Завданням сучасної школи являється досягнення найбільш ефективної суспільної форми організації навчальної діяльності дітей. Однак,для цього необхідно знати природу й закономірності індивідуальних особливостей дітей, як суб'єктів навчальної діяльності. Необхідність спеціального вивче-ння індивідуальних особливостей дітей, як суб'єктів навчальної діяльності також являється актуальним в аспекті розробки проблеми формування особистості молодших школярів. В початковій школі у дитини закладається фундамент системи знань,який поповнюється в подальші роки,в цей же час формуються розумові та практичні операції,дії та навички,без яких неможливе подальше навчання та практична діяльність.\nПричини труднощів в навчальній діяльності дітей в масовій школі розглядалися багатьма психологами і в якості таких називалися як непідго- товленість до шкільного навчання,в крайній своїй формі виступаюча, як соціальна та педагогічна запущеність,соматичнаослабленістьдитини, неактивні взаємовідношення з однокласниками та вчителем,гіперактивність дітей.\nГіперактивність виступає як одне із проявів цілого комплексу порушень, відмічений у дітей; основний дефект, пов'язаний з недостатністю механізмів уваги й гальмуючого контролю. Проблема гіперактивності в даний час набуває особливої актуальності,оскільки число гіперактивних дітей з кожним роком збільшується. За даними різних авторів від 2 до 20 % виявляють гіперактивні розлади,які характеризуються надмірною рухливістю, розторможеністю. Педагоги кажуть: «Один розторможений дитина – це проблема, два-біда», тому що на інших дітей часу вже не вистачає. Актуальність проблеми в тому,що гіперактивність є розлад,що має безліч різноманітнихаспектів\nКосівске навчально – виховне об`єднання\nЗюзь Зої Петрівни\nс. Косівка 2018 рік\nРОЗДІЛ І. Гіперактивна дитина як психолого – педагогічна проблема\n1.1.Феномен гіперактивності дитини………………………………………..5-12\n1.2.Причини гіперактивності ……………………………………………...12-16\nРОЗДІЛ II. Напрямки,зміст і форми роботи щодо подолання гіперактивності молодших школярів\n2.1.Актуальність проблеми гіперактивності у Косівському НВО………. 16-18\n2.2.Взаємодія учасників навчально – виховного процесу у роботі з корекції гіперактивності ………………………………………………………………19-20\nЗавданням сучасної школи являється досягнення найбільш ефективної суспільної форми організації навчальної діяльності дітей. Однак,для цього необхідно знати природу й закономірності індивідуальних особливостей дітей, як суб’єктів навчальної діяльності. Необхідність спеціального вивче-ння індивідуальних особливостей дітей, як суб’єктів навчальної діяльності також являється актуальним в аспекті розробки проблеми формування особистості молодших школярів. В початковій школі у дитини закладається фундамент системи знань,який поповнюється в подальші роки,в цей же час формуються розумові та практичні операції,дії та навички,без яких неможливе подальше навчання та практична діяльність.\nГіперактивність виступає як одне із проявів цілого комплексу порушень, відмічений у дітей; основний дефект, пов’язаний з недостатністю механізмів уваги й гальмуючого контролю. Проблема гіперактивності в даний час набуває особливої актуальності,оскільки число гіперактивних дітей з кожним роком збільшується. За даними різних авторів від 2 до 20 % виявляють гіперактивні розлади,які характеризуються надмірною рухливістю, розторможеністю. Педагоги кажуть: «Один розторможений дитина – це проблема, два-біда», тому що на інших дітей часу вже не вистачає. Актуальність проблеми в тому,що гіперактивність є розлад,що має безліч різноманітнихаспектів : неврологічні,психіатричні,рухові,мовні,виховні,соціальні, психологічні і т. д.\nНайчастіше шлях дітини з симптомами гіперактивності в школі починає- ться з невдач. Відсутність відчуття успіху викликає вторинні емоційнірозлади і зниження самооцінки. Навіть самі здатні діти, з високим рівнем інтелекту, показують низьку успішність. Хоча деякі з них все ж таки досягають непоганих результатів,але і вони не реалізують повністю свої високі інтелектуальні можливості.\nКожна дитина має свій темперамент,який характеризує психічну індивідуальність, насамперед – динаміку нервово-психічних процесів і станів, їхню інтенсивність,швидкість,ритм,тривалість і перебіг. Якщо взяти до уваги всі чотири типи темпераменту, то найчастіше гіперактивність виявляють діти з холеричним темпераментом. Будуючи взаємини з цими дітьми,доводиться застосовувати спеціальну тактику,яка враховувала б притаманну їм запальність. Це стосується насамперед ситуацій,коли перед дорослим постає потреба зробити дитині-холерику критичне зауваження. Тут діяти слід надзвичайно обережно і вдумливо.\nПроблема надання допомоги гіперактивним дітям багато років являється актуальною проблемою в психології та педагогіці. В навчальному закладі ведеться пошук умов, адекватних психічним та фізичним можливостям учнів з даної категорії. Аналіз наукової літератури засвідчує проблеми гіперактив- ності дітей шкільного віку проводилися у різних аспектах ( Брязгунов І.П., Касатікова С.В., Дмітрієва О.А.,Макаренко С., Прищепа Т.,Скворчевська О.В.). Проте єдиної думки щодо корекційних заходів щодо цього явища ще не вироблено. У всьому вищеописаному визначається актуальність обраної теми для написання атестаційної роботи.\nМета дослідження – вироблення шляхів психолого – педагогічного впливу, щодо подолання дитячої гіперактивності.\n1.Проаналізувати наукова літературу з питань гіперактивної поведінки дітей.\n2.Виявити причини і фактори ризику у процесі розвитку дитини з гіперактивною поведінкою.\n3.Описати правила роботи з гіперактивними дітьми.\n4.Дати практичні рекомендації з корекції гіперактивності в молодших класах.\nОб’єктдослідження-гіперактивність дітей, як порушення емоційно – вольової сфери молодшого школяра.\nПредмет дослідження –психолого-педагогічна робота з гіперактивними дітьми.\nПри написанні роботи використовувавсяметод емпіричного дослідження:\nспостереження,елементи психолого – педагогічного експерименту.\nРОЗДІЛ I. Гіперактивна поведінка дитини як психолого –педагогічнапроблема\n1.1. Феномен гіперактивності дитини\nУ широкому сенсі «гіперактивність» означає коло різноманітних проблем поведінки – неслухняність, часті нічні пробудження, а також багатослівна, нав'язлива або залежна поведінка і т.д. У психіатрії під гіперактивністю розуміють руховий неспокій дитини.\nЗа словами автора, подібна дитина від інших відрізняється тим, що рухливість у нього поширюється здебільшого на весь організм. Руки й ноги перебувають у неспокійному довільному русі, але ці рухи діти виконують не твердо й упевнено,а, навпаки, вони зайво «мечуться» в усі сторони й своєю незграбністю лише ускладнюють справу. Таких дітей, пише автор, можна назвати «тріпотливими», а балакучість ніщо інше, як перенесення мускулатурного занепокоєння на область мови.\nПозначка досить складного й суперечливого феномена дитячої поведінки достатньо умовна, тому й сьогодні як і раніше дискусійним залишається питання: визначення поняття «гіперактивність» і його зміст, виділення основних структурних компонентів і зв'язків між ними.\nАле незрозуміло, чи говорять вони про зв'язок гіперактивності з емоційними проявами, або ж про те, що емоційна сфера являється одним із структурних компонентів гіперактивності.\nОстаннім часом дослідники, що затверджували головною характеристикою гіперактивності підвищену активність поведінки, підкреслюють важливість такого симптому, як ускладнення внаслідок порушення уваги, тим самим переносимо акцент на особливості уваги й настрою дитину. Гіперактивність як особливий варіант поведінки виражається в характерних рисах рухового розвитку й тісно пов'язана з порушенням уваги й емоційної сфери. В узагальненому виді ці провідні симптоми виглядають у такий спосіб.\nЗалишається незрозумілимпідстава поділу дітей на такі дві категорії. В обох випадках мова йде про психічно нормальних, здорових дітей. Ближче до 6-ти років, доповнює автор, перший тип обновлюється новими якісними характеристиками: підвищеною збудливістю й розгальмуванням.\nПри визначенні гіперактивності частково підійшли до питання про причини поведінки даного типу дітей, оскільки розуміння причин дає можливість намітити систему психолого-педагогічної корекції гіперактивності, як особливого варіанту розвитку й сформулювати окремі принципи реалізації індивідуального підходу до цих дітей.\nОтже, проаналізувавши літературу, я визначила що таке гіперактивна поведінка, характеристика гіперактивної поведінки. В цьому питанні я проаналізувала досвід різних науковців, дослідила історію виникнення проблеми гіперактивності.\n1.2. Причини гіперактивності\nПричини гіперактивності дуже індивідуальні й у більшості випадків це поєднання різних факторів, серед яких:\n- Спадковість. Як правило, у гіперактивних дітей хтось із близьких родичів гіперактивний.\n- Здоров'я матері. Гіперактивні діти часто народжуються у матерів, які страждають на алергічні захворювання, наприклад сінну лихоманку, астму екзему або мігренню.\n- Вагітність і пологи. Проблеми, пов'язані з вагітністю (стреси, алергія), ускладнені пологи також можуть призвести до гіперактивності у дитини.\n- Навколишнє середовище. Деякі дослідники висловлюють припущення, що екологічне неблагополуччя, яке зараз переживають усі країни, робить певний внесок у зростання кількості нервово-психічних захворювань, в тому числі і СДУГ.\n-Дефіцит поживних елементів. За даними досліджень у багатьох гіперактивних дітей в організмі не вистачає цинку, магнію і вітаміну В12 .\n- Харчування. Повідомлення доктора BFFeingolda (1975) про те, то у 35-50% гіперактивних дітей спостерігалося значне поліпшення поведінки після виключення з їх дієти продуктів, що містять харчові добавки, але ці дані наступними дослідженнями не підтвердилися.\n- Відносини у сім'ї.\nПричиною формування гіперактивності може стати і мікросоціальне середовище дитини - його сім'я, за даними досліджень (Barkley, 1998b) не менш ніж у 15% випадків. Перш за все, визначаючи емоційний зв'язок дитини з матір'ю, сім'я закріплює, а іноді і провокує виникнення гіперактивності, як певного способу взаємодії дитини зі світом. Саме незадоволеність дитини спілкуванням з близькими дорослими часто є причиною такої поведінки, бо дорослий для дошкільника - центр його емоційного життя: відносин, контактів з іншими людьми, уподобань.\nДуже часто мами гіперактивних дітей не витримують бурхливої емоційності і рухливості своїх дітей та вдаються до погроз «позбавлення любові», впливаючи таким чином на незміцнілі почуття дитини, маніпулюючи ними і створюючи основу для виникнення тривоги, неспокою і страху і тим самим закріплюючи стан гіперактивності.\nУ багатьох сім'ях гіперактивних дітей постійно контролюють, гальмуючи розвиток незалежності і самостійності. У поведінці родичів значно більше вказівок і набагато менше ласки, заохочення і похвали.\nНадалі в таких сім'ях усе частіше спостерігається надмірне посилення режиму виховання. У деяких випадках діти з гіперактивністю можуть провокувати батьків до різко агресивних реакцій, особливо якщо самі батьки неврівноважені й недосвідчені. Дитину часто карають, починають сумніватися в його здібностях, постійно вказують на помилки, а іноді починають вважати неповноцінним.\nІноді родичі проявляють до гіперактивних дітей непомірну жалість. У деяких випадках у батьків з'являється апатія від відчуття безвиході або, навпаки, почуття провини за неправильне виховання.