якщо треба буде, то ми повинні взяти і зброю. Все це засади ОУН, абсолютно.\nОсь я знаю з Ходорівської групи Федора Дроня. Один з них, Сорока, дістав кару смерти, і розстріляли його. А Дронь Федір лишився. То вони робили так. Їх у групі судили 40. І тим, що мали менші терміни, більшовики раптом дають помилування. І кидають тінь, бо помилування – то він, напевне, мусить бути стукач. Людина Богу душу винна, але недовір'я посіяно. Раз тебе помилувано, то ти щось там мусив зробити, за красиві очі не милують. І вже маєте розкол, уже нема єдності в організації. І вже до смерті не буде. А скільки зійшло з арени у безслав'я незаслужено! Вороги знали, як топтатись по нашій честі, тим більше використовувати ментальність того багатосотлітнього хохла. Ось таке сталося й тут.\nЯ хочу повернутися до цієї теми. У Норильську, в першому ув'язненні, нам забороняли збиратися. То ми таємно змовлялися: слухай, ось ювілей Шевченка. То після роботи прийдемо до такої секції, в такий-то барак. Там той скаже кілька слів, а ти пам'ятаєш вірша, то прочитаєш, або заспіваємо потихеньку. Як наглядачі дізналися, то саджали нас за це. Я брав активну участь у таких вечорах. У Норильську ми готували фраґменти з "Назара Стодолі" Шевченка. Хтось там знав ролі напам'ять, але найбільше професор Михайло Дмитрович Антонович. Понаписував нам: "Хлопці, так і так". Він там писав історію України і ми ті рукописи вивчали. 25-літники – хто знав, що ми повернемося? Але ми про це не говорили. Який був дух! То 25 років! Де я перебуду в тих умовах? Але працювали і про те не думали: вернусь чи не вернусь. Ідея була понад усе. Ось цей момент я хочу підкреслити.\nА коли я потрапив у друге ув'язнення – я забіжу трошки вперед, – то в'язні в Мордовії осуджували будь-яку участь у самодіяльності. Я потрапив у Мордовію зі Львівської телестудії. Моршинська самодіяльність була показова на весь Совєтський Союз. Ми виступали на профспілкових з'їздах медичних працівників у Палаці з'їздів. То я там мусив співати "Партію славлю", бо іншого не було. А в Мордовію мені дружина привезла акордеон, я зібрав людей і ото співав "Вівці, мої вівці...", ще щось на «біс». То мене за це дехто осуджував, що „допомагаю партії”, співпрацюю з тими... Я кажу: „Чому? То я ж не співав що «славлю партію». Я співав те, чого душа моя хоче співати, українське”. Але мені навіть у вічі потім дорікали, і Горинь, і інші. Ну, я відповів: "Як хочете кажіть, але я не обезчестив українську ідею, що я заспівав "Вівці мої, вівці...", чи „Ясени”, чи „Червону руту”, чи „Два кольори”.\nТепер журнал. Хтось пропонував «Воля», Михайло Дяк пропонував «Сурма». Але колективно народилася назва "Воля і Батьківщина". Я трошки малювати вмів, а тут ще досі живе художник-самоук, здібний хлопець. Він теж перший раз сидів за визвольні змагання. Я уявив собі тризуб у терновому вінку і оте кліше "Воля і Батьківщина", приблизно нарисував, а він удосконалив. Потім Зіновій Красівський вирізьбив – він умів робити печатки всякі, мав здібність до того. Як зробить печатку, нехай гербова, не має значення – один до одного. Як уперше тікав з Караганди, то сам зробив собі документи. Потім його зловили, дали п'ять років за втечу. Він не був засуджений перший раз, його вивезли з батьками в Караганду в 1945 році. Я ще повернуся до цього, бо тут є деякі непорозуміння з терміном ув'язнення. Я це знаю так, якби він, бо ми два найближчі друзі були багато років і в одному домі жили.\nОтже, вирішили – журнал "Воля і Батьківщина". Перший номер друкувався в цій хаті, з того боку, в кімнаті Красівського. Перший номер, другий і третій. Як збирали матеріали? Квецко писав, Красівський писав і я частинно, але менше. Найбільше писали Квецко і Зенко. Я дещо відкоректовував. Я практично не мав часу, але де було дістати новини? Зв'язків з закордоном тоді не було. Отже, ми розподілили обов'язки. Маю "ВЕФ" – радіо, той "Урал" лямповий. От я слухаю Бі-Бі-Сі, а ти слухай "Німецьку хвилю". Що зможеш, запиши.\nЖартували, що ми протримаємось не більше, як півроку, якщо будемо працювати такими темпами і такими методами. А інакшого вибору не було. Раз зобов'язались – будемо працювати. Тоді відбувався з'їзд – я не знаю, який за номером, – Комуністичної партії. Ми вирішили відправити на з'їзд Комуністичної партії заяву-декларацію, що ми є.* *(Див. «Меморандум Українського Національного Фронту ХХІІІ з'їзду КПРС». Березень 1966 року. У книзі: Український Національний Фронт: Дослідження, документи, матеріали / Упоряд. М.В.Дубас, Ю.Д.Зайцев – Львів: Інститут українознавства ім. І.Крип’якевича НАН України, 2000. – С. 274-275). Бо до того трактувалося так, що кожний націоналістичний прояв – то є закордонна провокація. А ми хотіли довести, що ми є тут, що то не провокація. Гарно скомпонували декларацію. Її відвіз до Києва Михайло Дяк. Він старший лейтенант чи капітан міліції. Його Квецко залучив до своєї групи.\nМихайло в міліцейській формі відвіз і кинув так, що вже на другий чи третій день на з'їзді партії того листа читали. Щербицький викликав Нікітченка, який тоді очолював КГБ при Раді Міністрів УРСР: розібратись і доповісти. Відтоді починається активний пошук.\nВ.В.Овсієнко: Цікаво, як то можна було проникнути на з'їзд?\nМ.О.Мелень: Він укинув на пошті в Києві. Була якась там поштова скринька з'їзду. Він особисто відвіз, аби вкинути безпосередньо в скриньку. Я не знаю, де, бо я там не був. Так що вже на другий день той лист був у руках Щербицького.\nБагато кому я давав літературу (давав, кому вірив), але аби я сказав, що вони були заанґажовані, зв'язані присягою – того не було.\nМ.О.Мелень: На тоненькому папері. Як то Зенко робив? Аж тепер дещо з'ясувалося. Як почалося друкування журналу – бачимо, в хаті не можна. Бо тут було багато відпочивальників. Зенко друкує, машинка стукає... Треба шукати якесь інше місце. Дмитро Квецко організовує бункер. Він вам розкаже, де конкретно. Ну, я тепер уже знаю, де. Я попереджував, аби ніхто не знав. Підібрав собі одну людину, вони вдвох викопали. Ми матеріали збираємо, тут відкоректували – і Зенко на суботу чи коли там бере наплечник, їде в Болехів, а з Болехова – туди.\nМ.О.Мелень: Так, ще розмножували, бо ми не могли забезпечити всіх. Грицько брав. Я казав йому: "Ти, Грицю, сядь за машинку або підбери людину, то й передрукуйте чотири-п'ять екземплярів". І так далі розмножувалось. Тоді ще ксероксів, розмножувальної техніки не було. Але праця йшла на високому рівні.\nПеред 23 березня 1967 року я готував на телебаченні велику музичну передачу "Бойківське весілля" – то і музика моя, і лібрето. Типу оперети. Тоді запроваджували «нові традиції»: шлюб дає в сільраді жінка, так нова сім'я народжується. Записуємося ми день, два. Самодіяльність була дуже сильна: танцювальна група, оркестр... Запис тривав три дні. Вони їдуть додому, а я залишаюсь. Був останній день перед арештом. Мені кажуть, щоб залишився – в обкомі буде обговорення з етнографами: деякі обряди і традиції треба змінити. Залишились. Приходимо. Привели у відділ агітації обкому, чи як він там називався. Кажуть мені, що треба дещо змінити. Бо за сценарієм у мене закінчувалась Лисенківським «Де згода в сімействі, там мир і тишина. Їх Бог благословляє...». Як це «Бог благословляє» радянську людину? Починається дискусія.\nВступаємо в дискусію на слідстві. Слідчий, полковник Клименко, він справу Зенка вів, а Кирста – мою. То як зав'яжеться розмова – я його заганяю в глухий кут, бо вже відверто говорю про совєтську дійсність. То Клименко врешті: "Давай перестанемо! Я на роботі. Відповідай на запитання!" Розумієте: "Я на роботі". Бо відповісти він уже нічого не може – щодо мови, культури, історії, економіки.\nОсь мене заводять у кабінет. За столами якісь невідомі люди. За столом сидить і представляється: "Я – Нікітченко (імені не пам'ятаю) – голова Комітету державної безпеки при Кабінеті міністрів. Ми хочемо поговорити з вами, продискутувати деякі питання. Ось перше питання: що вас штовхнуло на антирадянську діяльність?" Тими питаннями морочили нас по два-три дні. Вони досліджували: може, програма в університеті не така, що спонукає нас на антирадянську діяльність. Адже антирадянщики – то переважно є гуманітарії, хоч були і технарі.\nМ.О.Мелень: Так-так, який ґрунт антирадянщини, чим ми незадоволені, хто пробуджує антирадянські настрої. Потім керуючий Управлінням ґенерал Полудень мені особисто казав: от ви маєте сім'ю, маленькі діти, ви тільки починаєте ставати на ноги, всіляко вихваляв, що „розумний” і друге-десяте, а тим паче „працюєте на телебаченні”, ми знаємо, що ви вмієте писати – пишіть. А якщо ні, то ми напишемо, ви дайте згоду або виступіть і розкайтеся в націоналістичній ідеї – і йдіть додому, працюйте на здоров'я. Одначе ніхто з нас на це не погодився. Усі ми були молодими, усі ми мали сім'ї – але жоден не погодився на якесь розкаяння. Усі ми були засуджені і відбули своє, – те, що нам присудили.)\nМ.О.