Леся Українка. Пейзажна та інтимна лірика. Вірші «Хвиля», «Стояла я і слухала весну...», «Все-все покинуть, до тебе полинуть...», «Уста говорять: "Він навіки згинув!.."», українська література\nЛеся Українка. Пейзажна та інтимна лірика. Вірші «Хвиля», «Стояла я і слухала весну…», «Все-все покинуть, до тебе полинуть…», «Уста говорять: «Він навіки згинув!..»», українська література\nХід заняття Леся Українка. Пейзажна та інтимна лірика. Вірші «Хвиля», «Стояла я і слухала весну…», «Все-все покинуть, до тебе полинуть…», «Уста говорять: «Він навіки згинув!..»», українська література\n«У вічному устремлінні до світла, у вічному горінні народжувалась її лірика. Неприкрашений, непідроблений голос серця, по суті, є щось більше, ніж звичайна «лірична поезія»,— є те, що хорошим словом узивалось колись «людський документ». В не-прикрашеній, неретушованій справжності почуття, одягненого в несилувану і адекватну форму словесну, і міститься весь секрет того хвилювання, яке незмінно переживаєш, читаючи поезію Лесі Українки»,— писав відомий літературознавець, поет, теж прихильник неоромантизму Микола Зеров. І наводив такі рядки, що, на його думку, є яскравим зразком поєднання пейзажної та інтимної лірики:\nМов над озером тихим, глибоким,\nПрилучімося й ми до високої поезії, почуттів, що дають і нам наснагу до життя, приносять естетичне задоволення.\n1. Робота в парах. Повторення вірша напам’ять.\nРозповідь вірша Лесі Українки «Contra spem spero!» напам’ять.\n(Можна провести конкурс на кращого читача.)\n3. Ідейно-художній аналіз віршів.\n(Аналізуються вірші «І все-таки до тебе думка лине…», «І ти колись боролась, мов Ізраїль…» одним зі способів (пообразний, проблемний, за автором чи традиційний).)\n(Учитель виразно читає поезію Лесі Українки «Хвиля».)\n2. Словникова робота, обмін першими враженнями.\n— До якого виду лірики належить ця поезія? (Пейзажної.)\n— Який персоніфікований образ є у вірші? (Природи, хвилі, моря.)\n— Які контрасти трапляються у творі? (Хвиля ясна — хвиля каламутна та ін.)\n— Яку алегоричну картину можна уявити, читаючи цей вірш? (Дня і ночі, горя й радості, покори, рабства і свободи; самого життя.)\n— Які рядки викликали у вас почуття естетичного задоволення від поетичної довершеності?\nУ вірші Лесі Українки «Хвилі» виявилося ритмомелодійне новаторство поетеси — динамічне багатоваріантне поєднання коротких і довгих рядків різностопного хорея. Леся Українка однією з перших в українській поезії використала інтонаційно гнучкий нерівноскладовий вірш. Звукову форму твору увиразнюють також асонанси та алітерації.\n(Учитель виразно читає вірш Лесі Українки «Стояла я і слухала весну…».)\n8. Прослуховування аудіозапису.\n(Прослуховується аудіозапис вірша «Стояла я і слухала весну…», покладеного на музику.)\nІнтимна лірика Лесі Українки своєрідна, навіть віддалено ніким не повторена в мотивах і образах, ніколи не друкована за життя поетеси. Вона є виразом найболючішої, найпрекраснішої, найшляхетнішої часточки жіночої душі. Стосунки поетеси із Сергієм Мержинським — це історія взаємної приязні, товариської підтримки, вірної дружби, душевного єднання і. кохання без відповіді, нездійснених мрій, вічної розлуки, гіркої самотності. Це було щось вище за щасливу земну любов. Під враженнями почуттів з’явилися вірш у прозі «Твої листи завжди пахнуть зов’ялими трояндами», поезії «Все-все покинуть, до тебе полинуть…», «Уста говорять: «Він навіки згинув!..»».\n10. Виразне читання поезій, прослуховування аудіозаписів.\n11. Словникова робота, обмін враженнями щодо прочитаного.\n«Що краще — коли кохаєш ти чи коли кохають тебе?»


ОВДІЄНКО МАРІЯ ГРИГОРІВНА - Інтерв’ю - Дисидентський рух в Україні\n15.08.2011 | Овсієнко В.В. | Інтерв'ю з Марією Григорівною ОВДІЄНКО 15 квітня 2005 року в місті Броварі.\nІнтерв'ю з Марією Григорівною ОВДІЄНКО\nМ.О.: 6 травня 1948 року. Виховувалася у звичайній селянській сім'ї. Батьки не були якимись національно свідомими, мати мала освіту два тижні лікнепу, а батько чотири класи. Але батько був дуже розумний. Батько був для мене найсвятішою людиною в житті, і коли батько помер, то я рік думала, що я помру, я кожного дня чекала, що помру, я не могла цьо-го пережити, я не думала, що він може коли-небудь померти, я не уявляла, що батька може не стати, це для мене була страшна трагедія.\nЯк правило, вчителі української мови були слабкі, а вчителі російської мови – сильні. У мене була вчителька російської мови донська козачка Євгенія Іванівна Менко, і я почала писати вірші. Вона дала тему твору "Солдат в земле намного больше, чем на земле". Це з російської літератури. І я написала вірша. Вона носила того вірша по школі, читала в усіх класах і казала: "У этой девочки прямой путь в Литературный институт. Ей надо учиться в Москве, она очень талантливая". Що цікаво, я дуже цю вчительку поважала, дуже з нею дружила. А вчителем української мови і літератури в нас був директор школи. Він робив так. У старших класах казав мені, що оце така тема, підготуйся і проведи урок, бо його ку-дись викликають. Я проводила уроки для своїх однокласників і вони мене слухали. Спершу дивувалися, казали, а нащо це тобі, сміялися. Пам'ятаю, я Рильського їм читала, вони дуже сміялися: "Та що це таке?" А потім звикли і нормально до цього ставилися. Може, зацікав-лення літературою з'явилося в мене з цих причин.\nЯ старшокласницею прийшла в наше Броварське літературно-мистецьке об'єднання "Криниця" – воно тоді було студією. Ним я зараз уже десять років керую. Приїхав на засі-дання цієї студії Володимир П'янов (18.10. 1921 –- ….12. 2006. Був відповідальним секрета-рем комісії Спілки письменників України по роботі з молодими авторами. Його називали «хрещеним батьком шістдесятників». – В.О.). Ми там читали наші твори, він аналізував їх. Дав мені свій телефон, каже, будеш у Києві – приїзди до мене, що напишеш, давай мені, я читатиму. Це я не для друку, а так просто вам кажу, що про нього багато всіляких речей ро-зказували, про його стосунки з жінками – я його знаю як дуже порядну людину. Він кілька разів бував у моїх батьків, познайомився з батьком, з матір'ю, і казав мені: «Вони в тебе такі справжні люди від землі». Моєму становленню, я вважаю, перший поштовх дав П'янов.\nМ.О.: Ну, а я 11-й. У П'янова я побачила дуже багато цікавої молоді. Там була така де-мократична атмосфера, він давав нам цікаві книжки читати, він знайомив нас із людьми, ми між собою знайомилися. У нього справді була дуже гарна атмосфера. Він усіх голодних го-дував, усім давав гроші на проїзд, на якісь там елементарні потреби, там було справді цікаве товариство. Ну, уявіть собі, мені, сільській дитині... У нього на дачі жили, кому треба було, всі там могли прийти переночувати. От він їде, наприклад, на рибалку завтра. Каже, я буду в цій кімнаті ночувати, а в тій кімнаті нас п'ятеро чи шестеро. О четвертій годині ночі теле-фон дзвонить, я беру трубку – Малишко. Каже, покличте Володимира Яковича. Вони там говорять. Чи Рильський – вони домовляються і їдуть на рибалку. Ну, для сільської дитини, знаєте, як це цікаво було? Це ж, уявіть собі, класики нашої літератури. Ясно, що він усіх спрямовував у національному плані дуже чітко.\nВ.О.: У нього прізвище таке російське, П`янов.\nМ.О.: Прізвище російське. Він сам, до речі, військовий, я знаю, що він якийсь харківсь-кий вуз закінчував. У нього якесь таке життя… Слава Богу, він живий і досі (Помер у грудні 2006 р. – В.О.), я його бачила ось днями. Я свідома того, що він дуже багатьом людям допо-міг. Коли я побачила, що Іван Драч прийшов до нього на 80-річчя з величезним букетом троянд і сказав: «Я схиляюся перед своїм учителем і слово "учитель" пишу з великої літе-ри», то я абсолютно згодна з ним, бо, справді, дуже багато людей у нашій літературі можуть назвати П'янова вчителем. А для мене важливо, що П'янов не просто був літературним учи-телем, він був учителем у галузі національної ідеї. Він не був гострим. Коли я вже познайо-милася зі Сверстюком і спілкувалася з ним, і він побачив, що я захоплена Сверстюком, бо Сверстюк від першого дня, відколи я з ним познайомилася, і до сьогодні для мене дуже ве-ликий авторитет, як би на нього хто не дивився, у мене завжди на нього є свій погляд, то, знаєте мене якось так вразило тоді, що П'янов сказав мені: «Ви знаєте, оцей скепсис у нашій інтелігенції посіяв Сверстюк». А я кажу: "А можливо оцей скепсис і потрібен?". Нічого П'я-нов мені не відповів, так подивився на мене. Оце така була історія. А потім я познайомилася з Іваном Дзюбою, з нині покійним Олесем Бердником і з багатьма-багатьма іншими людь-ми.\nКажу П'янову, що мені треба щось робити, він каже: "Давайте десь прилаштуємося на роботу". І я пішла робітницею у Ботанічний сад Академії наук України, там, над Дніпром. Там працював Сергій Іванович Івченко, це був товариш П'янова. Сергій Іванович каже: "До-бре, ми візьмемо вас на роботу". Я робила в саду все, що треба було. Але там велася велика наукова робота, там люди дисертації писали, там треба було якісь досліди проводити. А тоді ж не було комп'ютерів, треба було на машинці друкувати якісь матеріали. Я допомагала. Це був дивовижний період у моїй біографії. Це вже 1967-68 роки.\nПо-перше, дивовижний тим, що саме в цей період я познайомилася з людьми, з якими я до сьогодні спілкуюся. У цей період я зрозуміла, на тодішньому своєму рівні, що таке та держава, в якій ми живемо, чого нам треба і чого ми не маємо. Тобто я почала осягати наці-ональну ідею так, як це має бути. Тоді виключили з університету Надію Кир'ян і вона при-йшла до мене – П'янов її направив, каже: "Там уже одна наша людина є, йди туди". Ми вдвох з нею жили у келії монашки. Келія була розрахована на одну монашку, а ми жили вдвох із нею в тій келії монашки на території Ботанічного саду. І до сьогодні той будинок там є. Там у мене зробили перший у житті обшук, але це було вже трохи пізніше. Я ніяк не зберуся написати про це, але, напевне, треба написати, бо я бачу, що ніхто про це ніколи не писав. Я бачила своїми очима і переживала оту страшну пожежу Видубицького монастиря. Мало того, я вкрала чотири книжки з тої пожежі і віддала їх Сергію Білоконю. І з Сергієм ми ж тоді теж познайомилися. Дуже багато людей я знала.\nМ.