\nГіперактивні діти мають велечезний дефіцит фізичного та емоційного контакту з матір'ю. В силу своєї підвищеної активності вони, як би самі «йдуть», відсторонюються від таких контактів з матір'ю, але насправді глибоко потребують їх. Через відсутність цих важливих контактів найчастіше й виникають порушення в емоційній сфері: тривожність, невпевненість, збудливість, негативізм. А вони, у свою чергу, відбиваються на умінні дитини контролювати себе, стримуватися, бути уважним, перемикатися на інше (Л. С. Алексєєва, 1997) ..\nТаким чином, з одного боку, гіперактивність у дітей може бути сильно виражена через недостатнє або неадекватного виховання, а з іншого боку, дитина з гіперактивністю сама створює умови, які стають причиною труднощів стосунків у сім'ї, аж до її розпаду.\nДослідження, проведені Брязгуновим І.П., Касатикова Є.В. показали, що дві третини дітей, що характеризуються як гіперактивні - це діти з родин високого соціального ризику. До них належать сім'ї:\n- З неблагополучним економічним становищем (один або обидва батьки безробітні, незадовільні матеріально-побутові умови, відсутність постійного місця проживання);\n- З несприятливою демографічною ситуацією (неповні та багатодітні сім'ї, відсутність обох батьків);\n- Сім'ї з високі рівнем психологічної напруженості (постійні сварки і конфлікти між батьками, труднощі у взаєминах між батьками і дітьми, жорстоке поводження з дитиною);\n- Сім'ї,які ведуть асоціальний спосіб життя (батьки страждають алкоголізмом, наркоманією, психічними захворюваннями, ведуть аморальний спосіб життя, скоюють правопорушення).\nУ родинах високого соціального ризику дітям практично не приділяють уваги. Педагогічна занедбаність сприяє відставання дитини у психічному розвитку. Такі діти, маючи від народження нормальний рівень інтелекту, на 2-3 році навчання потрапляють в класи корекції, тому що батьки зовсім не займаються їх розвитком. У цих дітей можуть з'являтися ознаки емоційної депривації - емоційного "голоду", внаслідок нестачі материнської ласки і нормального людського спілкування. Вони готові прив'язатися до будь-якої людини,яка проявить турботу про них.У пілітковому віці вони часто потрапляють в асоціальні компанії.\nПри виконанні тесту «малюнок сім'ї» у гіперактивних дітей простежуються певні закономірності. Розуміючи, що таке сім'я, перерахувавши всіх її членів, в тому числі і себе, вони, перш за все, малюють предмети: будинки, дерева, хмари, траву, тільки потім переходять до зображення людей. Після того, як дитина зобразила всіх членів сім'ї, він може згадати про себе, а може і не згадати, але, навіть згадавши, він не може знайти місце, де б себе намалювати.\nНа запитання: «Чому ж тебе немає на малюнку?» - Дитина зазвичай швидко знаходить відповідь, кажучи, що він у цей час був на кухні, на прогулянці і т.д. Характеризуючи малюнок і процес малювання, можна чітко простежити відсутність теплого, тісного контакту дитини з близькими дорослими, почуття інших і себе серед цих інших, виявляється віддаленість дитини від близьких, і, перш за все від матері.\nПри зверненні батьків до психолога з приводу гіперактивності їхньої дитини, як правило, характеристики дітей зводяться до наступних їм собливостям: маючи досить хороші інтелектуальні здібності, діти відрізняються недостатністю мовного розвитку і тонкої моторики, зниженим інтересом до придбання інтелектуальних навичок, малювання, мають деякі інші відхилення від середніх вікових характеристик, що призводить до відсутності у них інтересу до систематичних, які вимагають уваги занять, а значить, і майбутньої або цієї навчальної діяльності.\nТак само батьки звертають увагу на те, що в повсякденній поведінці їх дітям властиві непослідовність, імпульсивність, непередбачуваність. Все це робить їх небажаними членами дитячого колективу, ускладнюють взаємодію з\nоднолітками,а вдома з братами, сестрами, батьками.\nРОЗДІЛII. Напрямки, зміст і форми роботи щодо подолання гіперактивності молодших школярів\n2.1. Актуальність проблеми гіперактивності у Косівській ЗШ.\nПроблеми дітей, які мають порушення поведінки та пов'язані з ними труднощі у навчанні, у наш час є особливо актуальними. Постійно збуджені, неуважні, непосидючі й галасливі, — такі діти приковуютьдосебе увагу вчителя, якому необхідно стежити, щоб вони спокійно сиділи, виконували завдання, не заважали однокласникам.Ці школярі на уроці постійно зайняті своїми справами, їх важко втримати на місці, змусити вислухати завдання і, тим більш, виконати його до кінця. Вчителя вони «не чують», все гублять, все забувають. Вони є «незручними» для вчиелів завдяки своїй надмірній активності й імпульсивності. Та оскільки сучасна школа являє собою систему норм, правил, вимог, що регламентують життя дитини, то можна говорити про існуючу систему навчання, як про непристосовану до роботи з гіперактивними дітьми.\nЩе кілька років тому у початкових класах Косівського НВО гіперактивних дітей було 1—2 на клас, а зараз до цієї групи потрапляють же близько 20-30% учнів. І цей відсоток постійно збільшується. Саме тому останні роки проблеми ефективності навчання гіперактивних дітей стає все більш актуальною і такою, що її обговорюють педагоги і шкільні психологи.\nПри всіх існуючих проблемах поведінки інтелектуальні функції гіперактивної дитини не порушені, і такі діти здатні успішно засвоювати програмний матеріал загальноосвітньої школи за умови відповідності вимог шкільного середовища до можливості дитини. Однак сама система навчання, особливо на перших етапах перебування гіперактивних дітей у школі, для них психотравмуюча і така, що призводить до виникнення у дітей дезадаптивних станів.\nТак, гіперактивні діти — молодші школярі — мають підвищену потребу у русі, що суперечить вимогам шкільного життя, оскільки шкільні правила не дозволяють їм вільно рухатися під час уроку і навіть під час перерви. А висидіти за партою 4—6 уроків по 40 хвилин поспіль для них завдання непосильне. Саме тому вже через 15-20 хвилин від початку уроку гіперактивна дитина не в змозі висидіти за партою спокійно. Цьому сприяє брак рухливості на уроці, відсутність зміни форми діяльності на уроці і впродовж дня.\nІ ще одна особливість шкільного середовища, що не дозволяє гіперактивним дітям почуватися комфортно, — це відсутність ігрового простору в школі, тоді як для цих дітей він є необхідним, оскільки дозволяє організувати ігри для зняття статичної напруги, обігравати агресивність, корекцію механізмів емоційного реагування, розвиток навичок соціальної поведінки. А оскільки в школі такий простір не визначений, то гіперактивні діти вибудовують його не завжди там, де це вважається припустимим, іотже, знову не відповідають вимогам, що їх висуває шкільне життя.\n2.2. Взаємодія учасників навчально – виховного процесу у роботі з корекції гіперактивності.\nВ організації допомоги гіперактивним дітям і їх батькам необхідна і участь педагогів – вихователів, вчителів. І тут роль шкільного психолога неоцінима. Виконання ряду його рекомендацій дозволяє нормалізувати взаємини педагога з "важким" учнем і його батьками, допомагає дитині досягати вищих результатів на заняттях, в навчанні.\nЗ досвіду моєї роботи я як психолог надаю вчителеві, вихователеві докладні відомості про природу гіперактивності, про характер поведінки дітей з гіперактивністю в дитячому саду, школі. Підкреслюю, що робота з такими дітьми повинна будуватися на індивідуальній основі, а особливу увагу слід приділяти їх відволіканню під час уроку, слабкій саморегуляції і самоорганізації. В певних ситуаціях по можливості ігнорувати зухвалі вчинки і заохочувати хорошу поведінку дитини.\n2.3 Діяльність психолога\nБільш детально я хочу зупинитися на моїй роботі з гіперактивними дітьми.\nОпрацювавши психологічну літературу мною був здійснений відбір методик на виявлення гіперактивності, а саме:\n- тест П’єрона – Рузера на визначення рівня концентрації уваги ( додаток 1);\n- критерії визначення гіперактивності, за П.Бейкером і М. Алвордом\n( додаток 2);\n- Анкетування батьків за Л. Пасічник. За допомогою даної анкети, оцінює- тьсярівень імпульсивності гіперактивної дитини ( додаток 3);\n-бесіда – інтерв’ю з батьками стосовно гіперактивної дитини,за описом О.Лютової, Г. Моніної у модифікації О.Гуріної (додаток 4 );\nВибір даних методик був не простим тому, що серед такого різноманіття наявних в даний момент дослідних даних,ми маємо і велику кількість методик. У моєму випадку методики були підібрані для дослідження гіперактивності молодших школярів. Отже, дане дослідження проводилося в Косівській загальноосвітній школі. Першим завданням було виявити за допомогою методик причини гіперактивності.\nДруге завдання – це участь у психолого – педагогічного консиліуму на якому я ознайомилапедагогів з психологічними особливостями гіперактивних дітей (додаток 5) та повідомила результати психодіагностики. За результатами дослідження 40% молодших школярів маютьпрояви гіперактивності. Рішення консиліуму: психологу розробити рекомендації педагогам,що працюють з гіперактивними дітьми ( додаток 6) та батькам, що мають «живчика» (додаток 7), корекційну програму завданням якої стане усунення імпульсивності, коригування емоційно - афективної сфери,розвиток навичкисоціальної взаємодії, самоконтролю і довільної діяльності (додаток 8).\nЗдійснення психологічної корекції гіперактивності доцільно починати вже у молодшому шкільному віці. Крім того,чим молодша дитина,тим легше на неї впливати і тим ефективніше буде як профілактика,так і корекційна робота.\nВідомо,що гіперактивним дітям додаткове фізичне навантаження корисне. Систематичні заняття гімнастикою сприяють тому,що дитина стає спокійнішою.У неї виробляється правильна координація рухів,відновлюються поведінкові реакції,нормалізується сон,розвивається кістково – м’язова система. Крім цього гімнастика зміцнює увесь організм,що також надзвичайно важливо. Дані аспекти я врахувала у розробці психокорекційної програми.\nТретє завдання – це апробація та дослідження ефективності психокорекційної програми.\nРобота присвячена проблемі гіперактивності. У роботі проаналізовано різні психологічні підходи до цього феномену . Спеціальний розділ присвячений добору діагностичного інструментарію для виявлення гіперактивності у молодших школярів. Встановлено, що гіперактивні діти початкових класів потребують педагогічної та психологічної корекції. Ефективність програми якої підтверджено. А за відсутності допомоги, життя дитини з гіперактивною поведінкою може перетворитися на тортури і безперервний ланцюг фрустрацій і принижень. Якщо всі ми: вчителі, батьки, психолог об’єднаємо свої зусилля то буде надана дієва допомога у соціалізації цих дітей, вони зможуть реалізувати себе, знайшовши свій шлях до кращого, більш наповненим життя.\n1. Брязгунов I.П., Касатикова С.В. Непосидюча дитина, або Все про гіперактивних дітей. — К.: Вид-во Інституту психіатрії, 2002. — С. 106.\n2. Дмітрієва О.А. Гіперактивність й агресивність як форми девіантного поводження // Шкільному психологу (Основа). — 2009. — №2. — С. 7-11.\n3. Дячук О. Робота з гіперактивними дітьми // Психолог. — 2009. — №11-12. — С. 17-21.\n4. Крукеницька О.Я. Характерологічний профіль матерів гіперактивних дітей // Практична психологія та соціальна робота. — 2007.— №7. — С. 18.\n5. Майстренко С.І. Порушення в поведінці // Завуч. — 2009. — №10. — С. 14-15.\n6. Макаренко С. Психолого-медико-педагогическая помощь гиперактивным детям // Воспитание школьников. — 2007. — №9. — С. 36.\n7. Макаренко С.,Непосидько Ф. психолого-меди-ко-педагогічна допомога гіперактивним дітям // Шкільний світ. — 2008. — №47. — С. 21.\n8. Маланцева О. Младшие школьники с синдромом «дефицита внимания и гиперактивности»: приемы проведения уроков // Социальная педагогика.