Мелень: Суд був у вересні... Я вже не пам'ятаю дати. Нас заарештували 23 березня 1967 року, а в Мордовію ми прибули вже в 1968 році. Майже рік тривало слідство. Суд десь у вересні, в кінці літа.* *(Львівський обласний суд виніс вирок у справі М.Меленя 26 серпня 1967 року: 6 років таборів суворого режиму та 5 років заслання за ст. 62 ч.1 КК УРСР «Антирадянська агітація і пропаганда». – Ред.).\nМ.О.Мелень: Так, Андрій Синявський. Він був днювальним... Я вже працював у бригаді на ДОКу токарем. Оті футляри і годинники-кукушки робили. Досі як побачу їх, то мною трясе, бо я там і палець трошки обрізав... Синявський замітав у цеху. Як була вільна хвилина, в нас виникали дискусії. За українство – з тим Євгеном Ваґіним. Тато його десь послом був. Пам'ятаю, десь 1970 чи 1971-го року приходить «Археологічний журнал», чи як він називався? Коли на Даманському острові були конфлікти з Китаєм, то москалі хотіли довести, що то «исконно русская» територія. Велися розкопи, що там поховані...\nМ.О.Мелень: Так-так, Авєрочкін, Садо.* *(Згадані тут Ваґін, Авєрочкін, Садо, Огурцов – члени ВСХСОН – «Всероссийский социал-христианский союз освобождения народов». Ця монархічна організація виникла в Ленінграді 1964 року. Засуджені 1967 року. – Ред.) То були толерантні хлопці, помірковані. Їм за такі справи давали по 4-5 років, а в нас на Україні розстрілювали. Має зв'язок з НТС, зброю, гроші, літературу – і йому дають 4 роки! А нам лише за якусь статтю давали по 10 та ще з засланням. Українська феміда була дуже вислужливою. Це вимагає дослідження. Я дуже похвально ставлюся до тих братів Вудків, жидів, які дуже об'єктивно досліджували питання про ставлення до них, чому до них є така ненависть. А Хейфеца я не читав – думаю, що якось дістану.\nВ.В.Овсієнко: Хіба були брати Вудки? Я знаю одного Вудку і його книжку „Московщина”. І скоро вийде тритомник Хейфеца, гадаю, достатнім тиражем. (Див.: Юрій Ар'є Вудка. Московщина (Мемуарний есей). Українська видавнича спілка. – Лондон, 1978; Михаил Хейфец. Избранное. В трех томах. Харьковская правозащитная группа. – Харьков: Фолио, 2000).\nМ.О.Мелень: То не можна порівнювати. Там були зовсім інші умови. Ми під час Норильського повстання ставили вимогу про вихідний день і восьмигодинний робочий день, вивезти інвалідів, зняти з бараків ґрати, бо все було закрито. Страшні умови. Не можна було й птахові перелетіти через зону (хоч там вони й не водилися). А спілкування яке? Два рази на рік листа – і то якщо начальник дозволив і ви не маєте порушення режиму. От і весь контакт із волею. А в Мордовії набагато легше. Я маю ту перевагу, що можу порівняти перше і друге ув'язнення.\nЄ.М.Мелень: О, о! Хто на якого попадав, чи хто був кращий, хто гірший, але той момент дуже чітко мені запам'ятався. Яке то страшне приниження – пройти той контроль на побачення з чоловіком! Напевно, таке чекало й мене, якби Марія не підняла на нього руку.\nІ ось на "октябрьские праздники" нас на роботу не вивели. Я вранці вийшов, зробив зарядку і повертаюся в барак. А він каже до мене: "Что там, Мирославчик, на завтрак в столовой?" Я відповідаю йому так жартома: "Салім Ібрагімович, сьогодні там беф-строганов, біфштекс!.." Сміюся, і він сміється. І каже мені – якийсь у нього був приступ меланхолії чи ностальгії за чимось: "Садись сюда, я тебе расскажу, сынок". Я до нього ставився по-людяному, як до старшого чоловіка. Бо інші хлопці ставилися дуже вороже. І він мені починає розказувати: "Вот, – каже, – бывало такое время, був такий час, що я брав найстаршого сина, з'їжджалися ми в Кремль, а Йосиф Віссаріонович скликав нас усіх, і ми йшли на мавзолей приймати парад". Почав так дуже зворушливо, навіть так по-старечому просльозився. Син його, він розказував, десь інженером працює, але переслідуваний. Я кажу, що вже давно Хрущова немає, уже Брежнєв, то це Хрущов вас завалив? То тепер ви повинні бути реабілітовані – адже ви кажете, що то не так було? А він каже: "То справа не Хрущова і не Брежнєва – то справа партії, і нас тепер відпустити – то компрометація партії. Бо тоді треба осуджувати всю партію і Центральний Комітет, а вони на це ніколи не підуть. Отже, я знаю, що нам виходу немає, бо так сталося".\nВони завжди між собою кучкувалися. Був ще Ланґфанґ – прізвище якесь шведське, – він був прокурором військ КГБ, з Берією вони були на "ти", як він розказував. Був Аксьонов – комендант якоїсь частини в Кремлі. Про нього оцей Атакашієв казав, що це був "великий человек – он к Сталину без стука входил". Усі вони там були на рівні пенсіонерів, у нашу табірну їдальню дуже рідко ходили, одержували дуже великі пакунки – хто їм присилав, не знаю. Здебільшого, коли люди йшли обідати, то вони збиралися у Ланґфанґа – він був завідуючий коптьорки. Там вони їли. Ходили в кабінет до начальника табору полковника Усова. Як вони йшли по зоні, то полковник Усов, який був начальником 11-го табору, віддавав їм пошану так, ніби ґенералам, що дуже дивно було, яка субординація і повага була до тих кагебістів... Хоч для нього всі вони були в'язні.\nБуло таке. Змусили нас копати котлован – встановляли якусь велику нову пилораму. Бо до зони завозили ліс, а кінчалося меблями. Я був в аварійній бригаді, копаємо котлован. І раптом натрапляємо на кістки. Якісь черепи, приглянулися – а то людські кості. Ми відмовилися – не будемо копати. Моментально доповіли в управління, впродовж години з Яваса приїхало багато начальства, чоловік 8 – 10, найвищі чини. Оглянули, нас у сторону. Я почув таку фразу: "Сволочи! Даже следов не могли замести за собой!" Це ми, в'язні, почули. Ми більше не копали – категорично відмовилися. Той котлован докопували безконвойні, а таки поставили там пилораму на кістках. То було в Явасі, на 11-му лагпункті, десь 1968 чи 1969 року.\nПам'ятаю, як звільнявся один берієвець. Він був начальником контррозвідки – так говорили в таборі, але що берієвець – то точно. Прізвище його Кокучая, грузин. Симпатичний мужчина, йому вже було в той час десь під шістдесят чи за шістдесят, але дуже атлетично складений, фігура – красивий мужчина. Звільняється. Ми всі вийшли подивитися. Житлова зона була так під гірку розташована, то видно було весь низ і дорогу. З'їхалося десь більше 15 "ЗІМів", були й інші машини. Кокучаю випроводжали, як якогось начальника на пенсію. Начальник табору полковник Усов бігав коло нього, і капітани, і чергові, і міліція, і наглядачі. Дивно було, що в'язневі так прислуговує та кагебешна рать. Яка субординація: звільняють в'язня – і служать йому. Ось що значить дух кагебіста, дух комуніста. З іншого боку, це навіть похвально, треба приклад брати, як шанувати один одного.\nМ.О.Мелень: Я до 1973 року був в 11-му, а потім мене звільнили. Жінка приїздила на побачення, сказала, що написала на помилування. Так їй порадила та адвокатша. І мені простили заслання. Ув'язнення я відбув.\nМ.О.Мелень: А другий – син. Закінчив медичний інститут. Що характерно, він тут закінчив десятий клас на "чотири" і "п'ять". Чотири роки поступав. З дитинства дуже хотів бути лікарем. У Львів – завжди півбала бракує. У червні поїхав до Ужгорода, на медичний факультет при університеті – півбала бракує. Поїхав у Дніпропетровськ – а там у нього навіть документи не прийняли, хоч то було протизаконно. Хлопчина приїхав: "Ты откуда?" – "Зі Львова". – "Ты почему там не поступаешь?" Повернувся, каже, що документи не прийняли. То я знайшов знайомих у Новосибірську – він поїхав і поступив там. Я зробив документи, щоб він дістав «білий білет», хворий для війська. Навіть мої сестри не знали, де він є. Бо якби кагебісти дізнались, то напевно б його виключили. Він там навчався до третього курсу. Як настала Україна, я його перевів у Львів. У Львові закінчив навчання.\nМи лишилися з дружиною, але син живе тут з нами. Зараз він на роботі. Чуєте, то його дитина? Його сім'я – то наша сім'я.\nЯ повернувся до сім'ї, а мене не прописують. Відразу викликали мене в Стрийське районне КГБ, потім – у Львів. Не прописують. Мотивація така: "От бачите: вас люди не хочуть. Ми знаємо вашу освіту, ми знаємо ваші здібності. Їдьте десь на Схід. Ви ще й директором школи будете, але їдьте, виїжджайте звідси". – "Ні, я нікуди не поїду". Так місяць, другий, третій. А щотижня викликають. Тоді заявляю, що більше на ніякі виклики не прийду. Як маєте щось, то арештуйте. Хочете, щоб я виїхав, – вивозьте мене, але сам я не поїду. Врешті мене прописали. Десь на роботу йти – не прописаний. А не прописують, бо ніде не робиш. Коло замкнулось. Що робити? А сім'я є, двоє дітей, школярі. Жінка працювала педагогом. Але її на роботі весь час морально репресували. Вона ніколи після мого арешту не мала ставки 18 годин. Найбільше 14. Класне керівництво не давали. Робила в одній середній школі – раптом переводять в неповну середню, а потім переводять у третю школу на групу продовженого дня, аби зовсім уроків не мала. Зрештою зовсім звільнили – знайшли причину. То вона понад три місяці взагалі була без роботи. Написала скаргу в прокуратуру, бо місцева влада не реагувала. Щоби поновити на роботі, виплатити те, що опустили. У тому відношенні вже було трошки краще, бо то вже був інший час. Але все одно більше 20 уроків вона не мала. Як тільки виробила стаж праці, 25 років, то зразу пішла на ту сорокавідсоткову пенсію. Більше нічого їй не дали. Досі на пенсії.