О.: Це була пожежа 1968 року. Осінь це була. Я не пам'ятаю дату, але це була осінь. Там була така цікава історія. Я ж там жила, там справді така дивовижна аура, а коли ти ще молодий, коли там бузок цвіте, 30 гектарів бузку, і в цьому бузку стоїть наш будиночок... Туди Бердник до нас приходив щодня, туди Сверстюк приходив з Андрієм своїм. Ми там, як дикі люди, бралися за руки, танцювали, качалися в траві – це було справді щось таке ди-вовижне. А Бердник водив мене по ботсаду і розказував будову кожної квіточки – я була закохана у цей світ. Я дуже любила рослини, неймовірно любила квіти, я була така щаслива, що я там живу, що от приходять люди і я веду їх на екскурсію по ботсаду, бо я ж там живу. Коли магнолії зацвітали – там були маленькі магнолії, то коли вони цвіли, я у вихідний день брала ковдру, лягала під магнолію з книжкою, брала якийсь бутерброд, цілий день там ле-жала, бо люди обривали квіти. Я стерегла ті магнолії. Мене ніхто до того не зобов’язував, я просто не могла, ну, ламали люди – страшне… Знаєте, в суботу і в неділю там багато відві-дувачів було. Одним словом, це був своєрідний рай, а Видубицький монастир був як центр цього раю. Я там знайшла могилу, абсолютно забуту могилу педагога Ушинського. Я не знала, я ніде не читала, що вона тут. Ніхто ту могилу не доглядав. Людей з монастиря вже виселили, там тільки одна баба Софія жила в тому монастирі, а всіх людей виселили. То, ходячи там, лазячи у тих бур'янах, я знайшла могилу Ушинського. Я виполола ті бур'яни, посадила там квіти, почала за нею доглядати. Так от, знаєте, була там якась така дуже своє-рідна, цікава аура.\nУ тому Видубицькому монастирі Інститут археології тримав якісь свої експонати. Я по-просила показати їх мені, вони показали те, що потім згоріло. Побачила стелажі, на стела-жах якісь там глиняні черепки стоять, все пронумеровано, як то, знаєте, у науковців. Добре, що я це побачила. Кажу: "А отам, у бокових банях, що?" Вони кажуть: "Там книжки". А тут пожежа одного дня. Це було під вечір уже. Я біжу туди, і Надя Кир'ян теж зі мною, біжимо туди. На мені була якась куртка. Спідниця і куртка. Там усе горить. Правда це чи ні, але сказали, що приїхав на пожежу сам голова КДБ, тоді Нікітченко був головою, і люди ка-жуть, що ото голова КДБ. А я їм кажу: "Хлопці, пустіть мене туди, всередину". Вже так трохи погасили. А вони: "Ні, не пустимо, не положено". А я кажу: "Ні, пустите, а ні, то я са-ма піду". І давай туди рватися. Вони мене не пускають. А я тоді підійшла до цього і кажу: "Мені сказали, що ви голова КГБ". А він сміється, каже: "Ну то й що?" Я кажу: "Дайте роз-порядження, щоб мене пустили всередину". – "А ви чого там не бачили?" – "Я тут живу, і для мене це святе. Якщо ви не пустите, я кинуся в огонь при людях, я можу зробити що за-вгодно. Якщо ви зараз мене туди не пустите, то ви матимете дуже великі неприємності". Він так на мене подивився, каже: "Якась, видно, навіжена чи що". Покликав пожежника: "Про-веди її всередину". Пожежник у касці веде мене всередину. Оце, де стояли стелажі, все ви-горіло – нічого нема. А бокові бані справді були цілі. Вони були набиті книжками. А того пожежника хтось покликав. Ви знаєте, я взагалі ніколи не простягала руки ні до чого чужо-го, а тут щось спрацювало, я досі не знаю, але от я стала – вони такі наче аж цвіллю пахну-ли, ті книжки – я так дивлюся, і у мене перед очима таке видиво, що завтра цих книжок не буде. Я в такому відчаї простягаю руку і запихаю собі осюди під куртку, отак спідницю від-тягла і запхала собі – чотири книжки я встигла... Принесла їх додому і думаю... А в той час у нас уже прослушка стояла, я не знала цього. Там у нас збиралося молодіжне національне товариство, люди ж різні були, за всіма стежили, хтось вірші писав. Уже потім мені розка-зали дівчата, що бачили, як ставили цю прослушку, як лазили нагору. Ну, вони не бачили, що ставили, але що лазили на горище і не пускали нікого в це приміщення, де ми жили. Од-ним словом, я взяла ці книжки, а тут підходить цей пожежник: "Ну, побачила, що все ціле, заспокоїлася?" Я кажу: "Заспокоїлась". Вийшла я звідти, мене так усю теліпає. Я прийшла додому і Наді кажу: "Ти знаєш, я боюся за ці книжки". Кажу Сергію Білоконю: "У тебе тут..." Ну, він же захист мав: батько в нього ж доктор наук, мама, і я йому віддала ті книжки.\nА перед тим, доки воно ще було, прибігає якось Ліна Костенко і каже мені: "Чи це ви Марія чи Надія?" Я кажу: "Марія". Вона каже: "Мені сказали, що вчора вранці арештували Віктора Кордуна, Миколу Воробйова і всіх тих хлопців". Це Київська школа поезії. А я ж ходила туди, в кав'ярню "Київську", ми з Надією спілкувалися з тими хлопцями. Я кажу, що вчора вранці точно не арештували, бо ми вчора ввечері були в кав'ярні, читали вірші, я, ка-жу, бачила їх, ще ввечері вони точно не були арештовані, а сьогодні, кажу, не знаю. Це було ще перед пожежею. А ще так цікаво вийшло. Вона зайшла у цю нашу келію, отак сіла і зди-вувалася. А в мене вила-трійчатка стояли в кутку. Плакати і вила-трійчатка.\nЧерез кілька днів згоряє Видубицький монастир. Минає ще кілька днів, і Ліна приходить другий раз туди, шукає мене і каже: "Знаєте, я коли почула, що це все згоріло, зразу поду-мала, що треба вас шукати. Я пам'ятаю, як ви мені розказували, і думаю: Боже, як вона, бід-на, пережила це все". Це ж для мене в тій келії там пофарбували, навели марафет, поробили все – гарно було. І підсвітка була.\nВ.О.: Ви дати обшуку не пам'ятаєте? Я інтерв’ю з Олесем Назаренком уже записав уже. (О.Назаренко та В.Карпенко були заарештовані 26.06. 1968, В.Кондрюков 17.09. 1968 за листівку «До всіх громадян Києва», видану до дня вшанування Т.Шевченка 22 травня. Зви-нувачені в проведенні антирадянської агітації і пропаганди. – В.О.).\nМ.О.: Це був 1968 рік. Я думаю, що це було літо 1968 року. Назаренко тоді зустрічався з якоюсь жінкою, я йому ще букет квітів нарізала і провела його тудою через низ, кажу: "По-даруєш тій жінці квіти". Я її не знала, але кажу: "Подаруєш". Після того, мені здається, його і забрали. Ясно, що я читала самвидав. Так вийшло, що у зв'язку зі справою Назаренка в ме-не зробили обшук.\nМ.О.: Самвидав. Я пам'ятаю, що книгу Джиласа, статтю «З приводу процесу над Пог-ружальським», ще щось отаке. А потім був ще один обшук… А, ні, це Надійка Кир`ян мені розказувала. У Надійки був обшук раніше. Її ж виключили з університету через те. У неї взяли "Інтернаціоналізм чи русифікація?". А в мене теж, до речі, "Інтернаціоналізм чи ру-сифікацію" взяли.\nВ.О.: А чи ви їх запам'ятали, хоч кого-небудь?\nМ.О.: Коваль був слідчий. А більше я не запам'ятала. Одного я візуально пам'ятаю, Сла-ва вони на нього казали, він дуже на горилу схожий був, в нього волосаті руки, руді, такий він неприємний... Я з ними говорила... Ну, що ж, я молода була. Я сиджу, у мене такі вірші... Вони щось говорять, а я їм вірші читаю. "Що ви, ви не розумієте, в якій ви установі?" Кажу: "Та мені до лампочки ваша установа". І пишу вірша: дим цигарки не кільцями – цівкою, го-робчики за вікном вдоволено цвірінькають – щось таке, то здорово. Читаю їм, а вони ка-жуть: "Ну, дитина". Одним словом, вони мене водили-водили... Ну, як водили? Приїздив такий Юра, пам'ятаю, молодий чоловік – ми ж там на території ботсаду жили – до мене "Во-лгою". Я не можу людям сказати, хто він, це ж дізнаються, що мене в КДБ викликають. Приїздить, а я йому кажу, що без повістки я з вами говорити не буду. Він приносить повіст-ку – я ж не можу не піти. Забирає мене. І ото вони все допитують. Я кажу: "Ну що допиту-вати?" Зачитали мені покази...Одним словом, все скінчилося тим, що хлопців посадили. (31.01. 1969 Київський обласний суд присудив за ст. 62, ч. 1, КК УРСР О.Назаренку 5 р. ув`язнення в таборах суворого режиму, В.Кондрюкову – 3 р., В Карпенку – 1,5 р. – В.О.).\nА ще там був цікавий епізод – коли батько приїхав додому з КДБ. Ну, матері він не ска-зав, куди він їздив. Приїхали ж якісь люди, мати переживає, що забрали батька, вона нічого не знає, хто це, що це, а коли він повернувся, то дуже плакав. Брат у мене старший одружи-вся, коли мені було 4 роки, я вже в них одна була. Батько зізнався матері, що його в КДБ викликали і що я там сиджу, посадили мене, і що вони йому сказали, що вона у вас дуже страшна антирадянщиця, ми її посадимо в тюрму. Ну, батько ж розказав матері. Коли мене відпустили, я приїхала наступної неділі додому. Мати плаче, батько мовчить сидить, ні сло-ва не каже, але сумний дуже. Мати зі слізьми заходить до хати, принесла куфайку – нову купила, биті валянки і шерстяне плаття: "Це я тобі в тюрму, дитино, купила". Уявляєте? Це мені так запам'яталося... У нас людське розуміння, вона каже: "Там же ж холодно в тюрмі, може ж дадуть, щоб оце ж тобі було тепло, щоб було в що одягнутися". Оце такий епізод.\nМи часто ходили разом обідати зі Сверстюком, здзвонювалися по телефону і десь там ідемо. Я працювала в Товаристві охорони пам'яток, а він ото в "Ботанічному журналі", це ж дуже близько. І він мені якось каже: "Давайте підемо обідати сьогодні до Лілі". Я вже знала, що вона є на світі, і мене це вразило. Я ж його знала неодруженим. Ну, сина Андрія я знала, ми спілкувалися, фотографію мені Андрій подарував. Але я щось не уявляла, що Сверстюк може одружитися, що якась жінка може бути біля нього. Я до нього якось дуже по-особливому ставилася. Це мене вразило, думаю: "Боже, як це так, якась жінка, що це таке? Потвора, мабуть, якась". Я цього нікому не казала. "Господи, така людина – і оце буде од-ружуватися". Він каже: "Вона на обід нас запрошує". Ну, ми сіли пообідали, поговорили. Приємна жінка виявилася, але я все одно так набусурманено тримаюся. А вона тоді працю-вала в Інституті психології. Каже, що її посилають на місяць чи на два за кордон. А жила вона на квартирі у старенької жіночки. І каже, що не може її залишити, треба, щоб у неї по-жила якась нормальна людина, якій вона довіряє. І просить, щоб це була я. Я кажу: "Добре". Вона каже: "Тут особливих обов'язків нема, їй просто треба хліб купувати, молоко чи кефір, і щоб хтось був, бо вона практично сліпа". Вона там трошки щось бачила, така лінза в неї була велика, вона сідала перед самим екраном, щось там могла по телевізору дивитися.\nВ Одесі я прийшла до Ніни Антонівни (Н.