— 2008. — №1. — С. 11.\n9. Миколюк О. «Неудобные дети»: в Украине 150 тысяч детей с гипердинамией // День. — 2008. — №189. — С. 6.\n10. Прищепа Т. Гіперактивні діти // Психолог. — 2008. — №11. — С. 8-9.\n11.Синдром гіперактивності в дітей і школа ХХІ століття // Директор школи. — 2009. — №32. — С. 4-8.\n12. Скворчевська О.В. Як упоратися в класі з дітьми, що страждають на синдром дефіциту уваги та гіперактивність // Географія (Основа). — 2008. — №22. — С. 36-37\nМатеріал і устаткування: бланк тесту П'єрона-Рузера, олівець і секундомір.\nДослідження можна проводити з однією людиною або з групою (5–9 осіб). Основні умови у випадку роботи з групою: зручно розмістити, забезпечити кожного бланками тестів, олівцями та стежити за дотриманням тиші у процесі тестування.\nІнструкція випробуваному: «Вам запропонований тест із зображеними на ньому квадратом, трикутником, колом і ромбом. За сигналом “Почали” розставте якнайшвидше і без помилок такі знаки в ці геометричні фігури: у квадрат — плюс, у трикутник — мінус, у коло — нічого не ставте йуромб — крапку. Знаки розставляйте підряд построково. Час на роботу — 60 секунд. За моїм сигналом “Стоп!” розставляти знаки припиняйте».\nВипробуваний: ______________ Дата ________\nЕкспериментатор: ___________ Час _________\nБланк із геометричними фігурами тесту П'єро-на-Рузера має такий вигляд:\nЕкспериментатор контролює час за допомогою секундоміра і подає команди «Почали!» та «Стоп!»\nНадійність результатів дослідження досягається повторними тестуваннями, яке краще проводити через значний інтервал часу.\nРезультатами цього тестування є: кількість оброблених випробуваним за 60 секунд геометричних фігур, ураховуючи і коло, і кількість допущених помилок.\nКількість оброблених фігур\nРівень концентрації уваги визначають за таблицею.\nЗа допущені помилки ранг знижується. Якщо помилок 1–2, то ранг знижується на одиницю, якщо 3–4 — ранг знижується на два пункти, концентрація уваги вважається гіршою, якщо помилок більше ніж 4 — на три ранги.\nДля аналізу результатів необхідно встановити причини, які обумовили ці результати. Серед них важливе значення мають установка, готовність випробуваного виконувати інструкцію й обробляти фігури, розставляючи в них знаки якомога швидше, або ж його орієнтації на безпомилковість заповнення тесту. У низці випадків показник концентрації уваги може бути нижчим від можливого через занадто велике бажання людини показати свої здібності, домогтися максимального результату (тобто своєрідної змагальності). Причиною зниження концентрації уваги можуть бути також перевтома, поганий зір, хвороба.\nАмериканські психологи П. Бейкер і М. Алворд пропонують наступні критерії виявлення гіперактивності у дитини\n- Непослідовний, йому важко довго утримувати увагу;\n- Не слухає, коли до нього звертаються;\n- З великим ентузіазмом береться за завдання, але так і не закінчує його;\n- Відчуває труднощі в організації;\n- Уникає нудних і які вимагають розумових зусиль завдань;\n- Часто буває забудькуватий;\n- Постійно совається;\n- Проявляє ознаки занепокоєнь (тарабанить пальцями, рухається у кріслі, бігає, забирається куди-небудь);\n- Спить набагато менше, ніж інші діти, навіть у дитинстві;\n- Дуже балакучий;\n- Починає відповідати, не дослухавши запитання;\n- Не здатний дочекатися своєї черги, часто втручається, перериває;\n- Не може дочекатися винагороди (якщо між діями і винагородою є пауза);\n- При виконанні завдань поводиться по-різному і показує дуже різні результати. (На деяких заняттях дитина спокійна, на інших - ні, але на одних уроках вона успішна, на інших - ні)\nЯкщо у віці до 7 років виявляються хоча б шість з перерахованих ознак, педагог, батьки можуть припустити, що дитина, за якою він спостерігає, гіперактівна.\nАнкетування батьків «Ознаки імпульсивності» Л. Пасічник. За допомогою даної анкети, оцінюється рівень імпульсивності гіперактивної дитини.\n1.Імпульсивний дитина завжди швидко знаходить відповідь, коли його про щось запитують (можливо, і неправильний).\n2.У нього часто змінюється настрій.\n3.Багато речей його дратують, виводять із себе.\n4.Йому подобається робота, яку можна робити швидко.\n5.Уразливий, але незлопам'ятний.\n6.Часто відчувається, що йому все набридло.\n7.Швидко, не вагаючись, приймає рішення.\n8.Може різко відмовитися від їжі, яку не любить.\n9.Нерідко відволікається на заняттях.\n10.Коли хтось з хлопців на нього кричить, він кричить у відповідь.\n11.Зазвичай впевнений, що впорається з будь-яким завданням.\n12.Може нагрубити дорослим.\n13.Часом здається, що він переповнений енергією.\n14.Це людина дії, міркувати не вміє і не любить.\n15.Вимагає до себе уваги, не хоче чекати.\n16.В іграх не підпорядковується загальним правилам.\n17.Гарячкує під час розмови, часто підвищує голос.\n18.Легко забуває доручення старших, захоплюється грою.\n19.Любить організовувати і предводительствовать.\n20.Похвала і осуд діють на нього сильніше, ніж на інших.\nВідповіді оцінюються за однобальной системі: «Так» - 1 бал; «Ні» - 0 балів.\nПотім підсумовуються всі бали в усіх дослідженнях і знаходиться середній бал.\n15 - 20 балів свідчить про високу імпульсивності;\n7 - 14 балів - про середній;\n1 - 6 балів - про низьку.\nБесіда - інтерв’ю з батьками стосовно гіперактивної дитини\n(за описам О. Лютової, Г. Моніної, у модифікації О. Гуріної)\nІнструкція:оберіть із поданого списку запитань ті, які допоможуть вам зрозуміти, чи є вияви імпульсивності, неуважності та агресивності поведінки характерними для цієї дитини.\n1.Які особливості раннього розвитку дитини?\n2.Чи були в когось із членів родини подібні вияви поведінки (імпульсивність, дефіцит уваги)?\n3.Як змінюється настрій дитини протягом дня?\n4.Чи важко дитині почати виконувати завдання?\n5.Чи характерні для неї ознаки занепокоєння: тарабанить пальцями, не може спокійно всидіти на місці?\n6.Чи має порушення сну?\n7.Чи важко дитині доводити розпочату справу до кінця?\n8.Чи легко відволікається від виконання завдання?\n9.Як часто виявляється агресія? Яка частіше: вербальна чи фізична?\n10.Який рівень самооцінки?\n11.Чи важко дитині вислухати казку, оповідання до кінця?\n12.Чи часто буває ініціатором конфліктних ситуацій?\n13.Чи вміє планувати наслідки своєї поведінки?\n14.Чи легко переходить у стан гніву?\n15.Часто порушує правила?\n16.Часто відмовляється виконувати вимоги, прохання?\n17.Чи буває, що дитина губить речі?\n18.Як реагує на зауваження дорослих?\n19.Чи вміє підкорятися правилам в іграх?\n20.Характерна для дитини роль клоуна в групі?\nОбробка результатів:якщо понад 10 відповідей мають стверджувальний характер, то припущення про гіперактивність учня підтверджуються. У такому випадку слід тактовно запропонувати батькам показати дитину фахівцям: психологу, психоневрологу.\nМета заняття - формувати в педагогів початкової школи навички роботизгіперактивними дітьми.Принцип ефективності роботи базується на відомій в експериментальній психології ідеї: людина засвоює 10 % того, що чує, 50 % того, що бачить, 70 % того, що проговорює і 90% того, що робить сама\nКожний учасник по черзі звертається до всіх із будь-якою привітальною фразою: «Добрий день», «Бажаю всім довідатися багато нового та цікавого» тощо.\nВстановлення правил роботи групи\nВиступ психолога «Що таке гіперактивність?»\nДо зовнішніх проявів гіперактивності багато авторів відносять неуважність, імпульсивність, підвищену рухливу активність.\nЄ багато думок щодо причин гіперактивності дитини. Це — генетичні фактори, родові травми, інфекційні захворювання.\nІмпульсивність поведінки найскладніше діагностувати. Допомогти педагогу в цьому допоможе анкета «Ознаки імпульсивності» (додаток 1).\nВправа «Портрет гіперактивної дитини»\nГрупа ділиться на 3—4 підгрупи. Кожній групі видається картка (додаток 2 ), на якій перераховані характерні особливості поведінки дитини. Учасники разом вибирають ті з них, які властиві гіперактивним\nдітям. Таким чином складається портрет гіперактивної дитини. Кожна підгрупа зачитує свою характеристику, після чого відбувається спільне обговорення.\nЦя гра дає можливість рухливій дитині відчути своє тіло й послабити м'язове напруження, а зміна партнерів допоможе подолати відчуженість.\nДіти за сигналом ведучого хаотично рухаються по кімнаті й вітаються з усіма, хто зустрічається на їх шляху. Привітання відбувається так:\nодин оплеск — вітаються за руку;\nдва оплески — вітаються плечима;\nтри оплески — вітаються спинами.\nІнформування «Як виявити гіперактивну дитину?»\nДіагноз «гіперактивність» встановлює психоневролог. Якщо діагноз відсутній, а у дитини постійно проявляються ознаки гіперактивності, то педагог повинен за нею цілеспрямовано спостерігати (додаток 3). Після цього педагог може тактовно порекомендувати батькам звернутися до психоневролога.\nРольова гра «Бесіда педагога з родичами дитини»\nГрупа ділиться на пари, кожній видається список запитань до батьків гіперактивної дитини (додаток 4 ).\nОдин із учасників «педагог», а інший — хтось із батьків. Педагог вибирає зі списку найбільш вдалі запитання. Пари працюють 5—7 хв. Після цього проводиться групове обговорення. Складається список запитань, якими може скористатися вчитель у роботі.\nЦя гра має чіткі правила й тому дисциплінує та об'єднує дітей, розвиває швидкість реакції і викликає позитивні емоції.\nВедучий називає вголос цифри. Діти повторюють вголос ці цифри, крім однієї забороненої. Коли ведучий називає заборонену цифру, діти повинні плеснути в долоні.\nГра «Ліліпути та велетні»\nМета: розвиток здатності до переключення уваги, швидкості мислення, дисциплінування.\nВедучий вибирає дві категорії будь- яких предметів або понять. Наприклад: «Коли я буду називати тварин, ви повинні стати велетнями, а коли рослин — ліліпутами».\nІнформування «Як допомогти гіперактивній активній дитині?»\nЗ гіперактивними дітьми доцільно працювати на початку дня, а не ввечері, зменшити їм навантаження, зробити перерву в роботі. Бажано вчителю перед заняттям або іншим заходом обговорити з дитиною правила, за виконання яких вона отримає винагороду (не обов'язково матеріальну).\nЗаохочення дасть позитивний результат. Наприклад, кожні півгодини видавати їй жетони, які вона зможе обміняти на винагороду: право йти на прогулянку в першій парі, чергувати під час обіду тощо. Інструкції повинні бути чіткі й короткі. Дуже часто такі діти схильні до маніпулювання дорослими. Щоб не допустити цього, дорослі повинні зберігати спокій.\nІгрові засоби роботи з гіперактивними дітьми\nПідбираючи ігри, слід враховувати такі індивідуальні особливості гіперактивних дітей і невміння довго підпорядковуватися груповим правилам, швидку втомлюваність, невміння вислуховувати й виконувати інструкцію. У грі такій дитині важко дотримуватися своєї черги і враховувати інтереси інших. Тому включати таких дітей у колективну роботу доцільно поетапно. Починати потрібно з індивідуальної роботи, потім залучити до роботи в малих групах, і тільки після цього переходити до колективних ігор.\nМета: зняття напруження, розвиток чуттєвого сприйняття, сприйняття гармонізації стосунків між дорослими й дитиною.\nДорослий кладе на стіл 6—7 дрібних предметів різної фактури: шматок хутра, пензлик, вата, скло, коралі тощо. Дитині пропонують оголити руку до ліктя. Вчитель пояснює, що по руці буде ходити «звірятко» й торкатися ласкавими лапками. Потрібно вгадати, який предмет торкався руки.\nВаріант гри: «звірятко» торкається долоні, щоки, коліна.\nГра «Кричалка, шепталка, мовчанка»\nМета: регулювання поведінки збуджених дітей, заспокоєння їх. Розвиток спостережливості, вміння діяти за правилами, вольова саморегуляція.