\nЯ хотів піти музикантом, щоби вранці відпочивальникам фіззарядку грати, є така професія, – ні-ні! Влаштували кочегаром, а по сумісництву я часом грав зарядку, коли не йшов на кочегарку літом. Кочегарка влітку закривалася. Мав я оклад сорок один рубель і дві копійки. То я завжди, коли одержував зарплату, казав, що карбованець можете не давати, але дві копійки обов'язково.\nКоли я повернувся, то Зіновій Красівський сидів у Смоленську в спецпсихлікарні. Він вважався неосудним, то опікуном була його колишня жінка Стефа – рідна сестра моєї дружини. Хоч вона вдруге вийшла заміж. Другий її чоловік був міліціонером. Я знайшов шляхи у виконкомі в Стрию, щоб оформити опікунство на мене. До місяця ми оформили опікунство. Тепер ту пенсію забирав я і давав його дітям – хлопцям. Я йому відсилав посилки, їздив до нього на побачення. У КГБ як дізнались про це – то була така історія! Начальник КГБ каже: "Ну, смотри, один другим опікуються". Мов, Красівський до арешту мною опікувався, а я ним після арешту. Але добиваємось – його переводять у Львів. У Львові є мої родичі. Один і зараз головним лікарем є, Гульчій прізвище. Переводять Зенка в село Бережниця, у психіатричну лікарню. Отже, в 1976 році Красівський уже в Бережниці. Він не має права вийти за зону лікарні, навіть мусить бути тільки в закритій кімнаті. Але я домовляюся з головним лікарем, щоб Зенко приходив додому вечорами. І Красівський через ліс десь кілометрів п'ять приходить додому. Врешті його знову беруть до Львова на перегляд справи – і звільнюють під моє опікунство!\nМ.О.Мелень: То було 1974 чи 1975 року – я не пам'ятаю. Таки 1974 року, бо в 1976 році його вже забрали досиджувати за Гельсінкську Групу.\nМ.О.Мелень: На весіллі він був старостою, як моя дочка заміж виходила 1976 року. А що головне – він повертається додому, то дружина і на поріг не впускає. Він заходить до нас. Він жив у мене два роки, як одна сім'я. Я тоді, щоб вибороти йому хату, подаю в суд.\nЄ.М.Мелень: Ні, то не так було. Коли він жив у нас, то я якраз була дуже проти, щоб моя сестра виходила заміж за Олега-міліціонера. І батьки наші були проти. Приїхали сюди: «Що робити? Як би ти порадила?» А сестра вже живе з Олегом. Ну, звичайно, не треба її винуватити, та все ж таки на одному подвір'ї два чоловіки. Вона справді спочатку не знала, як їй бути. Красівський більше року жив у нас. Але батьки наполягли, особливо мій тато (він уже був лежачий хворий) сказав Стефі: "Якщо ти не відпустиш хату Красівському, то на мій похорон не приходь". То вже навіть не словами: тато написав листа. Тоді вона погодилася передати хату без суду, бо Мирон уже справді хотів подавати ту справу до суду, щоб відвоювати помешкання. Але я переговорила з мамою, що як же то судиться жінка з чоловіком? Тим більше, що хату будував він. Він тоді навіть продав свою машину. Ми вже тепер не пригадуємо – мені здається, старенького "Москвича", чи що то було? Він продав ту машину, щоб купити хату разом з нами. Ми купили цю осідлість – це була ще зовсім не закінчена хата. Ми її купили разом, бо й ми не мали грошей. То, мабуть, уже не цікаво записувати... Та хата була конфіскована, як нажита за нетрудові доходи, вона за безцінь продавалася. То лише так називалося, що ми її купили. Але ми навіть тої мізерної суми не мали. Її відібрали у колишньої директорки школи, яку вигнали з партії за нетрудові доходи. Бо вона була директором школи, де колись був монастир, і коли там робила перебудову, коли розкидали стіни, то знайшли золоті чаші. Ну, які наші люди: спочатку той робітник погодився поділитися, але, видно, вона собі взяла більше того золота, а йому менше, то він заявив. Її викидають з партії, конфіскують цю хату, яку вона почала будувати. Ця хата нам, по суті, майже за безцінь дісталася. Це все сприяння Буділова – був тут такий єврей, який керував курортами Західної України. Був дуже людяний, він багато приписав людей, які повернулися з Сибіру. І нам допоміг. По суті, завдяки йому ми й опинилися в Моршині разом із Красівським.\nТо знаєте, треба було збоку подивитися. Як у теперішніх серіалах: два чоловіки й одна жінка – і миряться. Так само й Красівський. Навіть коли він уже з Чорноволовою Оленою оженився, то вони приїжджали сюди і з моєю сестрою цілувались, як найближчі рідні. Той Тарас Чорноволів тут багато бував. Не так із самим Чорноволом, як із Чорноволовим сином Тарасом, Оленою Антонів, Красівським, моєю сестрою Стефою та її другим чоловіком Олегом Стасівим були дуже а дуже людяні, гуманні, можна сказати, стосунки. Вони жили на одному подвір'ї, як рідні брати. Не завжди такі рідні брати, як той Стасів, другий чоловік сестри, і Зеньо Красівський. Так що не завжди бувають вороги два чоловіки однієї жінки.\nПотім Красівський поїхав у Мюнхен у справах ОУН. Дали й мені запрошення. Я стояв на таких позиціях, що ОУН, оскільки вона нейтралізована, треба відновити обов'язково. У який спосіб? От Слава Стецько жива, Мечник, Кашуба ще жив, Петро Дужий. Преса вже в наших руках, бо то йде 1991 рік. Уже референдум відбувся, Президента вже маємо, то звертаємось до патріотів – не обов'язково тільки членів ОУН, бо їх залишилися одиниці. Готуймо звернення до патріотів, підготуймо з'їзд, зробімо проект статуту, програми. Проведемо Установчий з'їзд, оберемо Провід – і будемо діяти. То Слава відразу мене перебила так: "А у нас Провід є!" То я в своєму запалі кажу: "Який Провід? Кого ви репрезентуєте, скільки вас тут є – п'ятнадцять стариків?" Їх то страшно образило! Який Провід? Та нас тисячі сиділо, люди чекають відновлення ОУН. А ви – Провід? Добре, хай сьогодні буде ваш Провід. Якщо вас виберуть і надалі, то будьте Проводом. Але треба робити Установчий з'їзд, відновлювати ОУН.\nМ.О.Мелень: Це Другий Зимовий похід Тютюника? Може бути. Але хтось то мусив запропонувати. І ще питаюся Лебедя: "Чи ви мали хоч якісь зв'язки з Бандерою, зі Стецьком?" Бо вони сиділи в Аушвіці, в концтаборі. То Лебідь мені особисто сказав: "За майже чотири роки їх ув'язнення була єдина записка, як тоді казали, ґрипс, естафета, що нас найбільше цікавило: чи він живий? Бо контактів ніяких не було. То єдиний раз був ґрипс від нього, що він живий". Все. І цілим підпіллям, збройною боротьбою тоді керували Лебідь і Шухевич, котрий уже повернувся сюди з Білорусії.\nІ от у 1944 році на Самбірщині організується УГВР – Українська Головна Визвольна Рада. Організатори Мирослав Прокіп, Євген Стахів. Там левова частка заслуги Шухевича і Лебедя. Шухевича лишають головою ОУН і УПА, а Лебедя призначають головою секретаріату закордонних справ УГВР. Його відправляють за кордон робити авторитет УПА, що бореться. Так він з'являється за кордоном, після війни зустрічається і провідником ОУН Степаном Бандерою – і починається конфлікт. Те саме мені підтверджує полковник Крук, який у Детройті живе, а він у тому соці варився: "Скажіть мені, чи професор Камінський правду пише?" – Абсолютно так само відповідає: коли на західних теренах заявився Лебідь і заявив про постанови Української Головної Визвольної Ради, то Бандера запротестував: "Я провідник! Я керую!" І з того почалось протистояння. То вже був 1945-1946 рік. "Я провідник!" Не визнав підпільного парламенту. Точніше, визнав, але: "Здати, то я керую". З того і почалось.\nЩодо УПА. У книжці священика-капелана дивізійників Гриньоха дуже гарне вступне слово. От прочитайте собі. Далі маю зустріч з Миколою Плав'юком, з мельниківцями. Сам напрошуюся, Богдан Вовк мені повідомляє, коли він буде. Зустріч була у редакції газети "За вільну Україну" у Львові, в присутності Марії Базелюк, яка редагує "Шлях перемоги". Цікава розмова. "Скажіть мені таке. Я знаю, що у всіх націоналістів найперше: «Здобудеш, або загинеш». Держава є, вже ми її здобули. Яка вона – інша справа, але вона є. Тепер що – треба утвердити українську державу? То скажіть, пане Миколо, а що нас розділяє зараз? Бо що об'єднує, то ясно, – а що розділяє?"\nВін так, знаєте, трошки скептично посміхнувся і каже мені: "А як ви собі уявляєте наше об'єднання?" Я те саме сказав, що казав Славі Стецько: "Договорімося, розішлімо матеріали по всіх структурах, скличмо Установчий з'їзд. Приймімо статут, програму. Виберімо, хоч тимчасово, Провід". – А він відразу так щиро розсміявся. Я подумав, що сказав щось дурне. Кажу: "А що таке, пане Миколо? В чому справа?" – "Я тоді маю більше шансів попасти в Провід, бо я на шість років молодший від Слави, чи на сім". Я таке: "Що, вас цікавить Провід чи ідея? Чи боротьба?" – І на тому ми розійшлися. Випили кави – і я пішов.