А. Строката-Караванська, 31.01 1926, Одеса – 2.06 1996, США. Мікробіолог. За громадську діяльність, поширення самвидаву 6.12. 1971 р. ув'язнена на 4 р. Каралася в Мордовії. Після звільнення жила в м. Таруса під Москвою. Член-засновник Української Гельсінкської групи. З 30.11. 1979 жила в США. Видавала тво-ри самвидаву. – В.О.). Якось зразу в нас такий гарний контакт виник. Прочитала вона цього рекомендаційного Сверстюкового листа. Я писала про це в книжці "Промінь з Одеси" (М.Овдієнко. Хрещена мого сина Романа // Олекса Різниченко. Промінь з Одеси: Поема. До-кументи. Спогади про шістдесяті роки в Одесі і про Ніну Строкату-Караванську. – Одеса, 2000. – С. 218-231). Знаєте, у неї ж не було своїх дітей, то вона мене сприйняла якось дуже близько, у нас були дуже теплі стосунки. А її страшенно боялися, особливо чоловіки бояли-ся. Вона була така сувора жінка, і така слава про неї ходила, що вона дуже сувора… Вона жила дуже аскетично, у неї їсти ніколи не було, хліба зайвого шматка ніколи не було в хаті, все так раціонально, і матеріальні проблеми були, і всілякі інші. Як я з'явилася, бачу, вона намагалася щось приготувати. Це ж я вступні іспити складала. Каже: вам треба обов`язково вступити і вчитися. Я вступила.\nКоли я вступила, то спочатку в гуртожитку спробувала жити, але не змогла я у гуртожи-тку жити. Тоді я пішла на квартиру. Але з Ніною Антонівною ми весь час підтримували ду-же тісний зв'язок. Спочатку я жила в неї, коли вступила, потім пожила трохи в гуртожитку, потім жила з Ніною Маланко на квартирі. Ні, спочатку не з Ніною, я спочатку з дівчатами жила, там четверо нас жило на квартирі, а потім уже з Ніною стала жити. Але ми весь час підтримували дуже тісний зв'язок з Ніною Антонівною. Туди приїздила Ірина Калинець, ту-ди приїздила Стефа Гулик, туди приїздив Льоня Плющ. В Одесу приїздив театр Заньковець-кої зі Львова, і прийшов, пам'ятаю Юрко Брилинський. Якраз Льоня Плющ був в Одесі, ко-ли прийшов Юрко Брилинський. Пам'ятаю, що Олекса був Різників, що Льоня Плющ був, хто ще був, я не пам'ятаю. Кілька нас було чоловік і Брилинський. Прийшли до Ніни Анто-нівни, а було вже пізно, і ми єдине, що могли роздобути, це пляшку вина і буханку білого хліба, більш нічого, а в неї був один огірок у хаті. І оце ми так просиділи до ранку. А мені треба було на фольклорну чи на топонімічну практику їхати вранці. Мене Плющ провів, по-садив у таксі і я поїхала прямо звідти на вокзал і на практику. А Брилинський співав цілу ніч. Така була щаслива ніч, він був такий унікальний виконавець. За ніч він не повторив жо-дної пісні і не змовкав. Десь там він передихне хвилину, ми щось поговоримо – і знову спі-ває. Такі унікальні речі були там.\nМ.О.: У Нальчику. Вона каже: "Я сказала, що нехай хоч дружина приїде сюди з дити-ною, щоб трошки відпочила в Одесі, бо, – каже, – я вже так почала думати, може, мені по-мінятися квартирою на Нальчик. Як я помру, так хоч тим дітям ця квартира буде, бо їм жити ніде взагалі". А її ж на той час якраз вигнали з роботи. Вона ж працювала в Інституті імені Філатова, вона мікробіолог за фахом була. Її вигнали з роботи – тож усе домагалися, щоб вона відмовилася від Караванського, а вона так і не відмовилася. І отак-о склалися обстави-ни, що вона вирішила міняти цю квартиру на Нальчик, і поїхала в Нальчик. Її там взяли ви-кладачем у медучилище, вона з першого вересня почала там працювати. А це був уже 1971 рік. Восени 1971 року був перший дзвіночок – арешти були в 1972-му, а її раніше від усіх забрали, якщо пам'ять мене не зраджує.\nМ.О.: Вона якось приїхала з Нальчика, восени це було, я вже вчилася. Пам'ятаю, що дві доби була якась така погода, що аеропорт не приймав літаки, я сиділа дві доби в аеропорту, чекала її, нарешті вона таки приїхала. Вона сильно курила. У квартирі в неї квіти. Хоча вона їх любила, але вони дуже погано росли. А я ж не курила, і в мене ніхто в хаті не курив. При-ходили друзі, але я там навела таку чистоту... Вона прийшла, як подивилася і каже: "Боже, все вишите, все цвіте, що ви зробили з моєї квартири?" У неї завжди було дуже чисто, сте-рильно чисто, але, я ж кажу, аскетично. А в мене, знаєте... Молода ж була, хотіла ж, щоб га-рно було. Одним словом, вона була приємно вражена.\nУ нас було дуже гарне спілкування, таке тепле-тепле. Я написала у тій книжці, що могла би згадати, що говорилося про політичні справи, але я думаю, про те напишуть інші, а тако-го от спілкування з нею, майже сімейного, з нею ж ніхто не мав, тому що, коли живеш з нею, коли ночуєш в одній хаті і вечорами про щось говориш... Пам'ятаю, я одного разу на пляжі страшенно згоріла, бо я білошкіра була. Я так згоріла, що коли прийшла, вона глянула і каже, "Боже, бігом роздягатися!" А я ж там почала, то вона: "Догола! Негайно!" Роздягла мене і чимось змазала, досі не знаю, чим – ні один міліметр шкіри не обліз. Вона ж медик була, щось таке знала, змазала мені і нічого від того не було. Ну, це таке, це для інтересу.\nПоїхала вона знову в Нальчик і домовилися, що буде міняти квартиру. Приїхала Рима Казакевич, ми з нею познайомилися, подивилася цю квартиру. У неї десь родичі були тут, на Одещині, вона хотіла повернутися сюди. Вони вже домовилися про обмін, Ніна Антонів-на каже мені, що треба спакувати речі – про контейнер було домовлено. Приїдуть робітники і будуть контейнером відправляти речі в Нальчик. У той день, як відправлялися речі, при-йшов Льоня Тимчук. Пакувати допомагав Дмитро Обухов, мій майбутній чоловік, – втрьох ми були. Але Дмитро менше, а основну роботу ми з Льонею робили. І от усе спаковано, все зв'язано, приїхали робітники, контейнер привезли, усе виносять – дзвінок. Я беру трубку. Я з першої секунди зрозуміла, що це КДБ. Вони: "Как идет погрузка вещей?" А я їм: "А яке ваше діло?", – і кладу трубку. Я по голосу зрозуміла. Вони знову дзвонять, я беру трубку. "Не ложите трубку. Как идет погрузка вещей?" Я їм кажу: "Хто ви такі? Культурні люди представляються. Представтесь, будь ласка". Вони мені й кажуть, що, мовляв, Комитет го-сударственной безопасности. Я їм кажу: "Ніна Антонівна у вас?" – "Это к делу не относит-ся". Я кажу: "Ну, тоді я з вами говорити не буду". Так ото кілька разів вони мені кажуть "не кладіть трубку". Я кажу: "Дайте їй трубку". А вони кажуть: "Мы не можем, мы не имеем права, это надо с генералом решать". Я кажу: "Ідіть вирішуйте з генералом". Я знаю її хара-ктер, думаю, якщо я буду звідси, а вона звідти наполягати, то дадуть. Дали вони їй трубку, з цього я зрозуміла, що вона в Одесі. Вони сказали мені так: "Только о бытовых вещах". Вона каже: "Марієчко-серденько, – вона на мене казала "Марієчко-серденько", – не хвилюйтеся, все нормально, все спокійно, зі мною все добре, – я ж розумію, як добре, – як з речами?" Я кажу: "Я тепер не знаю, що робити, ми їх саме закінчуємо виносити, але я не знаю, що тепер з ними робити, чи назад вивантажувати?" Вона каже: "Ні, вони мені вже не знадобляться, хай їдуть туди, хай Юрко користується бібліотекою і діти, сім'я". А перед цим Валя – прі-звище Юркової дружини було Валя Троценко – приїздила з дівчинкою Іриною, малесенька дівчинка була. Вона приїздила, то в театр або куди вони з Ніною підуть, а я з малою поси-джу. Або ми з Валею підемо, а Ніна з малою посидить – отак ми якось чергувалися. Одним словом, ми відправили ці речі. А Ніну посадили.\nУ Ніни батько був в Одесі, він кандидат якихось наук, уже доволі похилого віку. Кагебі-сти залякали його, він дуже боявся. Я зайшла його попередити, сказала, що Ніну арештува-ли і що можуть до нього з'явитися з обшуком чи допитом, так щоб були готові, може, у вас якісь матеріали є чи що. Він мене сприйняв дуже неадекватно. Я розумію, що міг бути й провокатор, і хто завгодно міг прийти: "Я вас не знаю, – він російською мовою, – я вас не знаю, кто вы и зачем вы пришли". Давай мене виганяти. Я йому кажу: "Ну що ж, якщо ви мені не вірите, це ваша справа, але якщо у вас є щось таке, що може стосуватися вашої доч-ки, то я вас дуже прошу, щоб того не було в хаті, тому що все може бути". І коли я давай виходити, тоді він почав плакати, просив повернутися і сказати, як вона. Я кажу: "Я не знаю, як вона, її немає, я ношу передачі". Вона в тюрмі сказала, що в неї нема нікого, крім мене, а там же належалися передачі – я носила.\nВ.О.: Раз на місяць п'ять кілограмів.\nМ.О.: Напевно, його раніше, і Олексу Притику, він лікар, з Одеської області. Я не пам'я-таю вже по датах, але це в одній справі.\nА ще я забула сказати, що коли я 1969 року вступила в університет, то вересень я повчи-лася, а в перших числах жовтня мене викликали в першу частину ректорату університету. Якийсь Яременко чи Єременко, майором він представився мені, каже: «Я мушу з вами пого-ворити, прийшли на вас документи з Києва». Це він мені так розказав, не знаю, як було на-справді, але я добре запам'ятала цю розмову, він мені сказав, що десь у когось у хаті взяли якісь архіви в Києві, і що в тому архіві були матеріали на національно активних людей, кар-тотека така була, і на кожного персональна справа, хтось це вів. Не знаю, чи це правда, чи це вигадка, але він мені так розказав. І що там на мене велика папка, там написано, що я на-ціоналістично зорієнтована, що у мене велика перспектива в цьому плані. Як ми розуміємо, ви можете завдати багато шкоди радянській владі. Нам надіслали з цього приводу листа і ми тепер змушені якось на вас реагувати. А ще ж не було в мене жодної сесії. Я питаю: "Так що, ви мене будете виключати?" А він каже: "Ми ж не можемо так, що самі захотіли і ви-ключили. Нам як дадуть вказівку, то виключимо, але поки що такої вказівки не надходило". Я розуміла, що це буде, тільки не думала, що так швидко, що через місяць навчання. Я так подумала-подумала: що мені робити? Чи покинути оце все та поїхати? Думаю, ну що ж, бу-ду вже вчитися. Що Бог дасть, те й буде. Поки не чіпатимуть, буду вчитися.