\nЗ різнокольорового картону потрібно зробити три силуети долоні: червоний, жовтий, синій. Це — сигнали. Коли дорослий піднімає червону долоню, то можна бігати, кричати, шуміти; коли жовту долоню,то можна тихо пересуватися, шепотіти; синю долоню — потрібно завмерти на місці й не рухатися.\nЗакінчувати гру треба мовчанкою. Після того, як діти в кінці гри ляжуть на підлогу, можна включити спокійну музику.\nОдин із учасників (за бажанням) стає ведучим і виходить за двері. Група вибирає будь-яку фразу з відомої всім пісеньки. Кожному учаснику дістається одне слово. Потім входить ведучий, і всі учасники одночасно повторюють своє слово. Ведучий повинен здогадатись, яка це пісня.\nМета: пожвавлення роботи в групі, розвиток комунікативних навичок.\nУчасники сідають у коло, вибирають ведучого, який встає й виносить свій стілець за коло. Таким чином, у колі залишається на один стілець менше від кількості гравців. Далі ведучий говорить: «Міняються ті, в кого темне або світле волосся, в кого є годинники тощо». Учасник гри, який залишився без стільця, стає ведучим.\nІнформування «Робота вчителя з батьками гіперактивної дитини»\nБатьки гіперактивної дитини часто відчувають провину за її поведінку, а інколи взагалі не знають, що робити з нею. Насамперед потрібно тактовно пояснити їм, що провини дитини в цьому немає. Зауваження й заборони не дадуть позитивного результату.\nГіперактивна дитина потребує уваги дорослих і чутливого ставлення до неї. Знизити емоційне напруження допоможуть приємні тактильні відчуття, погладжування, а також деякі ігри.\nДоцільно встановити довірливі стосунки з батьками. Для цього можна щоденно обмінюватися картонками, в яких учитель фіксує навіть найменші значні досягнення дитини. Батьки можуть заохочувати ці досягнення (наприклад, довше погуляти, почитати, погратися). Вранці батьки приносять картку, де записано, що вдалося зробити вдома.\nТаким чином, встановлюється контакт між батьками і вчителем, а головне, в дитини формується почуття впевненості, підвищується самооцінка.\nВправа «Весела гра з дзвіночком»\nВсі сідають у коло. Бажаючому зав'язують очі, а дзвіночок передають по колу. Завдання — піймати людину з дзвіночком. Перекидати дзвіночок один одному не можна.\nГіперактивні діти непосидючі, а їх руки часто знаходяться в постійному русі. Тому потрібно навчати їх гратися в спеціальні ігри, варто запропонувати їм ліплення з пластиліну, глини.\nУчасники тренінгу поділяються на 3—4 групи. Кожна група складає звернення від імені гіперактивних дітей до батьків і вчителів. Після цього зачитуються всі ці звернення й відбувається обговорення. Обмін враженнями.\nДодаток 1 ОЗНАКИ ІМПУЛЬСИВНОСТІ ДИТЯЧОЇ ПОВЕДІНКИ\nЗавжди знаходить швидку, не обов'язково правильну, відповідь на запитання.\nЧасто дратується, виходить із себе.\nПодобається робота, яку можна швидко виконати.\nОбражається, але не злопам'ятна.\nЧасто відчуває, що все набридло.\nШвидко, не роздумуючи, приймає рішення.\nМоже рішуче відмовитися від страви, яка не до вподоби.\nЧасто відволікається на запитання.\nКричить у відповідь на крик збоку інших дітей.\nЗавжди впевнена, що впорається з будь-яким завданням.\nМоже нагрубіянити батькам, вчителям.\nЧасом здається, що вона переповнена енергією.\nЦе— людина дії, роздумувати не вміє і не любить.\nВимагає до себе уваги, не хоче чекати.\nВ іграх не підпорядковується загальним правилам.\nЛегко забуває доручення дорослих, захоплюється грою.\nЛюбить організовувати та керувати.\nПохвала та докори діють сильніше, ніж на інших дітей.\nДодаток 2 ХАРАКТЕРНІ ОСОБЛИВОСТІ ПОВЕДІНКИ ДИТИНИ\nвідмовляється від колективної гри;\nдуже вимоглива до себе;\nне розуміє почуття й переживання інших людей;\nвідчуває себе відкинутою;\nчасто свариться з дорослими;\nстворює конфліктні ситуації;\nвідстає у розвитку мови;\nконтролює свою поведінку;\nнадмірно турбується через якісь події;\nмає соматичні проблеми: болі в животі, головні болі тощо;\nчасто сперечається з дорослими;\nвідмовляється виконувати прохання;\nчасто відчуває «погане»;\nмає напружену мускулатуру;\nмало й неспокійно спить;\nштовхає, ламає, руйнує все навколо;\nуникає прямих поглядів;\nуникає спілкування з дорослими;\nпрагне розізлити маму, вчителя;\nдумає, що вона гірша від інших;\nне хоче розлучатися з батьками;\nчасто сердиться й відмовляється щось робити.\nДодатокЗ Критерії для виявленнягіперактивної дитини\nмає багато незакінчених проектів;\nнепослідовна в поведінці; -\nнездатна довго бути уважною;\nз великим ентузіазмом береться за завдання, але не закінчує його;\nмає труднощі в організації поведінки;\nгубить свої речі;\nуникає складних завдань і таких, що потребують розумових зусиль;\nкрутиться, як черв'як;\nнеспокійна (барабанить пальцями, залазить кудись);\nспить набагато менше від інших дітей;\nв постійному русі, «з мотором»;\nвідповідає, випереджуючи запитання;\nважко дочекатися своєї черги в іграх, на заняттях;\nчасто втручається, перериває того, хто говорить;\nне може відкласти винагороду;\nне може регулювати свою поведінку, не вміє підкорятися правилам;\nна одних заняттях спокійна, на інших — ні.\nЯкщо в дитини проявляється хоча б шість із перерахованих характеристик, то це може свідчити про гіперактивність.\nСписок запитань для бесіди з батьками гіперактивної дитини\nЯкі особливості раннього розвитку дитини?\nЧи характерні для неї нервові рухи (розхитування ногою тощо)?\nЧи важко доводити справу до кінця?\nЧи легко відволікти від виконання завдання?\nЧи легко входить у стан гніву?\nКоли слухає, чи зайняті чимось її руки?\nЧи має звичку брехати?\nЧи вміє планувати наслідки своєї поведінки?\nЧи страждає порушеннями сну?\nЧи важко дитині вислухати до кінця казку, яку читає дорослий?\nЧи є сім'я повною?\nЧи важко їй зберігати таємницю?\nЧи часто впадає в гнів?\nЧи може підкорятися правилам, інструкціям?\nЧи важко дочекатися своєї черги в грі?\nЧи здатна дитина довго чекати винагороди?\nЧи часто розкидає речі?\nЧи знає хтось із членів сім'ї гіперактивну поведінку?\nЯк реагує на зауваження дорослих?\nЧи часто губить свої речі?\nВідкритий лист гіперактивних дітей до вчителів\nЩоб Вам було легше з нами жити, а ми Вас любили:\nНе завантажуйте нас нецікавою роботою. Більше життя! Більше динаміки! Ми все можемо!\nНе давайте нам довгих інструкцій! На п'ятнадцятому слові нас більше цікавить, якого кольору шкарпетки в сусіда. Говоріть конкретно, не більше десяти слів.\nНе вимагайте від нас, щоб ми були одночасно уважними, охайними й посидючими! Це понад наших можливостей!\nА взагалі — запам'ятайте: похвала й дорікання діють на нас сильніше, ніж на інших.\n• оптимальне місце в класі для гіперактивної дитини – перша парта навпроти стола вчителя або в середньому ряду\n• спрямовуйте енергію дитини в корисне русло, пропонуючи вимити дошку, роздати зошити тощо\n• пам’ятайте про нейропсихологічні особливості гіперактивної дитини: якщо її заставлять сидіти нерухомо, то в неї різко знижується рівень активності мозку. Тобто в процесі навчання гіперактивній дитині допомагає рухова активність.\n• пам’ятайте: з дитиною необхідно домовитися, а не зламати її.\n• пам'ятайте: надмірні балакучість, рухливість, недисциплінованість — не є навмисними;\n• контролюйте поведінку дитини, не нав'язуючи їй жорстких правил;\n• реагуйте на дії дитини у несподіваний спосіб (пожартуйте, повторіть дії дитини, сфотографуйте її, залишіть у кімнаті саму та ін.)\n• не наполягайте на тому, щоб дитина обов'язково вибачилась за вчинок;\n• проводьте дозвілля всією родиною; не сваріться у присутності дитини.\n• зменште тривалість занять дитини на комп'ютері й перегляду телевізійних передач;\n• пам'ятайте: перевтома сприяє зниженню самоконтролю та зростанню гіперактивності;\n• складіть список обов'язків дитини й повісьте його на стіну, підпишіть угоду на окремі види робіт; виховуйте в дітях навички керування гнівом і агресією; не намагайтеся запобігти наслідкам безпам'ятності дитини; не дозволяйте відкладати виконання завдання на інший час; не давайте дитині доручень, що не відповідають рівню її розвитку, віку та здібностям;\n• поясніть гіперактивній дитині її проблеми й навчіть їх розв'язувати.\nПам'ятайте: для дитини зі СДУГ найдієвішими є такі «засоби переконання»:\n• просте втримання в «залізних обіймах»; позачергове чергування по, кухні та ін.\nПід час корекції поведінки дитини значну роль відіграє методика «позитивної моделі», яка полягає в постійному заохоченні бажаної поведінки й ігноруванні небажаної. Необхідною умовою успіху є розуміння проблем своєї дитини батьками.\nНині існує тенденція до збільшення дітей, рухова активність яких виходить за рамки уявлень про просто рухливу дитину. Більшість малят емоційні, імпульсивні, рухливі, але при цьому вони можуть уважно слухати дорослого й виконувати його вказівки. Однак із гіперактивними дітьми важко налагодити контакт уже тому, що вони рухаються постійно, увага їхня розсіяна, вони імпульсивні й неслухняні. Більшості гіперактивних дітей властива слабка психоемоційна стійкість при невдачах, низька самооцінка, вони мають проблеми у сфері взаємин і навчальної діяльності.\nОточення не розуміє таких дітей, тому у них формують важку для корекції модель агресивної захисної поведінки, що призводить до дезадаптації у колективі однолітків. Проведені наукові дослідження доводять, що не можна обвинувачувати гіперактивну дитину у відсутності бажання або вольових зусиль («може, але не хоче»).\nНеобхідно зрозуміти, що проблеми з навчанням і вихованням є результатом зміни біохімічної активності мозкових структур (хоче, намагається, але не може).\nТому практичні психологи, педагоги, медичні працівники й батьки мають допомогти у розв'язанні цієї актуальної проблеми. Адже у їхньому арсеналі є достатня кількість ігор і вправ, спрямованих на розвиток довільних процесів і властивостей уваги.\nЗмагальні ігри формують у дітей позитивну мотивацію на опанування своєї поведінки, допомагають адаптуватися, знижують гіперактивність.\nМета програми: розвивати позитивну мотивацію на опанування дитиною своєї поведінки; розкрити компенсаторні механізми когнітивних і поведінкових порушень.\nЗавдання: розвивати навички соціальної взаємодії, самоконтролю і довільної діяльності, довільну увагу і когнітивні процеси; коригувати емоційно-афективну сферу; усувати імпульсивність.\nПрограма розрахована на роботу з дітьми 5—10 років. Оптимальна кількість учасників групи: 4—6 осіб.\nДо складу корекційної групи крім гіперактивних дітей можуть входити невпевнені, імпульсивні, неуважні діти й одна звичайна дитина, яка стане прикладом для наслідування.\nПри дотриманні режиму проведення — 2 заняття в тиждень — цикл розрахований на 2 місяці. Час кожного заняття — 30—50 хв. Програма містить 15 занять.\nПриводом для зарахування дитини в корекційну групу є: діагноз лікаря, висновок психолога, спостереження педагогів, звернення батьків.\nОчікуваний результат: уміння керувати своєю поведінкою, незалежність від зовнішніх травматичних ситуацій, знижується рухова активність.\nРОЗВИТОК НАВИЧОК СОЦІАЛЬНОЇ ВЗАЄМОДІЇ\nЗаняття 1. Знайомство. Налагодження відносин.\nЗаняття 5. Узгодження дій. Підпорядкованість мотивів.\nЗаняття 9. Зворотний зв'язок у спілкуванні.\nЗаняття 13. Подвійна позиція у спільній діяльності та спілкуванні.\nЗаняття 2. Здатність до емпатії. Зняття психоемоційного напруження.\nЗаняття 6. Візуальне сприйняття емоцій. Елімінація агресії.\nЗаняття 10. Керування емоціями.\nЗаняття 14. Елімінація агресії й імпульсивності.\nРОЗВИТОК НАВИЧОК САМОКОНТРОЛЮ Й ДОВІЛЬНОСТІ ДІЯЛЬНОСТІ\nЗаняття 3. Довільна регуляція власної діяльності. Вербальне сприйняття.