\nПотім мельниківці скликали якийсь з'їзд. Питаюся Губки, чи було якесь запрошення – було. Поїхав хтось? Хтось поїхав – не знаю, хто. Роблять Великий Збір КУН – запрошують мельниківців. Ніхто не був. «Раз мельниківці кажуть, що ми – братовбивці, то не підемо з ними». До сьогодні то виношують. Я розумію ситуацію. То був такий час.\nВ.В.Овсієнко: "Чорні дні Волині. Спогади колишнього зв'язкового обласного Проводу ОУН. 1941-44 рік". Видано: Володимир-Волинський, "Світязь", 1992 рік. Ні, я тої книжки не читав.\nМ.О.Мелень: «Чорні ради». Я то сказав Славі Стецько досить грубо: "Вас п'ятнадцять стариків – і ви не можете між собою знайти спільної мови. Що ви ділите? Кажете, ви Провід? Хто?" От були вона в Проводі і Мечник. Потім Мечника викинули з КУНу. І Петра Дужого вона виключила. Лишилася з Сергієм Жижком. Діяч великий? У музеї атеїзму працював у Львові. Понині кажуть, що списали дві золоті чаші, бо десь пропали. От і маємо те, що маємо. А скажеш правду – стаєш ворогом. І не сказати не можна. Тут є в нас такі науковці – етнограф і фольклорист Григорій Дем'ян та Павлюк. На Маківці ми розмовляли: "Не можна те сміття виносити з хати". Та доки ми будемо кваситися в тому смітті? Але як скажемо раз, другий, третій, то, можливо, хтось четвертий зрозуміє, що недобре робимо. Але то вже наша ментальність.\nОтже, стається те, що мало статись. Я відійшов від політичних організацій. Але 1990 року до мене підійшли Василь Кубів та Іван Губка: організуємо Спілку політичних в'язнів у Львові. Потім в Івано-Франківську, а потім були установчі збори в Києві.\nВ.В.Овсієнко: Але, чекайте. Установчі збори Товариства політв'язнів у Києві відбулися 3 червня 1989 на Львівському майдані. Їх вели Євген Пронюк та Богдан Горинь. Пронюка обрали головою. А тоді було об'єднання львівської Спілки з київським Товариством.\nМ.О.Мелень: Ось маю матеріали утворення Спілки політв'язнів України. Бо я вів установчі збори у Львові, а Кубів організовував. Першим головою на мою пропозицію обираємо Івана Губку. Потім їздили на об'єднання до Києва. Та невдовзі Спілка політв'язнів розкололася. Один відлам – Петро Франко, другий – Малицький. І тут ділимося...\nЛікар Машталер мені каже: "Не беріть, йому краще, слава Богу! Йому тепер треба абсолютний спокій. Як буде спокій, буде все добре". Але монахині його вмовили. Одного разу я приїжджаю додому, дивлюсь – Зенко по подвір'ю ходить, ногою трошки так закошує. Я подивився: "Е-е, – жартую, – Зенку, та ми ще футбольну команду зробимо! Ти ще будеш грати в футбол!" А він: "Так, дивись!" І на землю – руками відтискається. А лікар мені казав, що спокій треба. Кажу: "Зенку, а то не зашвидко? Як ти?" – "Та тут сестрам ліпше буде. Вони коло мене. Вони сказали, що лікар тут у Моршині є, то не проблема".\nДобре. Не знаю, скільки часу минуло, може, тиждень, може півтора. Я на роботі. Чую дзвінок: "Приїжджай, Зенко вмирає!" Я на машину, бо сам водив редакційну машину, через хвилин п'ятнадцять зі Стрия вже тут був. У хаті два лікарі, роблять штучне дихання (вони й досі живуть). Один лікар мені каже: "Станьте на стіл, підніміть крапельницю вище", – щоб тиск був більший. Бо там був якийсь тромб, забилося щось. То Зенко вже не говорив, тільки дивився на мене такими благальними очима. Він розумів, але не міг сказати... Я дивлюсь на нього. Славко, син його, каже: "Рятуйте тата, вуйку!" Потім Зенко лише захрипів, серце йому тиснуть... Все, сталось. Все. І монахиня тоді йому якесь помазання зробила...\nМ.О.Мелень: Так-так. Я тоді був депутатом обласної Ради, відомий чоловік. Якраз Михайло Зеленчук приїхав, бо жінка його звідсіля, з Моршина. Я подзвонив до нього: "Приходи, прибігай, Михайле". То Зенко був ще, так би мовити, теплий. Я відразу сідаю за телефон. Десь упродовж двох годин додзвонився в Лондон до Мазура (номери диктував Зеленчук), у Мюнхен до Слави Стецько, у Київ (тоді йшов передпрезидентський марафон) до Чорновола, до Лук'яненка, до Горинів – до всіх я додзвонився. Усі були на похороні, крім Чорновола. Чорновіл був десь у Дніпропетровську. Лук'яненко приїхав вранці, побув – а ввечері мав бути в Донецьку – передвиборна компанія. Я ще організував машину. Була з Лондона Крушельницька Богданна. Був із Церкви, з Ватикану Дацько. Був з Української Всесвітньої Координаційної Ради Аскольд Лозинський, з Америки. Був голова КУКу – Комітету українців Канади. Були Іван Гель, Калинці – Ірина та Ігор. Усі тут були, похорон був дуже великий.\nЩе треба сказати, хоч то, може, не для преси. Коли робили ми поминки, то почалась розмова про пам'ятник, який треба поставити. Бо все-таки, як би не було, але то є єдиний крайовий провідник ОУН, похований так офіційно в Україні. Гроші були, тоді вже прислали досить порядні суми, але я в ті гроші не втручався. Була розмножувальна техніка, відеокамера – то все Красівський привіз для організації. Ту техніку забрав Зеленчук. Хотіли забрати й машину. Я кажу синові: "Машини не віддавай". Не віддали. Та Богданна з Англії каже: "Я займуся пам'ятником". Вона забрала не пам'ятаю яку точно суму, але більше, як дві тисячі фунтів штерлінґів і ще якусь суму доларів. Пам'ятник уже стоїть, а вона ні телеграми, ні відгуку – як кажуть, "ни ответа, ни привета". Вона минулого року померла.\nЄ.М.Мелень: На таксі. Їхали на таксі – я пам'ятаю, як Зеньо розказував, – їхали вони на таксі і зійшли якраз на якомусь повороті. І, каже, я так розраховуюся за таксі і дивлюся на Олену, а вона дивиться на мене, з квітами. І забулася, зійшла з тротуару і стала на землю. І в цей час їде трамвай, і трамвай різко повернув і краєм ударяє її в бік, а голова відразу попадає...\nЗ 1989 року я активно включився в роботу Товариства української мови. Ми поставили тут перший на Україні пам'ятник на могилі замордованих, у формі тризуба. Я об'їздив цілі райони за священиками, аби хтось відправив – ніхто не йшов, боялися. То я навчив хор співати, і ми без священиків співали. Як вийшли ми з лісу на Зелені свята 1989 року, на Свято Героїв, з прапорами – синьо-жовтими і червоно-чорними... Це хлопці з Долини, я з Петром Січком домовився. Як підняли ми червоно-чорний прапор – половина людей розбіглася, бо не знали, що буде. Але ми це зробили. Ми пройшли тоді через Моршин парадом. Той прапор вивісили на котельній, на трубі. То була подія! Казали, що нас поб'ють, постріляють. Такі люди залякані були.\nПотім робимо тисячоліття хрещення України. Гарно вирізьбили великий дубовий хрест. Він досі стоїть, написано "Тисячоліття хрещення України", з тризубом. Народу з'їхалося з цілого району. Тут я вже священика знайшов. Йосип, православний – він прийшов. І ще один. А решта всі відмовилися.\nПотім – відкриття пам'ятника Шевченку. А потім демонтували перший пам'ятник Леніну – в Червонограді. Як ото я почув – організовуємо з Романюком демонтаж вождів на Стрийщині. Райком партії як почув – але ми це зробили. Знайшли великий німецький кран – і за один день знімаємо в Стрию Леніна, Примакова, Зою Космодем'янську і ще якийсь знак комсомолу, до якогось -річчя. Їдемо до Моршина, демонтуємо Леніна. Тут, у книжці, все це є. Хлопці закидали мотузки, кран піднімає, людей зібралося, в тому числі з оздоровниці. Я думав, що будуть ексцеси, бо в Трускавці два рази приступали – і не дали. Аж уночі приїхали хлопці і так зняли. А ми за першим разом. Тут я вже знайшов контакт з міліцією. Рух був дуже сильний, ми переговорили, щоби не було ексцесів. Були вигуки, але ми зняли і все. Ще, може, з півроку на місці пам'ятника Леніну тут, у Моршині, квіти клали. Але з Леніна ми зробили Шевченка – переплавили. Шевченко там стоїть в іншому місці, але на тій же площі. Дуже велика подія.\nАбо такий випадок. Ми в БУРі (барак усиленного режима). Нас ведуть на роботу окремо – ремонт вузькоколійки. Там і латиші були, й інші. Бригадир Сікорський – поляк, який якось уцілів від польської "Офензиви", але зсучився, бо виживав. Тільки з блатними, з тими «суками» спілкувався. Він сидів ще з 1939 року. А це вже 1948-49 роки, він уже 10 років сидів. І от виводять на роботу. Били в'язнів Бухтуєв, Хурдаєв і Сікорський – то була гроза. Потім ще Семафор приїхав. І стається таке: виводять на роботу. Конвой вогонь розклав, бо в тундрі – куди тікати? Вони коло вогнища з карликової берізки, гріються. В'язні роблять ремонт. Одні носилками – бо тачкою там нема можливості проїхати – носять шутер, під шпали підбивають. Інші щось там теж роблять. А бригадир Сікорський лише дивиться, що хто не так – відразу бив.\nІ ось до такого Ромка Гладуна (я йому присвятив вірша) підійшов литовець і каже: "Що то може бути, що він поляк, а такий жорстокий?" Що йому відповів Гладун, я точно не пам'ятаю, але так: "Бачиш, людина – пристосуванець, бо якби мала національну гідність, то того б не робила". Сікорський зачув, прибігає і того литовця почав по голові бити. Литовець упав. Конвой нічого не каже, а Гладун, як мав лом у руках – так його ззаду по голові кропнув. Голова та, як гарбуз, у буквальному розумінні, розскочилася. Конвой за автомати, а Гладун спокійно, нічого не кажучи, лом кинув – все, пісня відспівана.