\nВ Одесі хор був, я спробувала туди ходити, кілька разів пішла... Розумієте, там була якась така ситуація, ну, таке гниле воно все було. Вони вважають, що велику справу робили, але всі ці безтолкові балачки – це те ж, що пізніше і в Русі в нас робилося, і досі робиться – оте переливання з пустого в порожнє. Я була діяльна, і до сьогодні я не хочу аби на що час витрачати, я хочу щось конкретне зробити. Я сказала: "Це мені не підходить". Я не ходила туди. Я зустрічалася з людьми в якихось конкретних справах, конкретне щось робила, зі студентами роботу проводила. Яку роботу проводила? По-перше, ми прийшли на українсь-ку філологію, нам дуже багато предметів читали разом з росіянами. Ми почали протестува-ти. Я почала писати заяви, ходити в деканат, казати, що ми протестуємо, ми українська фі-лологія, нам, будь ласка, читайте українською мовою. Багато предметів взагалі читалося ро-сійською мовою. Було досить жорстке протистояння. Прийшла одна – я прізвища тепер її не пам`ятаю, бо ми її таки прибрали, – прийшла якогось капітана далекого плавання дружина, яка взагалі не володіла українською мовою, прийшла до нас вести практику з української літератури! Уявляєте? І каже: "Прочитайте со страницы такой-то по страницу такую-то". Я встала і кажу: "Вибачте, а ви що, не вмієте по-українськи говорити?" А вона каже: "Не умею". А я кажу: "Так а чого ж ви прийшли сюди?" Вона: "Я преподаватель, как ви смеете!" Я кажу: "Та я смію, ми зберемо підписи проти вас, та що це таке!" Мені було дуже важко. Хоч у нас було більшість сільських дітей, але ж, знаєте, як у радянські часи, – залякані всі були. Вони спочатку не підтримали. А потім у мене з'явилися друзі: Ніна Маланко, ми под-ружилися з нею; потім я от жила з дівчатами на квартирі, але ті дівчата так і залишилися не-свідомі, а от Ніна, вона із Хмельниччини, з Кам'янця-Подільського – у неї були нахили до національної свідомості. Вона почала прозрівати в цьому плані. Ми з нею подружилися, це була найближча моя подруга. Потім Люда Набока, ми разом з нею жили, вона теж до нашої групи пристала, потім Федір Пашута, староста курсу, у морфлоті він служив, з дуже бідної багатодітної сім`ї, багато горя він бачив у житті і нестатків, нормальний такий чоловік. Са-шко Пилипенко, інколи Толя, я вже забула його прізвище. Одним словом, така групка в нас збилася, і ми на курсі погоду робили. Як тільки що, я зразу голосування організовую, підні-маю руку, а вони за мною. А сільським просто важко було по-російськи вчитися, вони ба-чать, що ми підняли руки, то й собі – і проголосував курс або група, в залежності від того, як читається лекція, чи по групах, чи загальна лекція. І викладачеві що робити, коли проти нього? Або йти з роботи, або на українську мову переходити. Причому я дуже доброзичли-во до них ставилася, я кажу: "Якщо ви не вмієте, я вас буду вчити". Наприклад, прийшла до нас одна аспірантка – я забула, як її звати, – вона теж була російськомовна, але дуже поряд-на була, вона практичні роботи вела з зарубіжної літератури. Вона ні по-російськи, ні по-українськи сказала: "Вибачте, я погано володію українською мовою, но я буду дуже стара-тися". І ви знаєте, як я робила? Я записувала лекцію і вела такий окремий листочок – як во-на казала і як треба. Я дуже толерантно після лекції підходила до неї і казала: "Світлано Іва-нівно, будь ласка", – і віддавала їй. Вона: "Я вам дуже вдячна". Отакі були стосунки. Різні були люди. А потім, коли мене виключали, вона, до речі, зустріла мене і каже, що якщо я до неї дійду – а ми мали іспит складати – навіть якби мене стріляли, я не поставлю вам двійку. Цікавий такий був період.\nВ.О.: Між іншим, він кликав мене на презентації і одної, і другої книжки, і Гориня кли-кав. Це було в клубі СБУ. Там, де було КГБ, у дворі є ще один будинок. То такий наш «друг». А, виявляється, він був причетний і до моєї справи, і теж мав якісь симпатії до мене, він мене ото запам'ятав.\nМ.О.: Та я не робила нічого особливого, але коли ти мімікою чи якось реагуєш на все це... Треба ж було сидіти з кам'яною мордою і ні на що не реагувати. Я не знаю, мабуть, щось я казала, бо я ж була молода.\nМ.О.: Але я вже знала, що мене виключать, я це розуміла. Бо був з'їзд Спілки письмен-ників, Дузь поїхав на з'їзд, а я думаю: "Ну що ж, якщо я піду, то хоч з музикою".\nІ я вирішила організувати вечір Василя Симоненка. На той час це було щось нечуване в Одеському університеті. Мені, ясно, що не дозволили ні на філологічному факультеті, ні в центральному корпусі – я пробувала, там мені також не дозволили. Тоді я послала хлопців у гуртожиток, кажу: "Хлопці, візьміть шапку, підіть по гуртожитку і зберіть по 50 копійок зі студентів, я хочу провести вечір Симоненка". А там не тільки філологи були, там і геогра-фи, історики – різні, гуртожиток на вулиці Довженка, великий п'ятиповерховий. Вони пішли з шапкою, по 50 копійок зібрали і я зняла кінотеатр імені Лесі Українки, заплатила гроші. Я думаю, чи в Києві тоді можливе було таке, чи ні, але в Одесі тоді можливо було. Приїхала в Київ. А я ще з Києва знала Віктора Стороженка – такий цікавий був режисер, не знаю, де він подівся, Михайло Саченко вчився у театральному інституті, ми ходили до них на всілякі фі-льми, їхні дипломні роботи, курсові – цікаві тоді були студентські роботи. Ми ходили на їх перегляд. І я бачила під час одного з переглядів дипломну чи курсову роботу якогось хлоп-ця за новелами Симоненка. Я запам'ятала, що є така робота – "Кукурікали півні на рушни-ках". І ще якась новела. Я приїхала в Київ, прийшла до Олененка, а він тоді був деканом кі-нофакультету Театрального інституту, і кажу, що я колись бачила у вас на перегляді ось та-кий і такий фільм. Я тепер студентка Одеського університету – я показала документи, ще ж я не виключена була – ми там проводимо вечір Симоненка, я б вас дуже просила, щоб ви мені дали цей фільм чи під документ чи під розписку. Він якось так легко написав записку в архів, каже: "Будь ласка". Вони мені видали той фільм. Я його повезла в Одесу і ми зробили там вечір, і фільм цей показали, бо це ж кінотеатр, там же можна було показувати. Я напи-сала сценарій, ми з Сашком Пилипенком були ведучими. А заступник декана у мене був ар-тистом, Дроздовський, він у мене три вірші Симоненка читав. Сиділи там із КДБ, це все за-писували. У другому ряду вони сиділи, я бачила цих двох чоловіків. Ну, а що ж я буду їх виводити, чи що?\nЯкщо вже щось робити, так робити щось фундаментальне. Це на той час в Одесі була подія. Це був день народження Симоненка, 8 січня 1972 року. Я вже розуміла, що мене в цю сесію, в січні, будуть виключати. Раз іде слідство, мене допитують, бо я ж усіх знала у тій справі, про всіх трьох питають, то я зрозуміла, що мене будуть виключати. То думаю, хоч щось зроблю перед цим. Не було портрета Симоненка. Був такий графічний портрет десь у книжечці. Попросила хлопців-студентів, вони мені намалювали великий портрет, ми рамку знайшли, зробили. Отак трибуна, а там жовті штори. Сцена була з жовтими шторами, а на трибуні ми так красиво приладнали портрет у рамці, а саму цю трибуну обтягли синім жа-тим папером. Ми з Сашком були у вишиванках ведучими, це ж за столом, там скатертина, і Дроздовський так руку до серця приклав. Сашко Могильницький, уже покійний тепер, Галі Могильницької брат, він був науковцем, в університеті працював – і він читав. За сценарієм я розписала і Дроздовському три вірші, кажу, будете, Володимире Петровичу читати, він погодився. Уявляєте, Сашко читав: "Ради тебе перли душу сію, ради тебе мислю і творю, хай мовчать Америки й Росії, коли я з тобою говорю". Уявляєте, що це було тоді? Це ж я привезла цей вірш із Києва, бо ясно, що в Одесі його не було. Найближчі друзі мої це знали. Самі розумієте, що це ж молоді, це ж цікаво, це ж яке життя було! До речі, я при вступі в Одеський університет писала твір за творчістю Василя Симоненка, на вільну тему. Це ж не було заборонено, вільна тема, про батьківщину чи про щось таке. Пам'ятаю: "Можна все на світі вибирати, сину, вибрати не можна тільки Батьківщину". Це я цитувала. Вільна тема, але я, покладаючись на творчість Симоненка, писала.\nДуже швидко після цього мене виключили. Але виключили як? Під час сесії. Спочатку ж були заліки, російську мову в нас приймала Швець, я не пам'ятаю, як її звати було. Вона бу-ла дуже порядна жінка, вони чоловік і дружина працювали там. Вона мені каже: "Вы знаете, я вас очень попрошу, придите, пожалуйста, пересдадите мне с теми отстающими. Я пони-маю, что вы не отстающая, но вы меня поймите, меня попросили. Придите, пересдадите". І так просить вибачення. А я дивлюся так і кажу, що я не прийду вам перескладати, тому що вони мене збираються виключати з університету. Ви перша ластівка. Кажу, що я розумію: вони з якимись викладачами домовлятимуться, хто має поставити мені незадовільно. Ви пе-рша, хто оце зробить. "Нет, я никогда вам не поставлю неудовлетворительно, просто, пони-маете, я же работаю здесь, я так не могу. Вы, пожалуйста, придите", – якесь там число нази-ває, коли будуть складати відстаючі. Вона так хотіла якогось компромісу, що от вона ніби пішла на їхню сторону, вона погодилася, але, разом з тим, вона мені поставить цей залік, тільки пізніше. Раз. Потім була історія України, Калюшко така. Та нічого не питала, та про-сто поставила двійку і все. Була така Цукерман, російська література. Я дуже готувалася, я прочитала всі до одного твори, я розуміла, що буде, я була сильно підготовлена. Я прийшла, а вона не захотіла нічого слухати, сказала: "Вы ничего не знаете", – зразу, з першої секунди, і поставила двійку. А треба було три двійки. При трьох нездачах виключали.\nСказали, в такому наказовому порядку, і Євгену Миколайовичу Прісовському, що треба поставити двійку. Він викладав у нас українську літературу. Дузь його викликав і сказав: «Ти їй поставиш двійку». Він мені потім розказав. Бо Дузь перевірив журнал: у мене були чотири пропущених лекції – я їздила додому. Що робить Прісовський, до його честі? Він перед іспитом у той же день закликав мене в кабінет, де мав бути іспит, і каже мені: "Бери Ніну, – цю ж Маланко, подругу мою, у нас були схожі почерки, каже, – ось, дивись, я випи-сав тобі теми, які ти пропустила. Біжіть у бібліотеку і пишіть реферати, що попало пишіть, списуйте з книжок, – каже, – ніхто цього перевіряти не буде. Одним словом, щоб на оці чо-тири теми в тебе було щось написано. Я буду повільно приймати екзамени, а ти прийдеш, здаси мені ці реферати на кожну пропущену тему, і я в тебе прийму екзамен, бо мені сказа-ли поставити тобі «два»". Ні, Дузь йому сказав, що треба поставити «два» на підставі того, що пропущені чотири лекції, – отак він мені сказав. Прісовський каже: "Я цього не зроблю, будеш складати екзамен". Він мені поставив п'ятірку. Пам'ятаю, як я ще читала вірш і він казав: "Молодець! Прекрасно! Блискуче!" – отак він через кілька моїх речень реагував.