\nЗаняття 7. Контроль і керування емоціями та власними діями.\nЗаняття 11. Керівництво й регуляція дій.\nЗаняття 15. Реакція на інструкцію. Гальмівні процеси.\nРОЗВИТОК КОЛЕКТИВНОЇ СФЕРИ Й ДОВІЛЬНОЇ УВАГИ\nЗаняття 4. Логічне мислення. Довільна увага.\nЗаняття 8. Розвиток пам'яті, сприйняття, довільної уваги.\nЗаняття 12. Концентрація уваги. Навички копіювання зразка.\nЦИКЛ КОРЕКЦІЙНО-РОЗВИВАЛЬНИХ ЗАНЯТЬ\nМета: встановити контакт між психологом і групою, усередині групи.\nЗавдання: розвивати комунікативні навички, групову згуртованість, довіру одне до одного, довільність і самоконтроль, погодженість рухів; закріпити позу спокою; розслабити руки і все тіло; зняти психоемоційне напруження.\nВправа «Йогівська гімнастика для малят»\nДіти ходять по колу одне за одним і гудуть, як паровозики. Зупиняються, стають у коло, «заводять будильник» — стискають долоню в кулачок, виконують кругові рухи в області сонячного сплетіння. «Будильник задзвонив»: «З-з-з». Ми його зупинимо», — діти легко стукають долонькою по голові. «Ліплять личко» — проводять руками по обличчю. «Ліплять волоссячко» — натискають подушечками пальців на коріння волосся. «Ліплять брівки» — проводять кінчиками пальців по бровах. «Ліплять оченята» — торкаються кінчиками пальців повік, проводять вказівним пальцем навколо очей, моргають. «Ліплять носика» — проводять вказівним пальцем від перенісся по крилах носа. «Ліплять вушка» — пощипують кінчики вух, погладжують вуха. «Ліплять підборіддя» — погладжують підборіддя. «Малюють носиком сонечко» — крутять головою, малюють носиком промінці — виконують відповідні рухи. Вимовляють хором: «Я гарний, добрий, хороший», — гладять себе по голові.\nВправа «Прогулянка до лісу»\nПсихолог запрошує дітей прогулятися до уявного лісу. Діти повторюють рухи психолога: ідуть тихо, навшпиньки, щоб не розбудити ведмедя, переступають через колоду, боком рухаються по вузькій стежечці, навколо якої росте кропива, обережно ступають по хиткому містку, перекинутому через струмочок, стрибають по купинах у болоті, нахиляються, збираючи гриби та квіти, тягнуться вгору за горіхами тощо. Можна запитати дітей, які вони знають гриби, квіти, дерева.\nДіти стають у коло. Психолог бере м'яча і входить у центр кола. Він називає імена дітей і кидає м'яч. Дитина, почувши своє ім'я, має впіймати м'яч і кинути його назад. Гру проводьте у швидкому темпі.\nВправа «Передай рух»\nДіти стоять у колі і за сигналом психолога роблять вигляд, що передають одне одному великого м'яча, важку гирю, гарячий млинець, квіточку тощо. Вправу виконуйте мовчки.\nКомунікативна вправа «Маска»\nДіти сідають у коло. Перший учасник вправи фіксує на своєму обличчі якийсь вираз (маску), демонструє його всім дітям і «передає» сусідові праворуч (ліворуч). Сусід має точно повторити цей вираз, поміняти на новий і «передати» наступному учасникові вправи. Так само роблять усі інші. Вираз обличчя може бути страшним, смішним, комічним, загрозливим тощо.\nУсі сидять на підлозі.\nПсихолог. Стисніть пальці в кулачок міцніше. Руки покладіть на коліна. Стисніть їх міцно, щоб кісточки побіліли. Руки втомилися. Розслабте руки.\nВідпочиваємо. Кисті рук потеплішали. Легко, приємно стало. Слухайте і робіть, як я. Спокійно? Вдих — пауза, видих — пауза!\nЦю й наступну вправу повторюйте тричі.\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить дітей сказати, яка вправа їм сподобалося. Діти, передаючи одне одному м'яча, по черзі діляться своїми враженнями.\nМета: зняти психоемоційне напруження, розвивати емпатію.\nЗавдання: розвивати увагу і довільну регуляцію власної діяльності, дрібну моторику, міжпівкульну взаємодію, емоційну сферу, комунікативні навички; розслабити м'язи тіла; усувати агресивність та імпульсивність.\nМатеріали: червоне, жовте й зелене кола, м'яч.\nДіти кладуть руки наплечі одне одному, ходять по залі й гудуть, зображують автобус. Психолог — «світлофор», показує «автобусу» кола різного кольору. На червоне діти мають зупинитися, на жовте — «гудіти» і марширувати на місці, на зелене — рухатися далі.\nПсихолог. А тепер кожен із вас буде водієм власного автомобіля. Уважно стежте за сигналамими світлофора й виконуйте правила дорожнього руху.\nПокладіть руки на підлогу (стіл). Одну руку стисніть у кулак, іншу покладіть долонею на стіл. Одночасно міняйте положення рук. Для ускладнення вправи прискорте її.\nСхрестіть руки долонями одна до одної, зчепіть пальці в замок, виверніть руки до себе. Рухайте пальцем точно й чітко, без синкінезій. Торкатися пальця не можна. Послідовно у вправі треба задіяти всі пальці обох рук. Далі діти можуть виконувати вправу в парах.\nФункціональна вправа «Лемент у пустелі»\nУчасники сідають у коло, схрестивши ноги «по - турецькому», і за сигналом інструктора починають голосно кричати. При цьому необхідно нахилятися вперед, дістаючи руками й чолом підлоги.\nПсихолог складає всі іграшки в мішечок. Кожна дитина по черзі підходить до мішечка, дістає одну з іграшок і складає про неї оповідання - опис.\nКогнітивна вправа «Чаша доброти»\nПсихолог. Сядьте зручно, заплющте очі. Уявіть перед собою свою улюблену чашку. Подумки наповніть її до країв своєю добротою. Уявіть поруч іншу чужу чашку, вона порожня. Відлийте в неї зі своєї чашки доброти. Поруч ще одна порожня чашка, ще і ще... Відливайте зі своєї чашки доброту в порожні. Не шкодуйте доброти! А зараз подивіться у свою чашку. Вона порожня чи повна? Додайте в неї своєї доброти. Ви можете ділитися добротою з іншими, але ваша чашка завжди буде залишатися повною. Розплющте очі. Спокійно й упевнено скажіть: «Це я! У мене є така чаша доброти!».\nПсихолог. Уявіть собі, що ви на кораблі. Хитає. Щоб не впасти, розставте ноги ширше й притисніть їх до підлоги. Руки зчепіть за спиною.\nХитнуло праворуч — притисніть до підлоги праву ногу (права нога напружена, ліва розслаблена, трохи зігнута в коліні, носком торкається підлоги). Випряміться! Розслабте ногу. Хитнуло в інший бік — притисніть до підлоги ліву ногу. Випряміться. Вдих — пауза, видих — пауза.\nСтало палубу качати! Притисніть ноги до палуби! Міцніше одну ногу притискаємо, а другу розслабляємо.\nВиконайте вправу по черзі для кожної ноги. Зверніть увагу дитини на напружені й розслаблені м'язи ніг.\nДалі рекомендуємо ще раз повторити позу спокою.\nЗнову руки на коліна,\nА тепер трошки лінощів...\nІ розслаблене все тіло...\nНаші м'язи не втомилися,\nНавпаки — нам підкорилися.\nДихаємо легко, рівно, глибоко...\nМета: формувати довільну регуляцію власної діяльності, розвивати вербальне сприйняття.\nЗавдання: розвивати увагу, довільність і самоконтроль, координацію рухів; удосконалювати комунікативні навички; формувати навички взаємодії, тактильні відчуття.\nМатеріали: мольберт і олівці, м'яч.\nЗвучить музика. Діти марширують по залі. За сигналом психолога (піднятий прапорець) вони мають припинити рух і зафіксувати позу, в якій їх застав сигнал, на 5—7 секунд. При повторному сигналі рух відновлюється.\nФункціональна вправа «Пташенята»\nУчасники сідають у коло. Вибирають пташку - маму, пташку-тата, які йдуть за двері. Потім вибирають п'ять пташенят. Усі опускають голови на руки. Птахи-батьки заходять у коло. Одне із пташенят тихим тонким голосом пищить, не піднімаючи голови. Інші діти сидять дуже тихо. Завдання птахів-батьків — визначити пташеня, яке пищить. Воно може підняти голову. Так триває, аж поки не знайдуть усіх пташенят. При повторі гри можна обирати інших звірів, наприклад, кошенят, ягнят тощо.\nФункціональна вправа «Послухати тишу »\nУсі сидять на підлозі. Заплющте очі і послухайте звуки на вулиці за вікном, потім у кімнаті, свій подих, биття серця.\nРухлива гра «Голка й нитка»\nОдин із дітей стає ведучим — «голкою», а всі інші — «ниткою». Дитина, яка виконує роль голки, бігає по залі, міняючи напрямок, а всі інші діти біжать за нею. Ведучий міняється, гра повторюється. Кожна дитина має побувати в ролі голки.\nВправа «Раз, два, три — говори!»\nДіти сидять на стільчиках. Перед ними стоїть мольберт, на якому встановлена невелика дошка (або великий аркуш цупкого паперу). Психолог малює морський берег, хвилі, чайок, пароплав. Потім він викликає одного з дітей і пошепки пропонує доповнити малюнок (зобразити хмару, човник, камінчик наберезі, ще одну пташку тощо). Мольберт перевертають, дитина виконує інструкцію, і малюнок знову демонструють решті групи. Психолог просить дітей визначити, яка нова деталь з'явилася на картині, назвати її, але тільки після того, як пролунає команда: «Раз, два, три — говори!». Картину мають по черзі доповнити усі діти.\nТілесно орієнтована вправа «Пластилінова лялька»\nПсихолог ділить дітей на пари. Один із пари буде скульптором, другий — пластиліном. «Скульптор» має ліпити «ляльку», надаючи «пластиліну» певну позу. «Пластилін» має бути м'який і гнучкий.\nПісля того, як кожна дитина побуває в різних ролях, психолог запитує:\nКим більше сподобалося бути: скульптором чи пластиліновою лялькою? Чому?\nЧи зручно було ляльці перебувати в тій позі, що придумав для неї скульптор? Чому?\nМета: розвивати довільну увагу і логічне мислення.\nЗавдання: розвивати логічне мислення, пам'ять, сприйняття, увагу, руховий контроль, взаємодію з однолітками, координацію рухів, прийоми розслаблення м'язів, самоконтроль і довільність.\nМатеріали: 30—36 парних предметних картинок, чарівна паличка.\nДіти збираються в коло, сідають навпочіпки й заплющують очі.\nПсихолог. От ми й прокинулися, солодко потягнулися. (Діти розплющують очі, повільно встають, витягають руки вперед, потім піднімають їх догори, відводять за голову й піднімаються навшпиньки.) Солодко потягнулися, одне одному усміхнулися. (Діти стають на ступні, опускають руки вниз.)\nКомунікативна вправа «Золота рибка»\nУчасники стають у коло, взявшись за руки й притискаючись одне до одного плечима, стегнами, ногами. Це — сітка. Ведучий — «золота рибка» — стоїть уколі. Його завдання — вибратися з кола, а «сітка» має йому перешкоджати. Якщо ведучому довго не вдається вибратися з сітки, діти йому допомагають.\nГра «Склади пари картинок»\nРозкладіть на столі перед дітьми 30—36 предметних картинок. Запропонуйте кожній дитині по черзі вибрати будь-яку картинку й підібрати їй пару, пояснити свій вибір. Наприклад, душ — рушник: після душу людина витирається рушником; яйце — хліб: вони їстівні тощо.\nГра розвиває логічне мислення, дискурсивне мовлення.\nДіти сидять навпочіпки далеко одне від одного — «літаки на аеродромі».\nПсихолог. Літаки загули, загули, загули, піднялися й полетіли. (Діти гудуть спочатку тихо, потім голосніше, піднімаються й починають бігати по залі, розвівши руки в сторони.) Полетіли, полетіли й сіли. (Діти сідають навпочіпки, чекають команди психолога. )\nВправу повторіть кілька разів. Наприкінці гри «літаки прилітають до моря» — діти сідають на стільчики або лягають на килим так, щоб не зачіпати одне одного.\nВправа «Знайди неточності»\nЗапропонуйте дітям сказати, що не так у реченнях; пояснити свою думку:\nКоли людині весело, вона плаче.\nЯкщо потрібно щось купити, гублять гроші.\nМама прибрала у квартирі — і стало брудно.\nЩо більше продуктів у сумці, то вона легша.\nЯкщо в дитини болить горло, вона має їсти морозиво.\nНа наступному занятті запропонуйте дітям самим придумати речення з неточностями.\nТілесно орієнтована вправа «Клоуни»\nДіти стають у коло й піднімають руки догори. За командою психолога послідовно виконують такі рухи:\nкисті рук опускають вниз;\nруки згинають у ліктях;\nруки розслаблюють і опускають вниз;\nтулуб згинають, голову опускають вниз;\nколіна згинають, діти присідають навпочіпки.