Привітати одне із найбільш активних та відомих національно-культурних товариств області прийшли керівники різних національних об’єднань. Імам запорізької мусульманської громади Мухамед Мамутов благословив свято та прочитав молитву. Від імені обласної влади татарську громаду міста та голову центру татарської культури „Алтин Ай” Ряхіму Ахмерову привітав начальник управління міжнаціональних відносин та релігій Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної держадміністрації Павло Мяло, який відзначив:\n– Є кілька підходів до вивчення історії, зокрема крізь долі людей. За біографією Ряхіми Ахмерової можна знайомитися із досвідом взаємодії різних націй нашого краю. В Запорізькій області мирно живуть більше 130 націй та народів, тільки в Запоріжжі активно діють 90 національно-культурних товариств, працює координаційна рада при голові облдержадміністрації. Центр татарської культури „Алтин Ай” – один з найактивніших у нашій спільній роботі з національно-культурними товариствами. Ми різні, але за підтримки держави розбудовуємо єдину вільну Україну.\nГолова центру татарської культури Ряхіма Ахмерова розповіла про історію створення та діяльність „Алтин Ай”. Велика фотовиставка, яку відкрили під час свята, наочно показує як поступово формувався центр, збираючи татар, що мешкають у Запоріжжі, як приєднувалися до спільних акцій представники інших народів. Зокрема, останніми роками всі святкові та творчі заходи проходять одночасно як акції з підтримки кримськотатарського народу у боротьбі за їхню історичну батьківщину. А такі багатолюдні свята за традиціями татарського народу як „Запорізький Сабантуй” вже стали одним з брендів міста. Красу татарської танців під час свята продемонструвала танцювальна студія „Басіма”, а голова обласної асоціації композиторів з Дніпра Лілія Бігєєва виконала татарські народні мелодії.\nРяхіма Ахмерова тепло вітала усіх гостей, які прийшли розділити святкування ювілею – представників білоруського, литовського, єврейського товариств, президента Асоціації національних меншин Запорізької області Науфаля Хамдані. Голова центру татарської культури „Алтин Ай” щиро подякувала Департаменту культури, національностей та релігій Запорізької обласної держадміністрації та його директорові Владиславу Мороко за підтримку національно-культурних товариств та виважену і мудру позицію.\n– Ми спільного живемо на одній для всіх землі, – говорить Ряхіма Ахмерова. – Нехай Всевишній оберігає всі наші добрі справи. Запорізький край завжди відрізнявся дружбою та злагодою – він є справжнім сузір’ям національностей.


План Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предм Методичний портал.\nРеферат План Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предмет вивчення риторики. Мета, завдання і зміст педагогічної ри\nПлан Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предм 1 сторiнка\nПлан Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предм 2 сторiнка\nПлан Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предм\nСкачати:План Риторика та її роль у розвитку гуманітарних наук. Предм\nРЕФЕРАТ на тему: "Група як першооснова соціальної організації" Людина живе, розвивається і діє в групі. В кол\nАлкоголізм - руйнівник зростаючого організму (реферат)\nСамоставлення як один із ефективних компонентів розвитку самосвідомості особистості в сучасних умовах К\nВиробнича діяльність підприємницьких структур (реферат)\nАдам Міцкевич (реферат)\nФОРМУВАННЯ @ВРОПЕЙСЬКОЇ КУЛЬТУРИ НОВОГО ЧАСУ (МКЅЅ-МКЅЅЅ ст.) ПЛАН 1. Історичні умови та особливості розвитку культури у МКЅЅ-МКЅЅЅ ст.2. Революція в пр\nБазова модель "сукупний попит – сукупна пропозиція" (курсова)\n© 2005-Tue, 11 Dec 2018 17:57:19 +0300 UkrRef.com.ua


У Парижі з площі перед Лувром евакуювали людей – вибухівки не знайшли (оновлено) — 5 канал\nМакрон хотів зібрати своїх прихильників у разі перемоги на президентських виборах перед знаменитій скляній піраміді Лувру\nНа площі біля Лувру, де Макрон планував зустрітися з прихильниками після оголошення результатів виборів, евакуювали близько 300 людей з міркувань безпеки через підозрілий пакунок. До будівлі прибули сапери та кінологи. Про таке повідомила прес-служба кандидата в президенти Франції Еммануеля Макрона, інформує УНІАН з посиланням на Associated Press.\nНабережну Орсе в центрі Парижа евакуювали як запобіжний захід. Вона не уточнила рівень загрози, але каже, що поліція наказала провести евакуацію. Також евакуювали журналістів, які перебували у прес-центрі, організованому штабом Макрона.\nПоліцейські оточили площу і провели повторну перевірку. Журналісти очікували на прибуття кандидата у президенти Еммануеля Макрона. Поблизу Лувра встановили сцену, де за кілька годин політик має виголосити промову перед своїми прихильниками та очікувати результатів виборів.\nМакрон мав намір зібрати своїх прихильників у разі перемоги на президентських виборах перед знаменитій скляній піраміді Лувру. Поліція в Twitter повідомила, що "це проста перевірка і застосовуються запобіжні заходи".\nЗгодом стало відомо, що поліція завершила перевірку. Вибухвки там не знайшли. На площу біля Лувра знову повернулися журналісти і перехожі. Відомо, що Лувр нині під посиленою охороною після нападу екстремістів на французьких солдатів біля музею під час президентської кампанії.\nЯк повідомляв 5.UA, сьогодні у Франції стартував другий тур президентських виборів.


Продаємо пломби. Висока якість - Оголошення - УкрБізнес, UB.UA\nПродаємо пломби. Висока якість\nЛьвівська\tДодано: 25 лютого 2013 в 15:44 publishПідняти\nКупити пломби пропонує компанія Валко. Ми реалізуємо свинцеві пломби, призначені для пломбування різних об'єктів: інкасаторських сумок, лічильників, контейнерів, складських приміщень.\nУ нас - найбільш доступні ціни на всю продукцію.\nОзнайомитися з цінами можна тут: http://detektory.ub.ua/prices/\nАвтор оголошення: Лічильники банкнот, детектори валют пропонує Валко\n+38 (032) 295-67-XX\nНитка мішкозашивальна. Знижки при оптових покупках\nпродам 25 лютого 2013 в 16:06\nНитка мішкозашивальна від компанії Валко - це висока якість, міцність і стійкість до стирання. У нас ви можете купити нитки мішкозашивальні, які використовуються в будь-яких типах мішкозашивальних машинок. Оптовим покупцям надаємо знижки. Зацікавилися…\nНитки технічні за вигідною ціною (Львів)\nпродам 25 лютого 2013 в 16:04\nКупити нитки технічні пропонує компанія Валко. Всі нитки якісні, міцні, стійкі. Вони можуть використовуватися для пошиття і зашивання всіх типів мішків, в роботі з документами для опечатування та пломбування. Також у нас ви можете купити пломбіратори…\nНитки для прошивання технічних тканин\nпродам 25 лютого 2013 в 16:02\nКупити нитки для прошивки технічних тканин пропонує компанія Валко. Вони міцні, зносостійкі, можуть використовуватися для пошиття і зашивання всіх типів мішків. Нитки для прошивання технічних тканин ідеальні в роботі і не дорогі за ціною. Вони не руйнуються…\nЛічильники банкнот, детектори валют пропонує Валко\nПрацює з UB.ua 7 років 8 місяців 9 днів\nАдреса: , Україна, Львівська, Львів, Городоцька, будинок 174


Закарпатські листоноші нікого до придбання товарів не примушують @ Закарпаття онлайн\n“Так, у нас серед послуг є торгівля, але, запевняю, жодна листоноша не несе щось продавати насильно. Це – соціальна послуга. Для її реалізації листоноша повинна отримати замовлення від пенсіонера чи когось іншого, хто потребує такої допомоги. Це дуже актуально, адже інколи до клієнта листоноша йде 12-25 кілометрів. Ми продаємо мило, макарони, крупу... Якщо пенсіонер зробив замовлення, то впродовж 2-3 днів вона (листоноша – ред.) його виконає. Але не можна говорити, що перед нашим працівником ставлять завдання з вимогою “нагрузити” клієнта”, — сказала Тетяна Іванівна. Стосовно вартості продуктів, Тетяна Максим запевнила, що вони не дорожчі за ті, що продаються у звичайних магазинах. Однак, оскільки ціни на продукти у різних районах області — різняться, а у всіх відділеннях поштового зв’язку вони однакові, то, на думку заступника директора з економічних питань, це й могло стати причиною деяких розбіжностей.\nПід час прес-конференції вона повідомила, що закарпатські листоноші своєчасно отримують заробітну плату, спецодяг, в тому числі й взуттям, а також засобами захисту — газовими балончиками. Кілька років тому Закарпатська дирекція закупила велосипеди, аби покращити умови роботи листоношам, та не всі з них використовуються, адже десь, як-от у гірських районах, пересуватися ними досить складно.\nСередня заробітна плата листоноші впродовж 2011 року, за словами Тетяни Максим, становила 1098 гривень.\nТеги: листоноша, Укрпошта, послуги\nлистоноа 2012-03-28 / 20:30:24\nТетьяна Максим говорить неправду, листоношам силою дають продавати різні продукти, хочеш нехочеш то мусиш їх брати, якщо ні то знімають з заробітної плати, і ще теж виписують різні нікому непотрібні газети кожний місяць теж знімають з заробітної плати гроші ! , так нажаль в нас на Іршавщині !\nВікторія 2012-03-27 / 17:41:56\nНе буду називати населений пункт, не хочу мати зайвих проблем. Район Тячявський. Принесли пенсію в мою відсутність. Підпис клав чоловік. На 5 гр. всунули пачку перцю і якоїсь приправи. Забрали. Більше 5 гр добровільно поштарці не даю. товар не замовляла. Обурилась страшенно.