\nМ.О.: Це ж я йому розказувала. Ви знаєте, він так мене підбадьорив. Я говорю – а ми ж сидимо один на один, і він весь час мені отак показує, так весь час палець тримає – підба-дьорює мене. Одним словом, поставив він мені п'ятірку. Але ж знайшлися викладачі, які по-ставили двійки, і на цій підставі мене виключили.\nМ.О.: Це на Одещині, Балтський район, село Акулинівка, маленьке сільце таке на Оде-щині. Відтак ми приїхали сюди, пожили трохи у моїх батьків, потім пішли від них, і оце ми все життя прожили разом. Прізвище його Обухов Дмитро Семенович, народився він 22 чер-вня 1941 року – в той день, коли почалася війна. Батько в нього був військовий, він у цей день пішов на фронт. Дмитро народився вранці цього дня. Мати дізналася, що почалася вій-на, коли ще лежала на столі, щойно народивши дитину, – і їй відібрало ноги. Вона два роки не ходила після цього. А чоловіка в той же день забрали на фронт. Він тільки забіг у поло-говий будинок, це в Балті вона народила, спитав, що тут, йому сказали, що народився хлоп-чик. Він знав, що син у нього народився, пішов і пропав без вісти. Але він ще написав листа, просив назвати сина Василем, а його вже було названо. Склалося так, що він виріс без бать-ка, а мати два роки не ходила ногами. Прізвище у них було Обух, а зробили йому Обухов. Баба Ганна його виховувала, потім мати трошки стала на ноги. Мати була хвора на серце, і він народився зі вродженим пороком серця. Він мав дві операції на серці, а трохи менше, як за півтора року перед смертю, мав тяжкий інфаркт. Одним словом, складно нам було жити, бо здоров'я в нього було погане. Отак усе життя в нас минуло.\nАле, знаєте, в житті бувають такі дивні речі... Він дуже товаришував з Олексою Різникі-вим і дуже ворогував з Галиною Могильницька, його дружиною. Воно об`єктивно виходи-ло, що Олекса з Галиною не змогли жити. Олекса дружив із Дмитром, і виглядало так, що ніби він забрав у Галини чоловіка. Галя і Дмитро все життя дуже погано одне одного сприймали. Якщо Галя приїздила до нас, то в них були дуже напружені відносини. Він був колючий, мав дуже складний характер, з ним було дуже непросто жити. Але в світі трапля-ються дуже дивні речі. У той день, як він мав померти, вранці подзвонила Галя. У неї ж ін-фаркт був перед цим. Вона подзвонила мені, і в неї повело мову. Каже: "Марійко, мені так погано, мені так погано. Ти чуєш, що з мовою сталося?". Вона важко вимовляє слова. Я пи-таю: "А що ж таке?" – "Розумієш, ліки дуже дорогі, я не можу вже ті ліки купувати, що я пила зразу після реанімації, і оце таке сталося". А він, як почув, узяв у мене трубку. Він усе життя хворів на серце, він краще за лікарів знав, як лікуватися, і каже: "Галю, бери ручку і записуй". Він їй усе розказав – як лікуватися, які наші ліки, ото 82 гривні імпортні, а наші аналогічні за гривню вісімдесят, які можуть бути побічні дії, як вони знімаються, чим – все-все він їй розказав, вона все записала. Це було вранці, а пізніше цього ж дня помер він.\nВ.О.: А дату виключення ви не запам'ятали?\nМ.О.: Це січень 1972 року, я не пам'ятаю дати, наказу ж мені не показував ніхто. Ми по-їхали на Одещину, потім приїхали сюди, на Київщину. Приїздили до мене однокурсники. 30 жовтня 1972 року в мене народився Роман. Приїздили дівчата, провідували мене й хлопці. Але ще перед тим прислали мені посилку. Я знаю, хто до цього причетний, хоча не знаю досі, як це сталося... Коли я йшла з університету, в мене забрали залікову книжку. То її ви-крали і прислали мені. Де "незадовільно" стоїть. Я думаю, що до цього причетна Нонна Ми-хайлівна Шляхова, яка потім стала деканом філологічного факультету. Вона ось недавно пішла з цієї роботи. Різне про неї казали в останні роки. Я, до речі, не бачилася з нею за цей час, доки вона була деканом, а тоді вона в мене викладала літературознавство. Вона була дуже гарний викладач, національно свідома, хоч не афішувала цього, скромно поводилася. Ми були в гарних стосунках з нею, вона спонукала мене до наукової роботи і казала: «Мені дуже добре, що ви є на курсі, тому що я приходжу на курс, – а я бачила, що вона наче мені розказує, – шукаю ваші очі і вам розказую». Тому я думаю, що це вона дала дівчатам мою залікову, а переслала Ніна.\nМ.О.: З третього. Оце якось так по-батьківськи він мені розказував. А згодом сталася така дивна історія. Мені її розказала Павличко Ярослава, це моя подруга, львівська поетеса, вона там працює в бібліотеці. Каже, що Жаборюк їздить до Львова у потребах наукової ро-боти. Він був знайомий з Ярославою. Вона якось назвала моє прізвище, а він, каже, підско-чив до мене, давай мене обіймати, каже, Боже, та це ж моя студентка, та в нас така історія, і давай їй розказувати про мене. Я до нього ще на гурток колись ходила, він історію україн-ського живопису вів. Каже, це ж моя улюблена студентка, таку історію ми там пережили. Він їй розказав про цю викладачку Швець, що я вам казала, як вона мені поставила "незадо-вільно" за залік з російської мови, що ця людина не розуміла, що зі мною роблять. І коли мене виключили, вона так це переживала, що потрапила у психлікарню. Це Жаборюк сказав Ярославі Павличко, а Ярослава сказала мені. Вона лікувалася – такий це був тяжкий удар для неї, що вона підставила людину. А Прісовський, я ж кажу, повівся дуже шляхетно. Піз-ніше виключали Люду Авдієвську, то йому також поставили умову, щоб він поставив їй двійку, а він також не поставив. За мене він мав догану по партійній лінії – там же всі ви-кладачі мали бути партійні. А коли мене виключали, то Люду викликали в деканат. У неї викрали комсомольські документи і потім їй зробили «аморалку»... Побачили, що він їй по-ставив п'ятірку, і зрозуміли, що може не вдатися «академзаборгованість», так вони швиде-нько зробили їй «аморалку» і виключили. Але Прісовський і щодо неї, і щодо мене повівся дуже порядно. А оце вже в часи незалежності мені Олекса Різників каже, що мою історію з іспитом хтось в одеських газетах приписав Авдієвській. Я кажу: "Олексо, ну я ж ще при своєму розумі". Він каже: "Так написано в газеті". Я кажу: "А хто написав?" Він мені нази-ває прізвище людини, якої я не знаю. Кажу: "Так хто ж краще знає: я чи та людина, яка мене не знає і від когось це почула?" Отака була дивна історія.\nМ.О.: Це вони мене поновили на третьому курсі... Третій, четвертий, п'ятий – чотири роки я ще вчилася... 1976-й, може. Здається, так. Куди мені було йти? Я пішла в Київський університет, мовчки здала документи на заочне відділення. І далі малярем робила. То був важкий період. Я числилася на заочному, а мовчечки ходила на лекції на вечірнє відділення. Я дуже любила діалектологію, я її склала в Одеському університеті.\nВ.О.: О-о-о, пам'ятаю.\nУ 1980 році я закінчила університет і пішла працювати в середню школу № 3 Броварів учителькою української мови і літератури. Там теж були цікаві обставини. По-перше, я не могла все, що думаю, казати, тому що педколектив зрозуміло, який був. Я з дітьми працю-вала так. От, наприклад, Тичина – а вони сміються з Тичини. Це вже через рік. Бо я 9-й клас взяла. У мене були й середні класи, сьомі, але найстарший був дев'ятий. Тоді було тільки 10 класів. То в десятому класі я стала говорити про Тичину, а вони хіхікають, кажуть: "А Ти-чина пише вірші, та що далі, то все гірші". Я кажу: даю вам слово, що як не зумію донести до вас Тичину, якщо ви не полюбите і не зрозумієте Тичину, то я піду з педагогічної роботи, бо я нікчемна вчителька. Вони були дуже вражені, здивовані. Вони згодом мені це розказали. Ми їздили в музей Тичини. Вони казали: Боже, оце якби ви нам не трапилися, ми б ніколи в житті не знали, хто такий Тичина, яка це талановита людина. Я вже зараз багато позабувала, а тоді все знала напам'ять. Я могла годину-дві читати напам'ять, і це їх вражало, бо я ж не читала "Партія веде", а ранню лірику. Такого поета і в європейській літературі не було.\nПотім я кажу: "Діти, йдіть одягайтесь". А сама пішла, щоб Сергія забрати. Заходжу за куліси, а він обняв колону і ридає. Я до нього: "Сергію, що з вами?" А він тоді почав мене обіймати: "Господи, хай вам Бог дає здоров'я, щоб ви двісті років прожили. Ви не уявляєте, яке це для мене творче щастя, що отак от люди сприймають. У театрі це дуже рідко буває". Він вийшов до нас униз і ми домовилися, що наступної неділі підемо на могилу Льоні Кисе-льова, бо я не знала, де він похований. І він повів нас на могилу Льоні Кисельова на Байко-вий цвинтар. Знаєте, я навчила дітей, щоб вони не соромилися емоцій. Якщо ти плачеш від горя чи від радості, то це нормально, людина такою й має бути. Ми стояли, а в Льоні є такі вірші російською мовою, "это осень", щось там та-та-та, "это листья, как они кружатся, мне на грудь упало два листа" – так закінчується. Ми приходимо на могилку, а там така малень-ка надгробна плита – і лежить два кленових листки. Я прочитала цей вірш – діти плачуть стоять, Сергій плаче, ми всі розгубилися, не знаємо, як на все це реагувати. Отакі збіги бу-ли.\nМ.О.: Я в 1989-му пішла зі школи, але я рахувала, що це неповних 10 років. А пішла чо-му? Тут у нас була така історія. По-перше, ми створили в Броварях Товариство української мови, мене 24 березня 1989 року обрали головою. І відразу ж почалося дуже сильне проти-стояння зі владою. 18 травня ми вперше провели Шевченкове свято біля пам'ятника Шевче-нку в Броварях. Це був день, коли тіло Шевченка 18 травня 1861 року, по дорозі з Петер-бурга до Канева, зупинялося тут, у Броварях. Відспівували його тут у Святотроїцькій церк-ві, це біля того місця, де зараз стоїть пам'ятник. Ясно, що влада зустрічала це наше вшану-вання дуже недобре. Ми зробили тоді хресний хід. Я подала заяву до влади, так була офі-ційна відмова, нам заборонили проводити це свято. Я на Установчому з'їзді Руху виступала і розказувала про це.