\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить дітей сказати, яке завдання сьогодні було найважчим. Діти, передаючи одне одному «чарівну паличку», по черзі висловлюють свою думку.\nМета: розвивати вміння узгоджувати дії, формувати мотиви підпорядкування.\nЗавдання: формувати увагу і довільну регуляцію своєї діяльності; розвивати дрібну моторику, комунікативні навички, руховий контроль і взаємодію з однолітками, міжпівкульну взаємодію; опановувати і закріплювати пози спокою, розслаблювати м'язи рук.\nМатеріли: бинт (стрічка), чарівна паличка.\nГра «Заборонені рухи»\nДіти стоять півколом напроти психолога.\nПсихолог. Я показуватиму різні рухи. Ви будете повторювати усі рухи, крім одного.\nПсихолог називає й показує «заборонений» рух (наприклад, підскакування) і дає сигнал до початку гри. Помилки звичайно викликають бурхливі реакції, сміх, але виводити дітей із гри не треба.\nКомунікативна вправа «Сіамські близнюки»\nДіти розбиваються на пари і стають якнайближче до свого партнера. Інструктор бинтом обмотує праву руку одного партнера з лівою рукою іншого. Аналогічно з'єднує й ноги. Потім дітям даються різні завдання: пройти по кімнаті, станцювати, намалювати щось тощо. Для пожвавлення вправи одному з партнерів можна зав'язати очі.\nУсі сплять на підлозі. По черзі і якнайшвидше дитина перебирає пальці рук, з'єднуючи в коло з більшим пальцем послідовно вказівний, середній тощо. Виконайте вправу від вказівного пальця до мізинця і від мізинця до вказівного пальця. На початку дійте кожною рукою окремо, потім разом.\nВправа «Одна велика тварина»\nДіти і психолог стають у коло й беруться за руки.\nПсихолог. Уявіть собі, що ми — одна велика тварина. Будемо дихати всі разом: крок уперед — вдих, крок назад — видих.\nФункціональна вправа із правилами «Багаття»\nДіти сідають на килим навколо «багаття» і виконують команди інструктора: відсунутися від «багаття», «руки змерзли» — простягнути руки до «багаття», «ой, яке велике багаття» — піднятися й махати руками, «іскри полетіли» — плескати в долоні, «багаття подарувало дружбу й веселощі» — узятися за руки й ходити навколо «багаття».\nПсихолог. Уявіть собі, що ви — олені. Підніміть руки над головою, схрестіть їх, широко розчепірте пальці. Напружте руки. Вони стали твердими! Нам важко й незручно тримати так руки, опустіть їх на коліна. Розслабте руки. Спокійно. Вдих — пауза, видих — пауза.\nПодивіться: ми — олені,\nРветься вітер нам назустріч!\nРуки знову на коліна.\nА тепер трошки ліні...\nРуки не напружені\nІ розслаблені. Знайте, хлопчики і дівчата,\nВідпочивають ваші пальчики!\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить їх сказати, яке завдання сьогодні було найважчим. Діти, передаючи одне одному «чарівну паличку», по черзі висловлюють свою думку.\nМета: розвивати уміння визначати внутрішній емоційний стан людини за візуальним сприйняттям, усувати агресивність.\nЗавдання: розвивати увагу, пам'ять, мислення, емоційну сферу, довільність і самоконтроль; формувати тактичні відчуття; розслаблювати м'язи тіла; знімати психоемоційне напруження; усувати агресивність та імпульсивність.\nМатеріали: шарф, м'яч.\nТілесно орієнтована вправа «Сліпий і поводир»\nПсихолог розставляє по залі кілька стільців і розділяє дітей на пари.\nОдин із пари буде «сліпим», інший — «поводирем». «Сліпому» зав'язують очі, «поводир» бере його за руку й веде по залі, обходячи стільці. Потім діти міняються ролями. Інші діти («глядачі») спостерігають за парою. Після того, як кожна дитина побуває в різних ролях, обирають найкращого «поводиря».\nДіти розглядають 7—8 дрібних іграшок. Психолог непомітно для дітей кладе одну з них у полотняний мішечок і говорить: «Помацайте мішечок і здогадайтеся, що в ньому лежить».\nДіти по черзі обмацують іграшку в мішечку і висловлюють свої припущення. Психолог виймає іграшку й показує дітям.\nПроведіть гру кілька разів.\nКогнітивна вправа «Фотографія»\nУсі сидять на підлозі. Інструктор показує дітям фотографію людини з певним настроєм.\nОдин з учасників має відтворити задану йому фразу з інтонацією, що відповідає емоції на фотографії. Необхідно супроводжувати висловлення відповідною мімікою й жестами. Інші діти мають оцінити правильність виконання завдання.\nГра «Слухай і відповідай»\nДіти стають у коло. Психолог бере м'яча і входить у центр кола. Він по черзі кидає м'яча дітям, просить назвати якусь рослину, тварину, іграшку, марку автомобіля тощо.\nГру проводьте швидко.\nУсі стоять. Учасники мають уявити, як вони рубають дрова. Поставте колоду на пеньок, високо над головою підніміть і опустіть сокиру. Щоразу при опусканні сокири треба вигукнути: «Ха!». Потім поставте перед собою наступну колоду й рубайте знову. За дві хвилини кожен учасник говорить, скільки колод він розрубав.\nРелаксація «Цікава Варвара»\nПсихолог. Поверніть голову ліворуч, спробуйте це зробити так, щоб побачити якнайдалі. Зараз м'язи шиї напружені! Помацайте шию праворуч, м'язи стали тверді, немов кам'яні. Поверніться у вихідне положення. Аналогічно — в інший бік. Вдих — пауза, видих — пауза.\nА потім знову вперед...\nВідпочиньте трохи. Розслабте шию. Рухи повторіть двічі у кожен бік.\nТепер підніміть голову. Подивіться на стелю. Ще далі закиньте голову назад! Як напружилася шия! Неприємно! Дихати важко. Випряміться. Легко стало, вільно дихається. Вдих — пауза, видих — пауза.\nВище за всіх, угору!\nВертається назад —\nА зараз повільно опустіть голову вниз. Напружилися м'язи шиї. Позаду вони стали твердими. Випрямте шию. Вона розслаблена. Приємно, добре дихається. Вдих — пауза, видих — пауза.\nА тепер подивімося вниз —\nВертаємося назад —\nМета: учити контролювати свої емоції й дії у спільній діяльності з однолітками.\nЗавдання: розвивати увагу і спостережливість, пам'ять, мислення, самоконтроль і довільність, комунікативну сферу і взаємини у групі; коригувати емоційно-афективну сферу.\nМатеріали: мольберт із олівцями, жовтий квадрат.\nТілесно орієнтована вправа «Камінь і подорожній»\nПсихолог говорить, що після прогулянки треба відпочити. Пропонує комусь із дітей стати «каменями», а іншим — «подорожніми». Діти, які зображають камені, опускаються на підлогу, обхоплюють коліна руками й сидять нерухомо, напружено. Кожен із «подорожніх» сідає, спирається спиною на спину дитини -«каменя». Потім діти міняються ролями.\n— Які були «камені» — зручні чи незручні, тверді чи м'які?\nДіти вишиковуються в ряд. Психолог бере м'яча і стає навпроти дітей. Відстань між психологом і дітьми — 5 кроків.\nПсихолог, називаючи якийсь предмет, по черзі кидає м'яча дітям. Якщо пролунала назва їстівного предмета — дитина ловить м'яч, неїстівного — відштовхує. При правильному виконанні завдання дитина робить крок уперед. Той, хто першим дійде до психолога, стає ведучим.\nФункціональна вправа із правилами «Пустуни»\nІнструктор за сигналом (удар убубон, дзвіночок) пропонує дітям попустувати: бігати, стрибати, перекочуватися. За другим сигналом ведучого усі витівки припиняють. Повторіть вправу кілька разів.\nДіти сідають на стільчики. Психолог по черзі показує дітям картки із зображенням осіб. Діти, визначивши емоційний стан людини на малюнку, мовчки піднімають руку. Психолог каже: «Раз, два, три». На рахунок «три» діти всі разом мають прошептати відповідь.\nПісля цієї вправи психолог пропонує дітям зобразити за допомогою пантоміміки такі емоційні стани: смуток, образу, радість, злість, подив, спокій.\nСпільне малювання людини та гра «Що змінилося?»\nДіти сидять на стільчиках. Перед ними стоїть мольберт, на якому встановлена невелика дошка (або прикріплено великий аркуш щільного паперу).\nПсихолог малює голову людини. Потім діти по черзі підходять до мольберта, пошепки називають частину тіла, яку потрібно домалювати (шия, плечі), і доповнюють малюнок.\nПісля спільного малювання мольберт перевертають, психолог вносить у малюнок якусь деталь і знову показує зображення дітям. Психолог просить когось одного назвати нову деталь, інші мовчать.\nДоповнення в малюнок внесіть кілька разів.\nРелаксація «Летючий килим»\nПсихолог. Ми лягаємо на чарівний килим - літак; килим плавно й повільно піднімається, несе нас по небу, тихесенько погойдує, заколисуючи; вітерець ніжно обдуває втомлені тіла, усі відпочивають... Далеко внизу пропливають будинки, ліси, ріки й озера... Поступово килим-літак починає зниження й приземляється у нашій кімнаті (пауза)... Потягуємося, робимо глибокий вдих і видих, розплющуємо очі, повільно й акуратно сідаємо.\nМета: розвивати пам'ять, сприйняття, довільну увагу.\nЗавдання: розвивати сприйняття, пам'ять, уяву, концентрацію уваги, координацію рухів і руховий контроль, самоконтроль і довільність, комунікативні навички; усувати агресивність, покращувати взаємодію з однолітками.\nМатеріали: зображення мордочок тварин: одна ціла, друга розрізана на 10 частин (квадратів і прямокутників), кубик.\nКожен учасник має встати рачки, спираючись на коліна й долоні. На кожен крок правої руки й лівої ноги робити вдих, відводити голову назад, прогинати хребет. На кожен крок лівої руки і правої ноги робити видих, сичати, опускати підборіддя до грудей, вигинати спину вгору.\nФункціональна вправа «Руки-ноги»\nУсі стоять. Стрибки на місці з одночасними рухами рук і ніг. Ноги разом — руки в сторони. Ноги в сторони — руки до тіла. Ноги разом — руки в сторони. Ноги в сторони — руки до тіла.\nЦикл стрибків повторіть кілька разів.\nГра «Кумедна мозаїка»\nКожна дитина одержує зображення мордочки якоїсь тварини (поросяти, жабеняти, їжака) і такий же малюнок, розрізаний на 10 частин (квадратів і прямокутників).\nНеобхідно скласти із частин ціле зображення тварини. Залежно від рівня розвитку кожної дитини припустиме виконання завдання прийомом накладення. Гра розвиває сприйняття, увагу.\nКомунікативна вправа із правилами «Плутанина»\nДіти стають у коло й беруться за руки. Ведучий має вийти з кімнати або відвернутися.\nНе відпускаючи рук, діти «заплутуються» у колі, хто як може. Завдання ведучого — розплутати дітей у колі.\nВправа «Підбери три рими до кожного слова»\nПоясніть дітям, що таке рима, наведіть приклад, прочитавши якийсь чотиривірш, і в ньому, разом із дітьми, виділіть співзвучні слова. Потім запропонуйте дітям підібрати рими до слів: бочка (точка, нічка, дочка), галка (качалка, скакалка, балка, мочалка).\nТілесно орієнтована вправа «Кораблик»\nПсихолог. Уявіть, що ми на палубі корабля. Щоб не впасти, розставте ноги ширше і притисніть їх до підлоги. Руки зчепіть за спиною.\nНалетів вітер, піднялася хвиля, кораблик гойднувся. Притисніть до підлоги праву ногу, ліву трохи зігніть у коліні, торкайтеся підлоги тільки носком. Вітер затих — випряміться, розслабтеся. Увага! Нова хвиля. Кораблик хитнуло в іншу сторону — притисніть до підлоги ліву ногу, праву розслабте. Море заспокоїлося — випряміться, розслабтеся, глибоко вдихніть і видихніть.\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить дітей сказати, яке завдання сьогодні було найважчим. Діти, передаючи одне одному кубика, по черзі висловлюють свою думку.\nМета: розвивати уміння користуватися «зворотним зв'язком» у спільній діяльності.\nЗавдання: розвивати концентрацію уваги, пам'ять і мислення, довільність і самоконтроль, комунікативні навички, руховий контроль і взаємодію з однолітками, уміння розслаблювати м'язи ніг і всього тіла.\nУсі сидять навпочіпки. Дитині пропонують сховати голову в коліна, коліна обхопити руками. Це — насінина, що поступово проростає й перетворюється на дерево. Нехай дитина повільно спинається на ноги, потім розпрямляє тулуб, витягає руки догори. Потім потрібно напружити м'язи тіла й витягнутися вгору. Дмухнув вітер: нехай дитина розгойдує тіло, імітуючи дерево.