Головна » Новини » ДЕНЬ ПРАПОРА ТА ДЕНЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ\n23 серпня в Україні щорічно відзначається День Державного Прапора України. Ось і сьогодні, 23 серпня 2017 року, на центральній площі міста, відбулося урочисте дійство з нагоди вшанування головного символу України – Державного Прапора України.\nВ урочистому заході взяли участь голова районної ради Валентина Любомська, голова райдержадміністрації Василь Клименко та його заступники, міський голова Олексій Юрченко, депутати районної ради Скіченко М.Д., Танцюра В.В., Мельник В.М., Дімітров О.С., працівники районної та міської рад, райдержадміністрації, жителі міста.\nУрочиста церемонія підняття Державного Прапора України відбулася о 9 годині. Право підняти Прапор було надано Заслуженому працівнику транспорту України, депутату районної ради попереднього та міської ради нинішнього скликань, Почесному громадянину міста Тальне Накоп’юку Віталію Івановичу та учаснику бойових дій на сході України, нагородженому медалями «Ветеран війни», «Учасник АТО» та відзнакою «За зразкову службу» Цибульку Андрію Андрійовичу.\nСвяткова програма, присвячена Дню Прапора України та Дню незалежності, продовжилась о 14 годині в Тальнівському районному будинку культури.\nПеред початком урочистих заходів право покласти квіти до погруддя Тараса Григоровича Шевченка, пам’ятників Героям Небесної Сотні та Гетьманів України надано депутату районної ради Слободянику М.А., випускниці Тальнівського економіко – математичного ліцею Тимченко К.В., заступнику голови спілки сільськогосподарських товаровиробників району Стеценку І.В., учаснику АТО на Сході України Тищенку В.М., депутату Тальнівської міської ради Івченко Р.В. та керівнику Тальнівської районної громадської організації «Енергія» Присяжнюк І.В.\nЗ 26-ю річницею Незалежності України жителів міста та району привітали голова районної ради Любомська Валентина Олександрівна, голова райдержадміністрації Клименко Василь Петрович. У своєму виступі Валентина Олександрівна від депутатського корпусу та від себе особисто привітала всіх присутніх з Днем Державного Прапора України та з Днем незалежності України. Вона зазначила: «Сьогодні особливе свято - День незалежності України - найбільше і найвеличніше свято у житті нашої держави.\nБудуючи державу сьогодні, ми чітко розуміємо, що несемо відповідальність перед майбутніми поколіннями, творимо свою Україну такою, щоб наші діти та внуки могли гордитися нею, живучи в повній гармонії та достатку.\nЗа роки незалежності ми здійснили багато економічних перетворень, створили практично заново державні інститути, запровадили нові правила і стандарти життя, хоча у нашому спільному українському домі є що виправляти і вдосконалювати. Роки незалежності стали випробуванням для всіх нас. Зізнаємось, що ми не завжди з честю витримували тестування на політичну толерантність, на терпіння, на взаємоповагу. Нам є над чим працювати. Та головне те, що ми усвідомлюємо: заради чого і кого мусимо ставати кращими, творити, вдосконалювати, будувати, боротися, перемагати.\nПідросло молоде покоління, яке виховувалося на нових цінностях – цінностях незалежності, свободи, демократії. Ми відстояли свободу вибору і свого життя на Майдані у 2004 і 2013-2014 роках, а зараз наші військові, серед яких багато і тальнівчан, відстоюють незалежність і територіальну цілісність на сході України.\nТак, ми живемо у нелегкі часи. Але мусимо вистояти, мусимо перемогти насамперед власні амбіції, страхи, недовіру, щоб з гордо піднятою головою, з чистим серцем і совістю йти вперед, будувати майбутнє своєї держави.\nЯ вірю в кожного з вас. Ми зможемо спільними зусиллями зберегти і примножити найкращі цінності нашого краю, нашої прекрасної Тальнівщини. Ми своїми руками, розумом і серцем будуватимемо свій завтрашній день, завтрашній день своєї країни.»\nДо керівників району на сцені приєдналися учасники АТО. Відповідно рішення районної ради присвоєно звання «Почесний громадянин Тальнівщини» посмертно Безуглому Дмитру Петровичу, Івченку Василю Васильовичу та Оверченку Дмитру Олександровичу. Керівники району і міста вручили нагородні атрибути Безуглій Марії Дмитрівні, матері загиблого Безуглого Д.П., Івченко Ірині Леонідівні, матері загиблого Івченка В.В., Кужелівській Марині Олександрівні, сестрі загиблого Оверченка Д.О. Учасники зібрання хвилиною мовчання вшанували пам'ять всіх, хто віддав своє життя в боротьбі за незалежність нашої країни. Під стук метронома всі присутні чоловіки на сцені стали на одне коліно.\nУчасникам АТО було вручено подяки від громади Тальнівщини. Відзнакою Президента України «За гуманітарну участь учасникам антитерористичної операції» було нагороджено члена громадської організації «Об’єднання бойових побратимів та волонтерів» Бугу Тетяну, голову районної ради Любомську Валентину, депутата районної ради, голову селянського господарства «Дружба» с.Павлівка І Тульчинського Сергія. Також були вручені Почесні Грамоти Черкаської обласної державної адміністрації та обласної ради, Тальнівської районної державної адміністрації і районної ради, міської ради.\nВідбувся святковий концерт, підготовлений працівниками районного будинку культури та ряду сільських закладів, окремих виконавців.


Головний в Україні злодій в законі відлетів до Москви | Новини на Gazeta.ua\nГоловний в Україні злодій в законі відлетів до Москви\nПонеділок, 20 серпня 2007 11:25\nГазеті "Коммерсант-Украина" стало відомо про те, що у п`ятницю з країни виїхав злодій в законі Антімос Кухілава.\nПро це Ъ повідомив заступник начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю (ГУБОП) МВС Володимир Міщенков.\nНагадаємо, за даними видання, минулого року під час чергового зібрання злодіїв в Росії Кухілаві дали повноваження "смотрящего" за всією Україною.\nЗа словами Міщенкова, вимушеному від`їзду Антімоса Кухілави передувало викриття співробітниками УБОПА каналу незаконної видачі українських паспортів. Заступник начальника ГУБОПА повідомив Ъ, що в даний час порушена і розслідується кримінальна справа щодо екс-начальника паспортної служби одного з районів Київської області.\nСлідство вважає, що підозрюваний міг незаконно видати 115 посвідчень особи різним замовникам, у тому числі і кавказьким кримінальним авторитетам. Серед інших, паспорт громадянина України був виданий і Антімосу Кухілаві. З часом той легалізував громадянство (за даними джерела Ъ, "смотрящий" оформив втрату незаконно одержаного документа і, заручившись підтримкою суду, оформив другий - вже легальний).\nПісля порушення вказаної кримінальної справи співробітники УБОПА розшукали Антімоса Кухілаву в Миколаєві і запросили для дачі свідчень. Зустріч відбулася у п`ятницю. Джерело в правоохоронних органах повідомило Ъ, що із злодієм в законі "дуже серйозно поговорили", після чого він того ж дня узяв квиток на літак до Москви.\nЗараз ви читаєте новину «Головний в Україні злодій в законі відлетів до Москви». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua


Антибіотики руйнують кишкову флору - mens.in.ua\nАнтибіотики руйнують кишкову флору\nКишкова мікрофлора тісно взаємодіє зі слизовою оболонкою кишки. Широко відомо, що в нашому кишечнику живе безліч корисних бактерій. Антибіотики, принаймні, тимчасово, порушують цей нормальний баланс. Але неясно, які антибіотики найбільш руйнівні, і швидко відновлюється флора після їх втручання.\nДослідження на мишах, проведений в Університеті Мічигану, показало, що на наших невидимих помічників в кишечнику можуть сильно вплинути два різних види антибіотиків. В одному з випадків армада «хороших бактерій» не відновилася до початкового стану навіть багато тижнів після відміни антибіотиків. Ці дані допоможуть ефективніше підбирати антибіотики, і мінімізувати побічні ефекти, такі як діарея. Також вчені зможуть краще розуміти і лікувати запальні захворювання кишечника, якими страждають, за деякими даними, до половини американців.\nМишам, у яких зазвичай після народження розвивається багата мікрофлора, було дано або цефоперазон (цефалоспорин широкого спектра дії), або набір з трьох антибіотиків (амоксицилін, вісмут і метронідазол). Вчені зафіксували зміни у флорі кишечника негайно після початку прийому антибіотиків і через шість тижнів після їх відміни. «Обидва типи лікування мали істотний вплив на мікрофлору кишечника», – розповідає автор дослідження, доктор Винесент Б. Янг (Vincent B. Young). «Але у тих мишей, яким дали цефоперазон, флора в норму так і не повернулася. У тих, хто отримав набір, флора здебільшого відновилася, але не до кінця», – продовжує вчений.\nТим не менш, команда Янга виявила, що спілкування мишей один з одним призводило до оздоровлення флори навіть у разі тяжких ушкоджень. Так, у деяких мишей, які отримували цефоперазон, флора відновилася після приміщення до них в клітку здорових особин. Це не дивно, оскільки миші мають властивість поїдати фекалії своїх сусідів по клітці. Можна вважати, що до людей це не підходить, проте було проведено експериментальне лікування діареї, викликаної антибіотиками, із застосуванням «фекальних елементів». Хоча таке лікування виглядає дещо відштовхуюче, результат був видатним, заявив Янг. В цілому ж дані дослідження вказують на те, що приймати антибіотики слід з обережністю і тільки за призначенням. Повторні курси антибіотиків можливі тільки під наглядом медичного персоналу.