\nОдним словом, ці події були дуже експресивні. Протистояння було сильне. Скільки ми мали проблем з міським головою! Я з 1989 року і до сьогодні б'юся, щоб зробити щось із тим сквером Шевченка. Третій мер змінюється, ніхто нічого не хоче робити. Зараз ми хоче-мо вибороти кінотеатр імені Шевченка для громадських організацій. Але ніхто нічого не те, що не допомагає, – хоч би не заважали. Сквер у жахливому стані: як дощ пройшов – вода стоїть вище кісточок майже ціле літо, алкоголіки туди ходять – там дуже недобре місце. Цей наш теперішній мер, поки був у опозиції, то підписував мої відозви, казав, що ось, як я при-йду до влади, то все буду робити, але нічого не робить, як і не робив. А боротьба тривала дуже жорстока.\nА потім мені переказав Дмитро Павличко, що треба такої людини, як ви, приходьте в Товариство української мови. А тим часом оце ж вони зняли цей фільм... Я там казала все як є, вони хотіли викрити нашу справжню націоналістичну суть. У них ума не вистачило, то показували цей фільм по заводах. Люди це справді сприймали погано, тому що по заводах у нас дуже багато було приїжджих людей, з Росії багато робітників привезених. Доти мене всі Броварі знали як учительку, а мені зробили ім'я націоналістки. І мене вже всі стали знати, бо по всіх заводах прокрутили. І пішло, і пішло, і пішло. Потім на пленумі райкому партії... Я ніколи не була членом ніякої партії – а вони на пленумі райкому компартії мене розбирали. Встає директор Княжицької школи, Заєць: "Кажуть, що ви дуже сильна вчителька – так ви б краще, замість того, щоб бігати з синьо-жовтими прапорами, краще б готували собі зміну". Я кажу: "За ці десять років, що я попрацювала в школі, я підготувала філологів і гуманітарі-їв у кільканадцять разів більше, аніж ви за всі тридцять років своєї роботи у Княжицькій школі". Всі почали реготати і аплодувати.\nЯ у дев'яностому році була кандидатом у депутати Верховної Ради тут, у Броварях. Ну, у нас місто, як казав Яворівський вже у 1998 році… Він же в нас програв тут у 1998 році. Ко-ли я йому сказала, що він програє, то він дуже обурився. Я кажу: "Ну, побачите потім. Після виборів поговоримо". А після виборів він каже: "Боже, який я дурний був, що я тебе не пос-лухав". Я кажу: "Так я два рази тут балотувалася у Верховну Раду, у дев'яностому і дев'яно-сто четвертому. Я тут живу, я тут усе на світі знаю". Я їм розказувала: "Хлопці, знімайте всі кандидатури, одного лишайте. І працюйте тільки проти Іщенка. Ото хто там ще є – то все дрібнота, тільки проти Іщенка треба працювати, бо це головна акула". А вони один з одним тузалися, а Іщенко на цьому тлі виграв. Тоді Яворівський сказав, що він ніколи не думав, що під Києвом – і такий складний реґіон. Кажу: "Дуже складний". У 1990 році я вийшла на тре-тє місце, але ми тоді проробили величезну роботу.\nЯ згадую той ентузіазм і думаю, що це не повториться. Це не ентузіазм Помаранчевої революції, ні, у Помаранчевої революції – це постояли на Майдані, покричали. А тоді, я як пригадаю, – це ж у чоловіка мого здоров'я було дуже погане, але він терпів мене, як міг, усі ці роки. Отут по тридцять чоловік товклося... І це ж не один день – тут уся революція відбу-валася, це десять років день у день, без кінця. Я очищала цю хату – тут були завали плака-тів, усяких тризубів, з металу підпільно виливали на заводі порошкової металургії тризуби, білі й жовті, прапори тут шили і робили, сиділи плакати писали, придумували, збивали оці підставки, на що плакати ставити. У нас було все місто розписане, скрізь стояли пости, роз-носили термоси з чаєм і з кавою, бутерброди якісь організовували, бо холодно ж, люди по кілька годин постоять, ті на зміну прийшли. Ми цифри писали, переконували, що Україні треба бути незалежною. Була проведена дуже велика робота, ми зробили збурення в свідо-мості оцього паскудного люду, вибачте на слові, що тут живе. Бо ще наприкінці Радянсько-го Союзу я запитала нашого голову міськради і він мені сказав, що в нас було 25 відсотків населення –військовослужбовці. Не сімей, а самих військовослужбовців. Це приміська зона. А уявляєте, скільки це, бо в кожного дружина була, як мінімум, а ще діти. Так уявляєте, яка це страхітлива сила тут була? Це ж чужі люди, тут дуже багато росіян було, це зона осілості, їх не пускали в Київ, а в Броварях їм можна було жити. Дуже важко їх доводилося переко-нувати. У 1990 році я вийшла на третє місце. У другому турі була боротьба між першим се-кретарем райкому партії і директором птахофабрики "Київська" Капштиком. Я підтримала Капштика, звернулася до людей, щоб проголосували за нього, і він став депутатом. Довели першого секретаря райкому партії до інфаркту, бо в нього вже було замовлено в ресторані стіл і все, щоб святкувати перемогу, а переміг Капштик. Це ж, знаєте, перші роки, ми орга-нізовували чергування на дільницях – це страшні були дуже... Головне, у нас не було ні кім-нати, нічого – все це в мене в хаті було, всі ці роки тут був штаб.\nКоли я вдруге балотувалася, то вже працювала в обласному управлінні освіти. Два з по-ловиною роки працювала – з травня 1992 по листопад 1994 року. Я була першим заступни-ком начальника управління освіти Київської області. Капштик тоді став главою адміністра-ції, він мене запросив: "Марійко, я не розуміюся нічого в тій освіті. Я знаю, що ти в ній ро-зумієшся. Я на тебе сподіваюся". Начальником управління був Володимир Іванович Скрип-ченко, колишній цековський работнік. Капштик каже: "Я тебе посилаю туди як комісара, ти повинна робити там усе, що треба". Я мала право підпису фінансових документів, я тому дідові сказала: "Так, Володимире Івановичу, якщо хочете по-доброму, значить, сидіть ото там, щось робіть, але не виступайте. Не хочете робить – не треба, я буду все сама робити, але, – кажу, – щоб ви не виступали, щоб не заважали". Це був травень. У червні всі пішли у відпустку – вони всі, крім мене, були "чорнобильці". Вони поробили собі «липові» докуме-нти. Червень-липень у відпустці, а 18 років ніхто не збирав директорів шкіл Київської обла-сті, 18 років! Я, як дізналася, то вжахнулася. Я сказала, що треба виробляти нову стратегію розвитку освіти в умовах незалежності. А таких документів офіційних не було ще. Я почала над цим думати. Я ж не мала досвіду керівної роботи, в травні прийшла. Вони лишили мене одну і підхіхікували: ну, нехай покаже, на що вона здатна. Доки їх не було, мені ніхто не заважав. Я видала за цей час три українознавчі брошури, зареєструвала обласну освітянську газету "Витоки" і видала перше число до конференції директорів шкіл, підготувала конфе-ренцію, причому об'їздила райони, відеоматеріал зібрала, де були справді цікаві школи, де якийсь досвід був, що його треба поширювати, все продумала, підготувала. Це робота була страшна, пекельна.\nБув тоді в нас на конференції заступник Мороза. Вони все це потім у Міністерстві освіти обговорювали. З розповідей тих, хто там був, – у Київській області відбулася дивовижна конференція. Нічого подібного ніхто ніколи не бачив. Бо і відеоматеріали показували – тоді ж ще не було цього, – і люди виступали зі справді цікавим досвідом, і на руки видавали ба-гато матеріалів. Такого теж ніколи не було. Але вони домовилися були зірвати конферен-цію, мені про це люди сказали. Це там само, де Установчий з'їзд Руху був, у Політехнічному інституті, в тому ж залі. Так я тоді такий трюк викинула: я не пустила нікого на сцену. Скрипченко каже, що треба ж стіл для президії, а я кажу: "Нема президії". – "Як?" Оце ж післязавтра конференція, а вони приходять: "Ну, як тут у вас справи?" – "Все нормально". Приношу, кладу їм брошури, газету, всі матеріали, а вони так на мене дивляться і не знають, що робити. Я кажу: "Все нормально, не переживайте, все буде добре". Я їх посадила в пер-шому ряду і вони нічого не змогли мені зробити. Я сама винесла на сцену отакий маленький журнальний столик, сіла за ним, сказала: "Вести буду я". І не пустила нікого на сцену. А во-ни ж готували зрив цієї конференції, цей же ж начальник управління освіти. Ну, це все ми-нуло, але тоді справді було багато зроблено. Міністерські проекти, тоді ж був Погрібний, і з Погрібним дуже тісно співпрацювали.\nАле настала осінь 1994 року, Кучма заступив. Він не зразу, а поволі все міняв, і мене ви-гнали з роботи. Я опинилася на вулиці. Я так подумала-подумала і кажу: "Ні". Я пішла, ста-ла на біржу. Оце рік у своєму житті я не працювала. Майже рік я стояла на біржі. І за цей час оце я почала видавати книжки. Видала нашим «криничанам» одну-другу-третю-п'яту-десяту – і пішло, пішло потихеньку.\nМ.О.: Це правда. У 1994 році я прийшла в "Криницю" і застала там 5 чоловік. Видала там у 1994 році таку книжечку… Ще я працювала в Управлінні освіти, як до мене звернули-ся люди: "Маріє Григорівно, нас Микола Сом уже десять років дурить, що видасть книжку. Ми зрозуміли, що та книжка не вийде ніколи. Допоможіть нам її видати". Я ніколи не вида-вала книжок, я уявлення не мала, як це робиться. Перед цим я тільки видала кілька народоз-навчих брошурок. Кажу: "Добре, давайте думати". Сіла, зробила книжку, видали. Вона про-стенька була, на газетному папері, бо це 1994 рік, але вона вийшла. Була велика радість для людей, що ось вони ходили хтозна по скільки років у "Криницю", а ніколи не друкувалися. Коли я прийшла в "Криницю", то застала там п'ятеро чоловік. Сьогодні в цій книжці 131 ав-тор. Я дуже багато поклала здоров'я на це.\nМ.О.: Це літературно-мистецьке об'єднання, до якого входять поети, прозаїки, перекла-дачі, художники, композитори.\nМ.О.: П'ятдесят років. Воно безперервно існує з 1955 року. Були спроби створювати рі-зноманітні гуртки. Перша спроба організованого життя була в нас у 1925 році. Тоді при Броварському сільбуді було створено літературний гурток у системі Спілки селянських пи-сьменників "Плуг". В Україні три таких було створено. Один з них оце в Броварях. Тоді, у тридцятих роках, гуртки створювалися, через якийсь час переставали працювати, приходив новий керівник, воно спалахувало, знову гасло. А з п'ятдесят п'ятого року... Ми думали з п'ятдесят четвертого, але я порилася в старих газетах і знайшла, що перше засідання було в 1955 році в кінці березня. І оце ми 3 квітня в акурат відсвяткували 50 років "Криниці". Я де-сять років нею керую, дуже багато покладено праці на це все. І оцей прийшов: "А що там та "Криниця", – каже. Я думаю: "Боже мій, приїхав сюди, поняття не має, чим люди живуть, що робиться, і починає судити". Це складно, це ж знову треба воювати.