\nФункціональна вправа «Хто літає?»\nДіти сідають на підлозі півколом, інструктор називає предмети. Якщо предмет літає — діти піднімають руки, якщо ні — руки в дітей опущені. Коли інструктор свідомо помиляється, діти мають втриматися й не підняти рук. Дитина, яка не втрималася, має заплатити фант і викупити його наприкінці гри, виконавши якесь завдання.\nГра «Паровозик з ім'ям»\nДіти сидять на стільчиках, розташованих біля стіни в один ряд. Дитину, яка перша зображатиме паровозик, вибирають за допомогою лічилки.\n«Паровозик відправляється в путь» — дитина встає зі стільчика й повільно біжить по колу, поперемінно працюючи зігнутими в ліктях руками й вимовляючи: «Гух-гух-гух». Зробивши коло, «паровозик» зупиняється біля одного з дітей і вимовляє його ім'я.\nТепер ця дитина — «паровозик» і стає спереду, а перша — уже «вагончик». Тепер вони удвох «їдуть» по колу зі словами «Гух-гух-гух» і, «під'їжджаючи» до дітей, вибирають новий «паровозик». Гра закінчується після того, як останній із дітей побуде «паровозиком».\nПрипотребі психолог просить «паровозик» рухатися повільніше, щоб «вагончики» не відчепилися.\nДіти і психолог беруть стільчики й сідають у коло.\nПсихолог. Давайте ще трохи пошепчемося — пограємо в «Зіпсований телефон».\nДітям пояснюються правила гри: психолог придумує слово й пошепки вимовляє його на вушко дитині праворуч від нього, та теж пошепки передає почуте сусідові праворуч і т. д. Остання дитина вимовляє слово вголос.\nЗазвичай останнє слово не збігається з першим, що викликає бурхливу реакцію дітей. Психолог дає дітям час для прояву емоцій і продовжує гру.\nКомунікативна вправа «Несподівані картинки»\nУчасники сідають у коло, одержують воскові крейди й підписаний аркуш паперу. За командою інструктора діти починають малювати якусь картинку, потім, за наступною командою, передають її сусідові праворуч, одержують від сусіда ліворуч незакінчену картинку і домальовують її далі. Передача недомальованих картинок триває доти, доки вони не зроблять повне коло й діти не одержать картинку, яку почали самі. Кожен учасник може побачити свій внесок у кожну картинку. Гру можна пожвавити музичним супроводом.\nПсихолог. Уявіть собі, що ноги засмагають на сонечку (витягніть ноги вперед, сидячи на підлозі).Підніміть ноги, потримайте їх так. Ноги напружилися (можна запропонувати дитині самій помацати, якими твердими стали її м ' язи). Напружені ноги стали твердими, кам'яними. Опустіть ноги. Вони втомилися, а тепер відпочивають, розслаблюються. Як добре, приємно стало. Вдих — пауза, видих — пауза.\nМи прекрасно засмагаємо!\nТримаємо... Тримаємо... Напружуємо...\nЗагоряємо! Опускаємо (ноги різко опустіть на підлогу).\nНоги не напружені, розслаблені.\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить їх сказати, яке завдання сьогодні було найважчим. Діти, передаючи одне одному кубика, по черзі висловлюють свою думку.\nМета: розвивати уміння керувати своїми емоціями через спільні дії, елементи гумору й жарту.\nЗавдання: розвивати увагу, уяву, пам'ять, емоційну сферу, самоконтроль і довільність; удосконалювати комунікативні навички; усувати імпульсивність і агресію; формувати тактильні відчуття.\nЗа допомогою лічилки вибирають ведучого. Психолог зав'язує йому очі шарфом. Завдання ведучого — піймати когось із гравців, який стає новим ведучим.\nЦю відому гру рекомендуємо дітям зі страхом темряви, вона вчить орієнтуватися у просторі, навчає краще відчувати своє тіло, розвиває координацію рухів, довільну поведінку.\nУ ролі ведучого має побувати кожна дитина. Якщо гравець «попався» вдруге, йому пропонують сісти на стільчик, а нового ведучого обирає психолог.\nГра «Так» і «Ні» не говори»\nПсихолог. Я поставлю кожному із вас запитання. Відповідаючи на нього, ви не повинні вживати слів «так» і «ні».\nТи зараз вдома?\nТобі 6 років?\nТи вчишся у школі?\nКішки вміють гавкати?\nЯблука ростуть на ялинці?\nЯкщо дитина вживає при відповіді слова «так» або «ні», психолог повторює запитання. У ході гри кожній дитині можна запропонувати відповісти на 1—3 запитання.\nУ основі цього ритуалу — комічний парадокс. Діти вимовляють заклинання проти поганого настрою, образ і розчарувань. Вони, не розмовляючи, хаотично рухаються по кімнаті і, зупиняючись навпроти одного з учасників, мають сердито вимовити чарівне слово «тух-тібі-дух». Інший учасник може промовчати або тричі вимовити чарівне слово «тух-тібі-дух». Після цього діти рухаються далі по кімнаті, час від часу зупиняючись перед кимось і сердито вимовляють чарівне слово. Важливо говорити його не в порожнечу,\nа певній людині, яка стоїть навпроти. Незабаром діти не зможуть утриматися від сміху.\nГра «Угадай фігурку»\nДіти сідають на стільчики й заплющують очі. Психолог бере конверт із різними геометричними фігурами і говорить: «Очей не розплющуй, а яку фігурку на долоню покладу, відгадай».\nПсихолог кладе на долоню кожної дитини по одній фігурці. Дитина на дотик визначає, яка фігурка їй дісталася, називає її, потім розплющує очі.\nГру проведіть двічі: спочатку психолог кладе фігурку на праву, потім на ліву долоню дитини. При потребі перед початком гри уточніть назви геометричних фігур.\nКомунікативна вправа «Компас»\nДіти вишиковуються «паровозиком» і кладуть руки одне одному на плечі. Очі треба заплющити. Ведучий, «компас», іде найперший із розплющеними очами по кімнаті, міняючи напрямок. Він має так вести групу, щоб усі були в безпеці. Успішність виконання вправи залежить від кожного учасника. У ролі ведучого по черзі можуть побувати всі гравці. Наприкінці вправи обговоріть відчуття дітей (у ролі ведучого і веденого).\nПсихолог. Уявіть, що ви надуваєте повітряну кулю. Покладіть руку на живіт. Надувайте живіт, начебто це велика повітряна куля. М'язи живота напружуються. Це сильне, неприємне напруження! Зробіть спокійний вдих животом так, щоб рукою відчути невелике напруження м'язів. Плечей не піднімайте. Вдих — пауза, видих — пауза. М'язи живота розслабилися, стали м'якими. Тепер легко вдихніть знову. Повітря саме легко входить усередину. І видих — вільний, ненапружений!\nОтяк кульку надуваємо!\nМета: розвивати уміння керувати своїми діями, регулювати їх відповідно до звукового сигналу.\nЗавдання: розвивати координацію рухів і руховий контроль, довільність і самоконтроль, емоційну сферу, концентрацію уваги; удосконалювати комунікативні навички і взаємини з однолітками.\nМатеріали: магнітофон, касета із записом шуму моря, кубик.\nТілесно орієнтована вправа «Насос і м'яч»\nПсихолог пропонує дітям розділитися на пари. Один зображає м'яча, другий — насос. Кожна дитина виконує рухи відповідно до отриманої ролі.\n«М'яч здутий» — дитина сидить навпочіпки.\n«Насос надуває м'яч» — дитина робить відповідні рухи руками, супроводжуючи звуками «З-з-з».\n«М'яч стає більшим» — дитина поступово встає, надуває щоки, піднімає руки вгору.\n«Насос припиняє роботу» — дитина робить вигляд, що висмикує шланг.\n«М'яч знову здувається» — дитина повільно сідає, випускає повітря зі щік, опускає руки.\nВправу повторіть кілька разів, потім діти міняються ролями.\nФункціональна вправа «Що чути?»\nУсі сидять на підлозі. Інструктор пропонує дітям послухати й запам'ятати те, що відбувається в кімнаті, за дверима, на вулиці. Потім він просить розповісти, які звуки вони чули. Можна підрахувати почуті звуки й обрати переможця.\nВправа «Надокучлива муха»\nПсихолог. Уявіть, що ви лежите на пляжі, сонечко вас зігріває, ворушитися не хочеться. Раптом муха прилетіла й на лобик сіла. Щоб прогнати її, поворушіть бровами. Муха кружляє біля очей — поморгайте ними, перелітає із щоки на щоку — надувайте по черзі кожну щоку, сіла на підборіддя — посувайте щелепою і т. д.\nГра «Дракон ловить свій хвіст»\nДіти стоять одне за одним, тримаючись за талію. Перша дитина — це «голова дракона», остання — «хвостик». Перший гравець намагається схопити останнього — «дракон ловить свій хвіст». Інші діти міцно тримаються одне за одного. Коли «дракон впіймає свій хвіст», ведучий змінюється, гра повторюється. У ролі ведучого має побувати кожна дитина.\nКомунікативна вправа із правилами «Тварини»\nДіти стають у коло. Інструктор кожному учасникові пошепки на вушко говорить назву якоїсь тварини: собака, корова, кішка й т. д. Назву тварини треба тримати в секреті. Діти заплющують очі й «перетворюються» на цю тварину, «говорять», як вона: «гав-гав», «му-му», «няв - няв» тощо. Діти мають повільно пересуватися по кімнаті та прислухатися до голосів усіх «тварин», поєднуючись у родинні групи. Коли дитина знаходить «родича», «собаки», «корови», «кішки» беруться за руки й ходять разом. Вправу виконуйте із заплющеними очима.\nУсі стоять або сидять на підлозі. Дитина разом з інструктором розповідає історію й супроводжує її відповідними рухами: «На морі хвилі, маленькі й великі (спочатку однією, а потім іншою рукою в повітрі малюйте маленькі хеті; руки зчеплені в замок — малюйте у повітрі більшу хвилю). У хвилях пливуть дельфіни (робіть хвилеподібні рухи всією рукою вперед). Вони спочатку разом, а потім по черзі поринають у воду — один пірнув, інший винирнув (робіть почергові хвилеподібні рухи руками). За ними пливуть їхні дельфіненята (руки зігніть у ліктях, притисніть до грудей, долонями робіть синхронні хвилеподібні рухи вперед).Вони поринають разом і по черзі (одночасні й почергові хвилеподібні рухи долонями).От так рухаються їхні хвостики (кожен палець по черзі робить хвилеподібні рухи). Разом із дельфінами плавають медузи (долоні, стиснуті в кулаки, різко розчепірте). Усі вони танцюють і сміються» (обертайте кисті у зап 'ястках).\nМета: розвивати концентрацію уваги, вміння діяти за зразком.\nЗавдання: розвивати мислення, уяву, пам'ять, увагу, вольові риси, комунікативні навички і взаємодію з однолітками, м'язи тіла, координацію рухів.\nМатеріали: схематична карта міста, картки - схеми, малюнки з будинками із фігур, магнітофон, касета із записом шуму моря.\nПсихолог. Уявіть, що ви перетворилися на маленьких черепашок. Настала ніч. Черепашки сховалися під панцирами — втягли й опустили голівки, пригорнули лапки до тіла, заплющили очі. Солодко сплять черепашки. Але от на зміну ночі прийшов ранок. Сонячні промені зазирнули до черепашок і стали їх будити. Черепашки повільно прокидаються. От вони обережно поворухнули пальцями на лапках, розплющили оченята, повільно підняли голівки, витягнули шиї і з цікавістю озираються навколо. Настав час вставати — вони розпрямили лапки, підвелися, потягнулися до сонечка, підняли лапки вгору. Яке ж лагідне, тепле сонечко сьогодні! Доброго ранку, черепашки!\nРоздивіться з дітьми схематичну карту «міста», мережу доріг, наприкінці кожної — будиночок, на всіх поворотах — ліворуч, праворуч, вгору, вниз — зображення дерева, ялинки, ромашки, грибочка.\nПсихолог. Уявіть, що новий друг запросив когось із вас у гості, а щоб легко було знайти будинок, у якому він живе, запропонував картку-схему, за якою легко це зробити (покажіть, як по картці-схемі знайти потрібний будиночок на карті «Міста»).\nЗапропонуйте кожній дитині за 2—3 різними картками-схемами відшукати відповідні будиночки на великій карті.\nНа першому занятті можна допомагати собі, водячи по карті пальцем, на другому — словами, на третьому — завдання треба виконувати візуально, дитина знайомить усіх тільки з результатом пошуку: ось правильний будиночок. На четвертому занятті запропонуйте дітям самостійно підготувати картки-схеми для своїх друзів.\nКомунікативна вправа «Тачка»\nДіти розбиваються на пари. Один із партнерів робить «упор лежачи», інший бере його за ноги й піднімає. Перший починає перебирати руками, другий іде за ним, підтримуючи його ноги й регулюючи швидкість руху.