У законі про нацбезпеку заклали можливість обійти вимогу щодо цивільного міністра оборони - Політика - TCH.ua\nПолітика 22 червня, 04:36\nДепутати розповіли, як це можна зробити бездоганно з юридичної точки зору.\nВерховна Рада ухвалила закон про національну безпеку, котрий адаптує українське законодавство до стандартів НАТО. Відтак на липневий саміт Альянсу до Брюселя Петро Порошенко поїде не з порожніми руками, йдеться в сюжеті ТСН.19:30.\nЗакон про національну безпеку та оборону розробляли півтора року спільно із партнерами з Північноатлантичного Альянсу, Євросоюзу та Сполучених Штатів. Тепер у президента буде матеріальний доказ того, що Україна таки рухається до натівських стандартів. "Це – своєрідна конституція у сфері безпеки і оборони", - пояснив нардеп Іван Вінник.\nВідеоКрок назустріч НАТО. Верховна Рада ухвалила Закон про національну безпеку та оборону\nУхвалений закон адаптує українське законодавство до стандартів НАТО. Поки що здебільшого на папері, адже для реальних змін потрібно ще поліпшити низку інших законів і почати їх втілювати на практиці.\nТСН. 19:30 21 червня, 20:25\nЩоправда, для того, щоб закон про нацбезпеку запрацював, депутати мають ухвалити зміни до цілої низки інших законів – на це вони собі відвели ще півроку. В кінцевому результаті зміниться вертикаль управління в оборонному секторі, а громадськість через відповідний парламентський комітет отримає можливість контролювати, як використовуються гроші з оборонного бюджету та відбуваються закупівлі техніки та озброєнь. Із наступного року міністром оборони повинна бути людина без погонів, бо цивільний міністр – одна із вимог НАТО. Але самі депутати зізнаються, що в законі вже заклали шпаринку, як цю норму обійти. "Були поправки про те, що мінінстр не повинен бути військовим 5-10 років, але вони всі були відхилені. Тому сьогоднішній міністр, генерал армії, 31 грудня може написати заяву звільнитися зі Збройних сил і 1 січня буде призначений", - розповів депутат Тарас Пастух.\nЧитайте також: Закон про нацбезпеку дасть можливість Україні отримати від Заходу зброї на $470 млн - Пашинський\nА от Служба безпеки України встояла – реформувати її зобов’язуються згодом, але не пізніше, ніж за півроку. Головна вимога – залишити за спецслужбою лише питання територіальної цілісності та боротьбу з терроризмом, а от повноваження розслідувати економічні злочини, що на практиці часто оберталося утисками бізнесу, в СБУ мають забрати. "Вони вважають, що краще такий закон, хоч і неідеальний, але він є – а це півтора роки роботи, аніж вимагаючи зараз ідеального, втратити ті напрацювання, які є. Такою є позиція наших західних партнерів. Розуміючи, що немає політичної волі на реформу СБУ в сесійній залі", - пояснила Ганна Гопко.\nФотогалерея Порошенко в Мюнхені зустрівся з генсеком НАТО (2 фото)\nДепутати, підбадьорені схвальними реакціями натівських генералів на ухвалений ними закон, очікують на відповідний крок назустріч від Альянсу. "Мені дуже імпонує сьогоднішня заява пана Вершбоу про те, що НАТО тепер має зробити крок наступний назустріч Україні. І надати Україні статус партнера з розширеними можливостями", - зізналася Ірина Фріз. А найбільші оптимісти сподіваються, що Україна може у Брюселі отримати навіть План дій щодо членства в НАТО – тобто почати реальний шлях до вступу в Альянс.


Методика обрахунку спецдозволів несе більше корупційних ризиків, ніж новацій – Національна асоціація добувної промисловості України\nНадрокористувачі занепокоєні новими правилами обрахунку вартості спеціальних дозволів на користування надрами\nНова Методика визначення початкової вартості спецдозволу, розроблена Державною службою геології та надр України, містить істотні прорахунки, що у майбутньому можуть призвести до владних зловживань та маніпуляцій. Запропоновані підходи не сприятимуть створенню прозорих та рівних правил для надрокористувачів, впевнені в Національній асоціації добувної промисловості України. Натомість галузь зіткнеться з новими корупційними ризиками.\nНова концепція Методики визначення початкової ціни спецдозволу на користування надрами порушує діюче законодавство та містить множинні підходи до обрахунку надр. На думку експертів, правові прогалини та розпливчатість формулювань призведуть до можливих владних маніпуляцій. Крім того, Методика продовжує дискримінаційну практику стосовно добувачів твердих корисних копалин та підземних вод на користь нафтогазового сектору.\n«Початкова ціна спецдозволу – індикатор інвестиційної привабливості українських надр. Якщо запропоновану Методику введуть без змін, ми маємо ризик залишитися без інвестицій у добувну промисловість взагалі, навіть – внутрішніх. Жоден бізнес не буде зацікавлений приходити на аукціон, де лоти обраховані за суб’єктивним розумінням чиновника. Питання не лише у можливій корупційній складовій. Це і про рентабельність надрокористування» – наголошує виконавчий директор НАДПУ Оксана Оринчак.\nНова Методика не встановлює вичерпний перелік документації, що слугуватиме основою початкового розрахунку. Крім того, бізнес скептично ставиться до коефіцієнтів формули розрахунку, адже в Держгеонадрах не пояснили економічне чи статистичне обґрунтування цих показників. Надрокористувачі вимагають прозорих та відкритих алгоритмів обрахунку майбутніх аукціонних лотів, адже маніпуляції даними призведуть лише до просідання галузі.\nПункт 3 Проєкту містить можливості для владних зловживань, застосування упередженого підходу. Невизначеність вихідних даних дає змогу використати різні методи, завищувати та занижувати початкову вартість спецдозволу.\nРішення: Визначити конкретну пріорітетність документів, за якими буде отримана вихідна інформація для визначення початкової ціни спецдозволу. Розробити обґрунтований алгоритм визначення показника «і» (кількість видів товарної продукції гірничого підприємства).\nПункт 4 Проєкту у нинішньому вигляді призведе до прогалин в регулюванні. Ціну продукції на момент розрахунку неможливо застосувати для тих корисних копалин, які ще не видобуваються. Крім того, невизначеність джерел несе ризики використання недостовірних даних та зловживань.\nРішення: Розробити окремий підхід до визначення початкової ціни дозволу на родовище або ділянку надр нової мінеральної сировини, яка може бути виявлена або відкрита на території України. Встановити вичерпний перелік відкритих джерел, який би забезпечив достовірність та змогу перевірки складових розрахунку надрокористувачем.\nАбзац 5 пункту 7 передбачає непрозорий механізм обрахунку обсягів товарної продукції. Не є припустимим множинний підхід до обрахунку — це ризик корупції.\nРішення: Чіткі юридичні визначення понять «останні протоколи затвердження запасів в ДКЗ України» та «аналогічний об’єкт», а також конкретні критерії, за якими той чи інший об’єкт надрокористування може бути розцінений у якості аналогічного.\nПункт 6 містить необґрунтований економічно та статистично сталий коефіцієнт для твердих корисних копалин і підземних вод. Встановлює однаковий коефіцієнт для різних типів копалин — твердих та води.\nРішення: Викласти економічне обґрунтування коефіцієнту 0,0028. Розробити два різних підходи та два різних коефіцієнти для твердих копалин та підземних вод, оскільки до них застосовуються різні підходу до підрахунку запасів, способу видобування, розробки та консервування родовищ.\nПункт 11 передбачає дискримінаційний підхід та вибіркове правозастосування. Пункт вводить збір за продовження строку дії дозволу, проте постановою КМУ від 25 квітня 2018 року №333, ця плата скасована для вуглеводнів.\nРішення: Скасувати збір за продовження строку дії дозволу для всіх типів корисних копалин.\nЗ повним текстом зауважень НАДПУ до проєкту Методики визначення початкової ціни продажу на аукціоні спеціального дозволу на право користування надрами ви можете ознайомитись за посиланням.\nНагадаємо, Державна служба геології та надр України запропонувала нову Методику визначення початкової ціни спецдозволу на користування надрами. Початкова ціна – фундаментальний показник, з якого починається стартова ціна аукціонів на користування корисними копалинами\n“Зелений” і доступний титан – мрія, що стає реальністю\n03.09.2020\tКоментарів немає\nУкраїнська компанія VELTA продовжує рухатись у напрямку отримання доступного титану при максимально екологічному методі його виробництва, який має\nНе літієм єдиним або чи стане калій новим “BATTERY ELEMENT”?\n11.11.2020\tКоментарів немає\nЕнергія править світом, проте світ швидко змінюється. Змінюються і вимоги до джерел постачання енергії – вони мають бути екологічно чистими,\nУ січні-грудні 2019 року Південний гірничо-збагачувальний комбінат збільшив об’єм виробництва залізорудного концентрату на 0,1% – до 12 260,36 тис.