\nНадумався себе якось реабілітувати відділ освіти, зібрали у дітей вірші з дитячого пое-тичного конкурсу, передали мені. Це я сьогодні до четвертої години ранку сиділа, все воно в папці лежить, усе перебрала, на комп'ютер собі позаписувала, бо воно в такому безладді. Я все систематизувала, бо там три вікових категорії, на комп'ютер позаписувала всіх оцих ді-тей, ці їхні вірші, графу залишила, як я їх розцінюю. Усе перечитала. Є й слабенькі, але я написала, що в такій віковій категорії можна того відзначити, а в такій віковій категорії то-го. А потім дам ще двом «криничанам», нехай подивляться, мовби журі «криничанське» бу-ло на цьому конкурсі. Багато такої роботи робиться, і вона ж непомітна. Від громадської ро-бота в мене залишається для себе хіба десять відсотків часу для заробляння на хліб, а дев'я-носто громадській роботі віддаю.\nВи знаєте, я якось і не шкодую. Як оце пішли мої всі, як побачила я, яке коротке життя, як воно несподівано закінчується… Мати моя казала, коли помирала... Вона померла на ві-сімдесят восьмому році. Шостого квітня їй виповнилося вісімдесят сім. Вітали її з днем на-родження, в вона каже: "Мої діточки, якби ви знали, оце ж мені по годах так багато наче, а якби ви знали, як я мало жила, я ж нічого в світі не бачила, я тільки бачила роботу і більш нічого. Яке ж це життя?" Вона була така цікава людина. Вона оце ж хворіла, лежала отут у мене, я забрала її сюди, батько ж раніше помер, вона в мене тут померла. Так вона лежить і оце цілими днями говорить з Богом. Каже: "Боже, – я думаю, що ж вона говорить? В цій кі-мнаті вона лежала, – прости мене, що я до Тебе так звертаюся. Я ж не вкрала, я ж не обду-рила, я ж робила, як раб, усе життя – нащо ж Ти поклав мене моїй дитині на шию, щоб вона мене, бідна, тягла? Вона ж так тяжко робить, а тепер ще й я. Та мене ж треба і обіпрати, і помити, і одягнути, і нагодувати. А я ж так їсточки хочу, лежу ж такий лежень, робить же ж не можу, а їсточки ж хочу три або й чотири рази, якби дали, так і п'ять би їла. Що ж це за горечко таке!" І оце цілими днями лежить і отако весь час говорить. Я так послухала, ду-маю, може, треба було записувати або що. Дивні такі речі були. Вони, знаєте, були люди від землі, вони жили таким життям... От мені одна сусідка каже: "Та що там вони! Твої батьки – вони старорежимні були. Що там вони їли? Ото що на городі виросте". Я кажу: "Не треба. Вони тримали порося, вони купували рибу…". Я зараз аналізую, що вони їли, – вони дуже правильно харчувалися. Селянська система харчування була дуже раціональна. Наприклад, я за життя такого не знаю, щоб вони оце зварили сьогодні і їли його завтра – ніколи. Якщо топили піч, то воно в печі стояло, а якщо на плиті, то варилося тільки на один раз. Вони зва-рили, поїли свіже, якщо зосталося, то дали собаці, а якщо ще зосталося, то свиням.\nУ мене, дивіться, всі пішли дуже швидко. Батько помер в один день. Мати в мене лежала тут вісім місяців, але як вона лежала? Вона робити не могла нічого, але їсти вставала, в туа-лет вона, за стінку тримаючись, могла пройти з паличкою. Тобто до останньої секунди жод-не з них, вибачте на слові, під себе не сходило ні разу. Тобто до останньої секунди життя вони якоюсь мірою себе обслуговували. Батько відчував, видно, що помре, але нікому нічо-го не казав. Мати каже, що так бігає, так старається. Це було в серпні, так він покосив – ну, бур'ян же на осінь виростає, як не обробляй. Він покосив усе. Поремонтував усі хлівчики, засіки в погребі – все-все-все поробив. Мати каже, що за три дні перед смертю такий став, як у перші дні після одруження. Він був дуже суворий, мовчазний такий, а то, каже, став го-ворити, і оце каже: "Стара, ось сядь коло мене". Каже, посадить мене на порозі і тако на ме-не дивиться, плаче, гладить мене по голові і плаче. І каже: "Як я помру, так щоб ти знала, що я все, що міг устигнути, я все тобі поробив". Це так він говорив з нею в понеділок, гово-рив так у вівторок, говорив так у середу, а в четвер помер. У четвер устав рано-вранці, все було гаразд. О шостій годині все життя йому треба було поїсти супу. Не борщу, не картоплі, а супу гарячого. Вони ж уставали в четвертій. Каже, поїв супу і каже: "Стара, я тобі щось таке смішне скажу". А вона: "Ну, кажи". – "Ти знаєш що, я хочу випити 50 грам горілки". – "Ну то візьми випий". Він, каже, налив 50 грам горілки, випив, ще чимось заїв і пішов. Це ж шоста година ранку. І працював він до одинадцятої. Прийшов сусід, Віктор його звати, ка-же: "Діду, оце у косах повигнивали клинки, так, може, ви мені поміняєте клинки?" А він каже: "Та нема питань, поміняю". Бо він такий на всі руки майстер був, все-все він міг свої-ми руками робити – неводи плів, сітки плів, жаки плів, корзини плів, по дереву все робив, підлоги людям стелив, хати будував. Оце в нас була з бруківки дорога, так оце він стояв на-вколішки, кілька років бив отой камінь великим молотом, дорогу клав. Електриком був, ще до війни був водієм, на полуторці робив, це ж колись яка професія вважалася, і на війні був теж водієм. Одним словом, такий він був не ледачий і метикований на розум. Давай, пови-довбував, зробив ті клинки. А той приходить і каже: "Діду, і що я оце вам винен?" А він ка-же: "Вітю, знаєш, що ти мені винен? Нести будеш діда, як я умру". А він каже: "Діду, одне місце в труну не влізе. Хіба такі діди вмирають?" А він дуже гарно виглядав, він у 84 роки помер – на обличчі у нього не було жодної зморшки, тільки що лисина велика, а так він ду-же молодо виглядав. Оце так вони поговорили.\nІ брат отак само в Києві помер. Пішов у магазин, купив їсти, виходив з магазину, впав у дверях, люди до нього, а він мертвий. І чоловік так само. Ну, чоловік хворів багато років, але все одно він на ногах був і берігся. А тоді погано стало. Він заснув, а потім прокинувся і каже: "Чому в нас нічим дихати? Ти все позачиняла". Я кажу: "Ні, все відчинено". – "А чого ж дихати нічим?" – "Я не знаю". Ще там комп'ютер стояв, я там працювала, а він спав на дивані. Каже: "Маріє, мені дуже погано". Кажу: "Викликати швидку?" – "Викликай". Я ви-кликала швидку, дала йому ліки. Приїхала швидка, зразу зробили кардіограму, кажуть: "Ін-фаркту немає, але треба в лікарню, приступ стенокардії". Приїхали в лікарню, зайшли, лікар питає його: "Вам легше?" Він каже: "Ні". – "Що, не відпускає біль?" – "Ні, не відпускає". А лікар каже: "Зараз ми вам зробимо крапельницю і вам стане легше". А Дмитро йому: "На жаль, на цей раз це не від крапельниці залежить". – "Чого ви так песимістично?" – "Ні, я не песимістично, просто я багато років хворію і знаю, що це таке. У мене такого болю ще не було. Зараз моє життя у Божій руці: якщо Йому треба, щоб я ще пожив, то Він мені дасть життя, а якщо ні, то я помру". Через хвилину помер. Ми його тільки завели, він отако стоїть, я кажу, що треба його покласти. Він каже: "У мене нема сил". Я кажу: "Зараз я тебе поса-джу, а тоді закину тобі ноги і покладу". Я навіть не встигла його посадити, він отак простяг-нув руку, на мене подивився, сказав: "Ой-ой!" і впав на мене. Уявляєте?\nІ загалом на людей мені щастило, я бачила багато цікавих людей у своєму житті. Той же Стус. Ми ж не те що були в дружніх стосунках, та все одно зналися, віталися, говорили щось, як зустрічалися. Колись ми з Надійкою Кир`ян зустріли його на вулиці, він каже: "Ді-вчата, я вас дуже прошу, оце ми з Валею збираємося їхати десь відпочити…" Дмитро малий був, а Сашко Тесленко (нема вже його в живих), а він був з Донбасу, згодом став письмен-ником-фантастом, а тоді він ще молодим був, вступав у медінститут. Василь каже: "Сашко оце ж у мене живе, ну він же, – каже, – там хімічні досліди робить, так він же може й хату спалити і що хочеш. То ви, – каже, – дівчата, приходьте туди і там час від часу ночуйте, ко-нтролюйте його трохи". Так і було. Оце кілька отаких цікавих спогадів, як фотоспалах. Як ми там ходили – не знаю, яка там Просіка, де Василь Стус жив...\nМ.О.: ...але ми там ночували. Як ми на озеро вночі ходили – такі якісь романтичні спо-гади. І про того ж Сашка – теж. Я не можу сказати, що добре знала Стуса, але я пам'ятаю, як була виставка Бориса Довганя і там була скульптура Стуса – Боже, скільки це було щастя! Холодного, Стуса була скульптура, ми бігали туди. Там написано було «Голова чоловіка», а це ж скільки було щастя: Боже ж ти мій, ми бігали і раділи, ти ж подивися, це ж ніхто не знає, хто це...\nМ.О.: Я вже не пам`ятаю, хто мене познайомив з Оксаною Яківною, але ми дуже багато разів були в неї і дуже тісно спілкувалися. І з чоловіком, і з дитиною їздили, і на днях наро-дження у неї бували. Десь у нас є така фотографія: Роман у нас 1972-го року, то йому було десь півтора-два роки, а в Оксани Яківни в січні день народження, під Новий рік...\nМ.О.: А, тридцятого січня, я знаю, що в січні в неї день народження. Оце йому десь два роки, може, як ми їздили до неї на день народження. Є десь фотографія – втрьох ми там, бу-ла Марійка Глущук із Валентином – це колишня дружина Холодного, вона вдруге вийшла заміж, з Валентином одружилася. Вона тепер уже померла. Вони були, ще якісь люди були. Це один епізод, а так з Оксаною Яківною ми систематично спілкувалися, і чоловік, і я. Якісь доручення доводилося виконувати – то кудись там поїхати, то щось передати комусь. Багато ж такого було в Оксани Яківни. Вона вже старшого віку була, а як старішаємо, то бувають якісь там недоречності. Багато людей казали, що от Оксана Яківна суєтиться, те не так, те не так. Але я бачила, як вона про Гельсінкську групу дбала. Я пам'ятаю, як вона мені одного разу скаржилася на Бердника, аж плакала: "Марійко, ну ти мені скажи, чого ж наші чоловіки такі? Ну ти ж подивися, який же він розумник, який же він красень, а боїться, боїться Гель-сінкської групи, – казала мені. – Так гріх же так робити, та не можна ж так робити". Я кажу: "Ну, ви знаєте, це ж таке, кожна людина для себе вирішує". – "Ну, та він же ж розумний, як-би ж він дурний був, він же свідомий, він же розумний, а чому ж він так поводиться?" Вона була доволі категорична, ви ж знаєте, в багатьох випадках, але, я вам скажу, що вона була виняткова людина.