\nВикладіть перед дітьми по черзі 3—5 варіантів малюнка «Будиночок». Наприклад:\nтрапецієподібний, із напівкруглим дахом, трикутними дверима, з ялинкою ліворуч і парканом у вигляді ромбиків праворуч, сонечком і хмарами в небі;\nтрикутний із круглим віконцем, прямокутною трубою, антеною, дощиком тощо.\nЗапропонуйте перемалювати кожен малюнок. Проаналізуйте готові роботи: чи є неточності та які. Перемагає той, хто зробив найменше помилок.\nСидячи на підлозі, робіть плавні рухи руками, наслідуючи медузу, яка плаває у воді.\nДіти сідають на стільчики. Психолог пропонує згадати, які гарні, приємні слова кожен сьогодні почув. Діти пригадують компліменти, сказані їм. Психолог дякує дітям за те, що вони були уважними й добрими.\nМета: формувати вміння займати «подвійну позицію» у взаєминах і спільній діяльності.\nЗавдання: розвивати увагу і координацію рухів, дрібну моторику, міжпівкульну взаємодію, комунікативні навички; знімати психоемоційне напруження; розслаблювати м'язи рук, ніг і корпуса.\nВправа «Розповімо й покажемо»\nДіти стають півколом напроти психолога й повторюють за ним слова й рухи.\nПсихолог. Один, два, три, чотири, п'ять (по черзі загинають пальці правої руки), можемо всі ми показать (ритмічно плескають у долоні). Це лікті — їх торкнемося (обхоплюють долонями обидва лікті), праворуч, ліворуч ми гойднемося (виконують нахили праворуч і ліворуч). Це плечі — їх торкнемося (кладуть долоні наплечі), праворуч, ліворуч ми гойднемося (нахиляються праворуч і ліворуч). Якщо ми вперед гойднемося (нахил уперед), то колін ми торкнемося (торкаються колін). Один, два, три, чотири, п'ять (по черзі загинають пальці лівої руки), можемо все ми показать\n(ритмічно плескають у долоні).\nУсі сидять на підлозі. По черзі та якнайшвидше дитина перебирає пальці рук, з'єднуючи в коло з великим пальцем послідовно вказівний, середній тощо. Виконайте вправу від вказівного пальця до мізинця і від мізинця до вказівного пальця. На початку дійте кожною рукою окремо, потім разом.\nЗапропонуйте дитині уявити, що її пальці — це маленькі змійки. Вони можуть рухатися - звивати ся, обертаючись праворуч, ліворуч, донизу, догори. Якщо виконуєте вправу двома руками, долоні спочатку «дивляться» від дитини, потім — одна на одну. При цьому спочатку зробіть вправу тими самими пальцями, а потім різними (наприклад, великий палець правої руки й мізинець лівої).\nДіти ходять по залі, намагаючись не зачіпати одне одного. Почувши команду психолога: «За плющте очі!», — заплющують очі й повільно йдуть до центру зали. Коли діти наблизяться одне до одного, психолог вимовляє: «Один, два, три, того, хто поруч, за руку візьми. Очей не розплющуй, а хто це, відгадай».\nДіти на дотик визначають, хто стоїть поруч, називають імена одне одного і\nГра «Зобрази явище»\nПсихолог і діти перераховують, що відбувається восени: дме вітер, гойдаються дерева, падає листя, іде дощ, утворюються калюжі.\nПсихолог показує рухи, які відповідають цим явищам:\nдме вітер — дме, витягнувши губи;\nгойдаються дерева — погойдує здійнятими вгору руками;\nпадає листя — виконує плавні рухи руками згори вниз;\nіде дощ — виконує дрібні рухи руками згори вниз;\nз'являються калюжі — стуляє руки в кільце перед собою.\nКоли діти запам'ятають ці рухи, психолог пояснює правила гри: доки звучить музика, діти бігають, танцюють, але тільки-но музика припиняється, діти зупиняються та слухають, яке явище назве психолог. Діти мають показати відповідний рух.\nКомунікативна вправа «Міст дружби»\nІнструктор просить дітей утворити пари, придумати й показати якийсь місток (руками, ногами, тулубом), наприклад, зіткнутися головами або долоньками. Потім він запитує, хто з дітей хотів би «побудувати» місток утрьох, учотирьох і т. д. Закінчується вправа тим, що всі беруться за руки, піднімають їх угору, зображують «міст дружби».\nПсихолог. Устаньте. Уявіть, що ви піднімаєте важку штангу. Нахиліться, візьміть її. Стисніть кулаки. Повільно підніміть руки. Вони напружені! Важко! Руки втомилися, кидаємо штангу (руки різко опускають вниз уздовж тулуба). Вони розслаблені, не напружені, відпочивають. Легко дихається. Вдих — пауза, видих — пауза.\nБудемо займатися спортом (нахиліться вперед).\nШтангу з підлоги піднімаємо (випряміться, руки нагору).\nПід час виконання вправи можна торкнутися м'язів плеча й передпліччя дитини й перевірити, як вони напружилися.\nМета: усувати агресію та імпульсивність.\nЗавдання: розвивати самоконтроль і довільність уваги, емоційну сферу, навички взаємодії з однолітками, дрібну моторику; усувати агресію й імпульсивність; розслаблювати м'язи; формувати тактильні відчуття.\nМатеріали: магнітофон, касета із записом спокійної музики, паличка (ЗО см).\nЗвучить спокійна музика, діти ходять по залі. Якщо психолог плескає в долоні один раз — діти вітаються за руку, якщо двічі — плечима, тричі — спинками.\nСхрестіть руки долонями одне до одного, зчепіть пальці в замок, виверніть руки до себе. Рухайте пальцем, як покаже ведучий. Палець має рухатися точно й чітко, без синкінезій. Торкатися пальця не можна. Послідовно у вправі треба задіяти всі пальці обох рук, далі діти можуть виконувати вправу в парах.\nВправа «Слон малює»\nУсі сідають на коліна. Нахиліться головою до плеча, витягніть руку вперед і малюйте нею горизонтальну вісімку (знак нескінченності) великими мазками. Потім повторіть те ж іншою рукою.\nФункціональна вправа «Танці-протилежності»\nУчасники розбиваються на пари. Під ритмічну музику одна дитина в парі танцює сумний танець, друга — веселий. За 1—2 хв учасники міняються ролями. Потім пропонують інші пари почуттів: сміливий — боягузливий, спокійний — агресивний, злий — добрий.\nВправа «Прошепчи відповідь»\nПсихолог. Я ставитиму вам запитання. Кожен, хто знає відповідь, простягає вперед руку, стискає пальці в кулака, а великий палець піднімає вгору. Покажіть ці рухи.\nПсихолог. Коли я побачу багато піднятих угору пальців, то почну рахувати: «Один, два, три». На рахунок «три» ви всі разом маєте прошепотіти відповідь.\nЯк називається місто (селище), в якому ви живете?\nЯке число йде за числом п'ять?\nЯк називається дитинча корови?\nСкільки лап у собаки?\nСкільки лап у двох собак?\nКогнітивна вправа «Пуантизм»\nУсі сидять на підлозі. Дітям пропонують чисті аркуші паперу, гуашеві фарби. Вони можуть малювати що завгодно пальцями обох рук без пензликів. Для кожного пальця правої та лівої руки нехай оберуть свій колір фарби. Малюнок можна почати однією рукою, потім іншою й обома одночасно.\nУсі лежать. Запропонуйте дітям заплющити очі й уявити, що вони лежать на теплому піску.\nПсихолог. Лагідно світить і гріє сонечко. Віє легкий вітерець. Ви відпочиваєте, слухаєте прибій, спостерігаєте за грою хвиль і танцями чайок над водою. Прислухайтеся до свого тіла. Відчуйте позу, в якій лежите. Чи зручно вам? Змініть свою позу так, щоб вам було максимально зручно, аби ви максимально розслабилися. Уявіть себе усього і запам'ятайте цей образ. Потім потягніться, глибоко вдихніть і видихніть, розплющте очі, повільно сядьте й акуратно встаньте.\nДіти сідають на підлогу, утворюють коло. Психолог просить сказати, яка вправа їм сподобалося. Діти, передаючи одне одному жовтий квадрат, по черзі діляться своїми враженнями.\nМета: розвивати уміння підкоряти свої дії інструкції дорослого, формувати гальмівні рефлекси.\nЗавдання: розслабити м'язи; розвивати дрібну моторику і міжпівкульну взаємодію, увагу і спостережливість, самоконтроль; знімати психоемоційне напруження; покращувати взаємодію з однолітками.\nУсі стоять. Дітям пропонують уявити, що вони щойно зліпили сніговика. Тіло має бути напружене, як замерзлий сніг. Прийшла весна, пригріло сонце, і сніговик почав танути. Спочатку «тане» і повисає голова, потім опускаються плечі, розслаблюються руки і т. д. Наприкінці вправи дитина м'яко падає на підлогу й лежить, немов калюжа. Розслабтеся. Пригріло сонечко, вода в калюжі випарувалася і перетворилася на легеньку хмаринку. Дме вітер і жене хмаринку по небу.\nЗапропонуйте дитині уявити, що її пальці — це маленькі змійки. Вони можуть рухатися-звиватися, обертаючись праворуч, ліворуч, донизу, догори. Якщо виконуєте вправу двома руками, долоні спочатку «дивляться» від дитини, потім — одна на одну. При цьому спочатку зробіть вправу тими самими пальцями, а потім різними (наприклад, великий палець правої руки й мізинець лівої).\nПокладіть руки на підлогу (стіл). Одну руку стисніть у кулака, іншу просто покладіть на стіл. Одночасно міняйте положення рук. Ускладнити вправу можна, прискоривши темп.\nСхрестіть руки долонями одна до одної, зчепіть пальці в замок, виверніть руки до себе. Рухайте пальцем, який вкаже ведучий. Палець має рухатися точно й чітко, без синкінезій. Торкатися пальця не можна. Послідовно у вправі треба задіяти всі пальці обох рук. Далі діти можуть виконувати вправу у парах.\nВправа «Сонячне проміннячко»\nДіти сідають навпочіпки і заплющують очі.\nПсихолог. Ми гралися, гралися і трохи втомилися. Присіли відпочити й задрімали. Але от сонячне проміннячко:\nторкнулося очей — розплющте очі;\nторкнулося чола — поворушіть бровами;\nторкнулося носа — насупте ніс;\nторкнулося губ — поворушіть губами;\nторкнулося підборіддя — посовайте щелепою;\nторкнулося плечей — підніміть і опустіть плечі;\nторкнулося рук — потрясіть руками;\nторкнулося ніг — ляжте на спину й подригайте ногами.\nСонячне проміннячко погралося вами і зникло — вставайте, діти.\nКомунікативна вправа «Стоніжка»\nУчасники групи встають один за одним, тримаючись за талію. За командою психолога починають рухатися вперед, потім присідають, стрибають на одній ніжці, проповзають між перешкодами тощо. Головне завдання учасників — не розірвати ланцюжка і зберегти «Стоніжку»\nгірфанова галина 03.01.2021 в 10:28\nЗюзь Зоя Петрівна


Зірка “Перших ластівок” розповіла, як потрапити в Голлівуд через Instagram | Модна Леді\nЗірка “Перших ластівок” розповіла, як потрапити в Голлівуд через Instagram\n13.06.2020 Modna Ledi Суспільство 0\nТалант цієї актриси Новий канал помітив ще коли вона була зовсім юна. У віці 16-ти років дівчина знялася в серіаліті “Київ вдень та вночі”. Минулого року зірка Таїсії-Оксани Щурук засвітилася ще яскравіше, коли дівчина зіграла глухоніму Катю в серіалі “Перші ластівки“. Попри юний вік, в актриси значний список головних ролей, але на цьому вона зупинятися не збирається. Дівчина планує підкорити американський ринок кіно.\nМоя мрія – зніматися в Голлівуді. Це не означає, що я хочу тільки туди поїхати, і все. Для початку потрібно побудувати хорошу кар’єру в Україні, щоб тебе помітили зізналася дівчина під час ефіру “Доброго Поганого Злого підкасту”.\nІснує думка, що в Голлівуд можна потрапити через ліжко. У сучасному світі дорога в американську кіноіндустрію лежить через соцмережі.\nЄ одна дівчина – власниця інтернаціонального кастинг-агенства. Вона набирає акторів з різних країн. Наприклад, оголошує конкурс монологів для хлопців і дівчат. Актор їх знімає, викладає в Instagram, ставить певні хештеги. Якщо виграє конкурс, то потрапляє до неї в базу, і вона починає його розкручувати. Потрапити в Голлівуд більш ніж реально. Щоправда, зараз я своїм просуванням на той ринок не займаюся, тому що хочу закінчити університет пояснює актриса “Перших ластівок”, які показував Новий канал.\nІ добре, що дівчина залишається в Україні. Її чекає багато хороших ролей. І, звісно ж, другий сезон серіалу “Перші ластівки” на Новому каналі.\nЧитайте також Біллі Айліш скасувала світове турне через пандемію: реакція мережі\n“Вона мене знає краще, ніж я”: Шон Пенн розповів про відносини з молодою коханою