Туристи в Італії: чи можна отримати дозвіл на проживання в разі можливості працевлаштування в Італії? - Gazeta Ukrainska\nPrevious Article Як домашнім працівникам отримати допомогу по безробіттю в Італії?\nNext Article Коли можна подати заявку на отримання громадянства Італії?\nВи приїхали в Італії туристом, або у приватній поїздці, скориставшись біометричним паспортом і знайшли роботодавця, готового укласти трудовий контракт. Чи можна звернутися в Квестуру для отримання посвідки на проживання для роботи? Звернемося за роз'ясненнями до експерта.\nІноземні громадяни, які в'їхали та перебувають на території Італії з туристичною візою, або на основі біометричного паспорта, не можуть бути легально працевлаштовані і, отже, не можуть претендувати на отримання дозволу на проживання для роботи.\nГромадяни країн, що не входять в ЄС, які бажають приїхати в Італію для постійної зайнятості, повинні мати візу для працевлаштування. Для того, щоб подати заяву на таку візу, Ви повинні звернутися до Єдиного бюро з питань імміграції (Sportello Unico в l'Immigrazione) провінції, де Ви припускаєте працювати, і почати процедуру з отримання "Нулла осту" для працевлаштування в Італії.\nВидача "Нулла ост" іноземці здійснюється відповідно до квот, встановлений урядовий декрет з імміграційних потоків (Decreto flussi). Цей декрет визначається граничне число іноземних громадян з країн, що не входять в Євросоюз, які має право в'їжджати для роботи на території Італії. Указ про потоки видається в залежності від потреб на італійському ринку праці. Протягом останніх років італійський уряд запрошує на роботу у країну виключно сезонних працівників, які можуть бути зайняті у сільському господарстві, готельній чи туристичній сфері. Передбачити вихід наступного декрету для постійних працівників - неможливо. Враховуючи економічну кризу та рівень безробіття в країні, така перспектива є малоймовірною.\nУ Генеральному консульстві України в Неаполі діє ''гаряча лінія'' для екстренних випадків\nГенеральне консульство України в Мілані застерігає уникати послуг ''посередників''


Голова польського МВС назвав напад "актом нез'ясовного варварства". Зазначається, що підозрюваного було затримано.\nНевідомий увірвався на сцену і поранив політика ножем. "Мене звуть Стефан. Я невинним сидів у в'язниці, тому сьогодні загинув Адамович", - кричав нападник в мікрофон зі сцени, поки його не повалили на підлогу.\nĐĐżĐľŃĐ°ŃĐ¸Ń ĐżĐžŃĐťĐľ ŃĐ°Đ˝ĐľĐ˝Đ¸Ń ĐźŃŃĐ° ĐĐ´Đ°Đ˝ŃŃĐşĐ° ĐˇĐ°Đ˛ĐľŃŃĐľĐ˝Đ°, ĐžĐ˝ ĐžŃŃĐ°ĐľŃŃŃ Đ˛ "ĐžŃĐľĐ˝Ń, ĐžŃĐľĐ˝Ń ŃŃĐśĐľĐťĐžĐź ŃĐžŃŃĐžŃĐ˝Đ¸Đ¸"\nМедики, які прибули на місце події довго проводили реанімаційні заходи. Зараз градоначальник госпіталізований, його стан оцінюється як критичний. Повідомляється, що мер отримав поранення в область серця.\nЯк з'ясували журналісти, в 2013 році 27-річний житель Гданська був засуджений до 5,5 років ув'язнення за напади на банки і нещодавно звільнився. На допиті чоловік заявив, що його катували в тюрмі, і звинуватив у цьому опозиційну партію "Громадянська платформа".\nПри цьому в тюрмі у нього було діагностовано важке психічне захворювання. Повідомляється, що злочинець зміг увійти на сцену з посвідченням для ЗМІ.\nЯк повідомили польські ЗМІ, мер Гданська Павел Адамович, на якого напали з ножем під час концерту, помер у лікарні. Він отримав поранення, несумісні з життям.\nРаніше ми повідомляли про замах на відомого актора у Каннах.\nАвтор: Web admin10353,3 Переглядів: 335 , Коментарів: 6 Джерело - 2 +\nПереглядів: 335 Коментарів: 6\nПавел Адамович помер в лікарні\nСветлый говорят был мэр , возглавлял Гданьск 20 лет , упокой Господи душу его , трагическая , нелепая утрата . RIP .\nОдна фізично розвинена людина з ножем, а навколо кількадесят голіруч. Протистояти нічим, добре що у того хворого не виникло бажання порізати ще когось. Коли вже нарешті хоплофоби зрозуміють що протистояти агресії можна тільки зустрічною, ще більш ефективною агресією?\nІ ніякі заборони не зроблять цей світ безпечним для людей.\nНе зрозуміють, принаймні ті що зараз при владі в Європі. Для мене показовим є мігранська криза, теракти, массові вбивства. А влада місцевим як в Парижі каже, не виходьте з домівок! Вона не каже: "Хоопці, агов, взяли по 500€ та в магаз за мтволами" Цілеспрямоване вбивство духа вільної людини. Головне аби айфони (наприклад) купляли. А захист, то вже не начасі...\nАйфони з андрофонами та взагалі мобільні телефони дозволяють цілодобово шпигувати за їхніми власниками. Тому влада насамперед зацікавлена в наявності у громадян айфонів, а не зброї чи мізків.\nНа жаль, зброя просто мало кому цікава. А мізків, щоб зв'язати поняття "безпека" і "КНЗ", більшості не вистачає. Тому і обирають такі уряди. І віддають перевагу Айфону, а не Глоку, хоча другий втричі дешевший першого, в рази корисніший і не знеціниться такими темпами. У цьому питанні одна надія на Швейцарію, США і "молодоєвропейців".


SEO інтернет-магазину. Терміни і вартість просування\nSEO інтернет магазину\nГоловна сторінка » SEO інтернет магазину\nІнтернет-магазини більше інших ресурсів залежать від показників трафіку і конверсії, що впливають на продажу товарів. Неважливо – маленький або великий онлайн магазин, він все одно потребує грамотного маркетинговому підході для успішних продажів і отримання прибутку. Фахівці в області SEO, які працюють в нашій студії, допоможуть вашому інтернет-магазину домогтися успіху – залучити відвідувачів на сайт і перетворити їх в покупців.\nЩо необхідно в СЕО інтернет магазину в 2019 році?\nХороша мобільна версія, або мобільна версія сайту.\nПравильна структура сайту і сторінок.\nПродумані ЧПУ фільтри для зручності вибору товару.\nШвидкість завантаження комп’ютерної та мобільних версій.\nВалідація та виправлення помилок коду.\nУнікальність контенту, фото, текст на мінімально 60% всього сайту.\nПостійний приріст нових товарів, сторінок, семантики.\nПостійне збільшення посилальної маси.\nЖорстка кластеризация семантики.\nПри виконанні цих пунктів результат по сайту буде в 99% випадків.\nЩо таке SEO інтернет магазину і для чого воно потрібне\nМісце «під сонцем», а точніше в ТОП пошукових систем – бажана мета для будь-якого комерційного бізнесу в мережі. Саме на ті сайти, які знаходяться в ТОП 3-5-10-20, найчастіше заходять користувачі. Щоб продати, необхідно залучити покупця саме на ваш сайт, а це вже в свою чергу завдання SEO фахівця.\nПозиція у видачі за запитом залежить від якісно проведеної пошукової оптимізації ресурсу. Мета СЕО – підвищення трафіку цільового типу на певні сторінки саме з пошукових систем. Чим більше цільової аудиторії потрапить в ваш інтернет-магазин, тим більше буде продажів. Без оптимізації торгова площадка не зможе конкурувати з тими сайтами, над якими попрацював SEO специалист, а значить, не буде відвідувачів, покупців і продажів.\nПереваги SEO інтернет магазинів\nПідвищення лояльності потенційних клієнтів – в той час як відкритої рекламі більшість людей довіряють не надто охоче, то ранжування пошукових систем і рейтинг органічної видачі сприймається як саме собою зрозуміле (мало хто заходить далі 2 сторінки видачі в пошуках потрібного товару);\nРегулярне поліпшення показників успішності сайту – постійна робота над поліпшенням і удосконаленням наявних позицій для досягнення високих результатів допомагає прийти не тільки до гарної віддачі, але також сприяє підвищенню впізнаваності бренду, лояльності клієнтів, відсотки конверсій і інших показників успіху;\nВідмінний результат навіть для малого бізнесу – SEO можна порівняти з медійною рекламою, яка зараз стоїть дуже дорого, але при цьому не завжди ефективна. Пошукова оптимізація дозволяє цілеспрямовано розкручувати основні позиції ресурсу, володіючи при цьому максимальною ефективністю для онлайн магазину;\nСтабільність результату – при правильно впровадженої маркетингової стратегії, після досягнення високих позицій, сайт буде протягом довгого часу залучати клієнтів і продавати товари. При цьому висока якість цільової аудиторії буде досягатися завдяки правильно складеного контенту на основі релевантних пошукових запитів.\nКомплексне SEO для інтернет-магазину\nПеред просуванням необхідно проаналізувати ресурс на предмет його відповідності актуальним вимогам пошукових систем, наявності технічних помилок, якості контенту та інших факторів, здатних негативно вплинути на подальшу індексацію і ранжування. На основі даного аудиту буде складатися подальший план дій, індивідуальний для кожного проекту.\nЩоб зачепити і утримати відвідувача, а в подальшому стимулювати його на здійснення покупки, інтерфейс і функціонал ресурсу повинен бути зрозумілим, зручним і структурованим. Аналіз юзабіліті допоможе з’ясувати, наскільки сайт орієнтований на клієнта і чи потрібні доопрацювання дизайну, верстки, структури та інших параметрів.\nБез ключових слів (тобто пошукових запитів) просунути інтернет-магазин практично нереально (особливо при високій конкурентності). Фахівцями проводиться аналіз найбільш частих запитів, пов’язаних з тематичної нішею замовника, вибираються найбільш релевантні з них, після чого розподіляються по посадковим сторінкам. Саме від якісно впровадженої семантики буде залежати успішність проекту.\nНа даному етапі сайт «підганяється» під всі вимоги, висунуті алгоритмами пошукових систем. Проводиться робота зі структурою, контентом, усуваються помилки, проводиться перелинковка сторінок, складається карта і ін. Від того наскільки якісно буде проведена внутрішня оптимізація буде залежати ранжування в результаті індексації.\nРобота з посилальною масою дуже важлива для формування авторитету сайту. Для цього поступово розміщуються зворотні посилання на сторонніх платформах зі схожою тематикою, здійснюється реєстрація в каталогах, проводиться робота з репутацією і ін.\nаналіз роботи інтернет магазину


1 Крок 1. Оновіть останню версію програми Google Phone\n2 Крок 2: Див\nЕкран виклику — одна з найкращих функцій телефонів Pixel. За допомогою однієї кнопки ви можете переглядати дзвінки за допомогою Google Assistant і уникати несанкціонованих викликів. Проте після завершення розмови немає доступу до транскриптів для подальшого перегляду. На щастя, є спосіб, але він прихований.\nЗавдяки доступу до транскрипту, ви можете проаналізувати попередню розмову і звернутися до всього, що потрібно для того, щоб з вами зв’язатися. Функцію екрана викликів можна також розглядати як візуальну голосову пошту, в якій абоненти залишають повідомлення, які можна переглядати в зручний час. Або ви можете документувати його для власних записів. У будь-якому випадку наявність доступу до транскрипції лише збільшує функцію екрану підключення, що робить ще однією причиною, чому ви хочете мати пристрій Google Pixel.\nКрок 1. Оновіть останню версію програми Google Phone\nЩоб мінімізувати будь-які проблеми, оновіть програму телефону до останньої версії за допомогою Play Store. Це забезпечить доступ до функцій екрану підключення і можливість перегляду транскриптів екрану після появи фактів.\nКрок 2: Див\nВідкрийте програму Телефон і перейдіть на вкладку Останні, перемістивши палець ліворуч або вибравши «Останній» у нижній частині екрана. У списку знайдіть будь-який запис, який ви раніше використовували з функції екрана підключення, і виберіть його ім’я або номер (не вибирайте їх фотографії). Меню з’явиться трохи нижче списку, де ви знайдете кілька варіантів — виберіть «Деталі дзвінка».\nНа новій сторінці ви побачите всі зв’язки між вами та особою, яку ви зробили в цей день. Будь-яке з’єднання, в якому ви використовуєте функцію екрану виклику, матиме опцію «Переглянути запис». Виберіть цей текст, щоб відобразити запис розмови на екрані. Текст буде включати лише частину розмови, коли абонент зв’яжеться з Google Assistant. Незважаючи на відсутність опції трафаретного друку, ви можете робити скріншоти у свої записи, якщо хочете.\nЯк відобразити транскрипти з екрану чату на пікселі Ссылка на основную публикацию