\nМ.О.: І не тільки Група. Я пам'ятаю її немолодою – і щоб стільки виходити, стільки тих вечорів організувати – це ж рідко хто здатний у такому віку отак активно жити. Вона ж ін-телектуально працювала, і фізично працювала, прийдеш, а вона в тому городі длубається. Я кажу: "Оксано Яківно, та це ж вам важко". – "Ну, але я ж не можу, щоб такий непорядок був".\nМені Галя Могильницька розказала, як її забрали. Галя приїхала з Одеси до Києва і за-бігла до Оксани Яківни, а Оксани Яківни немає, взагалі немає нікого вдома. Невістка Дзвін-ка десь поїхала була, я не знаю, чи не до Олеся. Олесь Сергієнко ж тоді був на засланні, а вони зі Дзвінкою тут із дітьми були. Сусіди сказали, що Дзвінки немає, що сама Оксана Яківна мала би бути, але її нема. Вона пішла до сусідів і давай розпитувати: "А де баба Ок-сана, ви не знаєте?" А вони кажуть, що не знаємо, але її не видно вже ось кілька днів. Гали-на питає: "А може хто бачив?" Ніхто не бачив. Потім вона у когось-таки допиталася, ка-жуть, що швидка допомога приїздила. А це був 1980 рік, це Олімпіада наближалася. Каже, що я сіла – Галя сильно курила – у баби під хатою, покурила і зразу змикитила, що в пси-хушку бабу забрали. Вона розвертається і йде у Кирилівську лікарню. Приходить туди, ну, а де там шукати? А вона така – тоді ще ж молодша була – гарна, імпозантна жінка. Сідає, нога за ногу, каже, і курю перед вікнами якогось відділення. Там же ґрати, а хворі всі деруться на вікна: "Дай закурить, дай закурить!" А вона купила багато цигарок і показує їм. А вони, ка-же, аж верещать. Вона каже: «Знайдіть мені отаку і таку бабусю». І назвала прізвище, ім'я і по батькові Оксани Яківни. "От, – каже, – як знайдете, то віддам усі ці цигарки". І вони знайшли бабу Оксану. Каже: "Дивлюся, привели, як Ісуса Христа розп'яли на віконній рамі – баба Оксана". Побачила у вікно, що вона ж. Каже: "Ой, Галю, як добре, що ти мене знай-шла". І розказала, як її забрали. Каже: "Може, вони мене тут і знищать". Галя каже: "Я зробилася дурочкою, пішла до медсестри цього ж відділенні і кажу, що "вот вы знаете, – почала російською розмовляти, – я внучатая племянница, я приехала и интересуюсь состоянием здоровья", – назвала її прізвище. Каже: "Я так понимаю, что она у вас не первый день уже, какие анализы?" А та підняла, аналізи подивилася і каже: "О, якби у нас з вами зараз були такі аналізи, як у вашої баби. У неї, – каже, – прекрасне здоров'я, аналізи, як у молодої". Тоді Галя приїхала до мене ночувати і каже, "Маріє, оце таке я сьогодні пережила, оце так дізналися ми, що бабу забрали".\nМ.О.: Я почитаю обов'язково.\nМ.О.: Я багато знаю таких речей. Наприклад так. У мене Роман маленьким був, а я ж молода мати... От ми приїхали до неї, Роман ще на руках був. Дмитро і я приїхали показати бабі Оксані Романа, вона його ще не бачила. А він такий опецькуватий, білолиций, гарний такий хлопчик був. Вона: "Ой, який же ж хороший хлопчик, ой, який же ж хороший!" Пи-тає, як він їсть, я їй розказую. Він уже був такий, що ходив, тільки ж далеко не піде, ще на руках ми його носили. І вона каже: "Оце щоб ти знала, от як він не доїсть, то ти, мати, зобо-в'язана після нього з'їсти. Після дитини не можна нічого викидати, в народі так не водиться, щоб після дитини викидати". Вона цього мене навчила. Каже: "Викидати – це дуже погано буде для дитини". Багато отакого побутового я навчилася від неї. Романа вона дуже гарно сприйняла. Поїхала вона в Карпати, замовила йому кептарик і подарувала. У мене той мале-нький кептарик зберігається. Дитятко ж маленьке тоді було. Каже: "Ось подарунок для Ро-мана. Це ж ви тоді були, я подивилася на нього і замовила". Я думала, що минув час і воно забулося. А вона каже: "Я ж привезла, пошили йому там, вишили". Він довго носив, а тепер у нас він просто як реліквія лежить. А Ніна Строката, коли в таборі була, коли дізналася, що Роман у мене народився, так прислала мені листа і в конверті краваточку дитячу вишиту – Стефа Шабатура вишила, а вона прислала мені. Теж десь вона зберігається. Зараз важко знайти, перекидалося все в хаті. Після похорону я ще не привела все до ладу, документи не всі познаходила, бо тут було стовпотворіння. Але Роман носив, дуже любив.\nМ.О.: Каже: "Кілька чоловік давайте зберемося, напишемо про своїх батьків, вони ж у нас у всіх були оригінальні люди". Тані це він казав. Ми якось сиділи тут чай пили – Мико-ла Іванович Семиног, Таня Усанович, він, я. Це як ми з Олександром Сугонякою їздили в Гоголів, тоді це було. Ми Сугоняку чекали, а він тут був. Ото ми так поговорили, але на то-му воно й присохло. Я не знаю, може, це й треба робити. Я от дивлюся, П'янов понаписував такі цікаві книжки. Він знав багатьох людей, він же всіх класиків української літератури знав доволі добре. От уже на схилі літ він повидавав справді дуже гарні книжки – "Знамени-ті, видатні та інші", чи як він там назвав. Дуже гарна в нього книжка вийшла. Три чи чотири книжки він останніми роками видав, про те, що він бачив у житті, про людей, з якими він спілкувався – справді гарні книжки. Може, колись і наш час настане писати.\nВони дуже добивалися, щоб Сома ввели в журі, а коли почули, що я запропонувала го-ловою журі Сверстюка, так ця Раїса каже мені на комісії: "Маріє Григорівно, а чого це ви Сверстюка рекомендуєте на голову журі? А хто він такий?" Я кажу: "Раїсо Миколаївно, – а вона вчителька математики, – якщо ви не знаєте, хто такий Сверстюк, то вас треба негайно вимітати зі школи, тим більше, якщо ви голова районної депутатської комісії у справах освіти і культури". – "А скільки йому років? Він там уже ледве ходить". Йому вже 76 було, я кажу: "Йому сімдесят п'ять". А вона: "А чому це не Микола Данилович?" – не Сом. А я при всіх людях на комісії кажу: "Я Миколу Даниловича зневажаю, а Сверстюка дуже поважаю. Таких людей, як Сверстюк, в Україні на пальцях можна перерахувати. Це людина, яка від-повідає за кожне слово, яке вона сказала в житті, а не так, як Микола Данилович, у якого язик без кісток і меле що попало". Мені вчителі кажуть: "Маріє Григорівно, як на це реагу-вати?" Я сміюся: "Реагуйте правильно". Одна вчителька розказує. Запросила його в село в школу, він приїхав, виступає перед одинадцятикласниками, розказує про себе, який він увесь борець був. А ми ж то знаємо, який він борець був. У 1989 році у компартію вступив – у 1989 році! Сказав, що вступив тому, що всі, як щури, тікають із корабля, а я на корабель прийшов. Гордий такий був. Я двох знаю – він і ще один там, які у 1989 році вступили в компартію. Ця вчителька каже: "Маріє Григорівно, він таке молов, він дітям розказував, що його тричі з комсомолу виганяли". А я сміюся: "Так ніхто його ні звідки не виганяв". Він ото вигадає сам собі, прикрасить деталями і переповідає в різних варіантах. А потім почав дітям на Ліну Костенко всяку гидоту казати, що вона дурна баба, що вона істеричка, що во-на безталанна – "Хіба вона поетеса? Вона взагалі ніхто. От Вінграновський – це поет, а вона ніщо". Уявляєте, це одинадцятикласникам каже. А одинадцятикласники мовчки сидять, очі поопускали і мовчать. Вона каже, я ледве його вивела з класу, а на другий урок, каже, боюся йти до дітей, думаю, діти скажуть, кого ж ти нам привела, вчителько. Каже, прийшла, стала перед дітьми, мовчу. Вона така гарна вчителька, я дуже люблю її, і те село дуже люблю. Ми часто "Криницею" там виступали, у нас дуже гарні стосунки. А діти й кажуть їй: "Ольго Іванівно, ви не переживайте, ми зразу зрозуміли, що він дурний на голову. Ви думаєте, що Ліна Костенко від того поменшала, що він про неї казав? Ми просто зрозуміли, хто він та-кий. Ну, з комсомолу можна раз виганяти, а як тебе вигнали, так нащо ж ти вступав знов ту-ди? Розказав, що три рази його виганяли – та ніхто його ні разу не виганяв". Вона каже: "Але ж це він розказує, діти. Хто ж це буде перевіряти факти біографії?"


Огляд HostGator - Чому люди люблять / ненавидять це? (Огляди користувачів 2020)\nHome » Огляд HostGator\n05.06.2020 Category: Огляд HostGator\nHostGator може бути однією з найбільших, найстаріших веб-хостингових компаній у цій галузі, але вони все ще вдосконалюються, розміщуючи в середньому час роботи на 99,98% за останні 24 місяці.\nЇх основні спільні плани хостингу мають необмежений обсяг пам’яті, пропускну здатність, безкоштовний домен (перший рік) та безкоштовний сертифікат SSL. Вони також мають чудовий сервіс для клієнтів, який миттєво підключився до прямого чату і відповів на кожне питання протягом декількох секунд кожен.\nНа жаль, середній час завантаження сторінки HostGator підводить їх (середній показник 1191 мс). Багато додаткових сервісів, таких як резервне копіювання та безпека, будуть враховані як додаткова плата. Крім того, показники поновлення зростають агресивно після закінчення першого терміну.\nОсь повний погляд на наш практичний тест, використовуючи сторонні дані з Pingdom, щоб пролити світло на їхню ефективність..\n2 Плюси використання спільного використання HostGator\n2.1 1. Сильний та стабільний час роботи 99,98%\n2.2 2. Гарна підтримка\n2.3 3. 45-денна гарантія повернення грошей\n2.4 4. Доступні функції безпеки сайту\n2.5 5. Безкоштовний сайт & cPanel міграції\n2.6 6. Дуже зручний для початківців\n3 Мінуси використання спільного використання HostGator\n3.1 1. Повільна швидкість сторінки (протягом 1 секунди для завантаження)\n3.1.1 Останні 12-місячні середні часи завантаження:\n3.2 2. Багато додаткових платежів за резервні копії “True”, Gmail та зловмисне програмне забезпечення\n3.3 3. “Прийоми” стандартної цінової галузі\n4 Ціни HostGator, плани хостингу & Швидкі факти\n5 Чи рекомендуємо ми спільно використовувати HostGator?\nНАШ ВЕРДИКТ: Добре відомий постачальник з хорошою роботою\nШВИДКІСТЬ: 1191мс (Середній показник лютого 2018 року до січня 2020 року)\nНАДНЯТТЯ: 99,98% (Середній показник лютого 2018 року до січня 2020 року)\nAPPS: Підтримується понад 75 додатків\nОСОБЛИВОСТІ: Нерегульована пропускна здатність та зберігання, єдиний рахунок електронної пошти, безкоштовний домен 1-й рік\nЦІНА: Починаючи від $ 2,75 / місяць (поновлення на $ 6,95 / місяць)\nПлюси використання спільного використання HostGator\nПродовження роботи HostGator раніше було проблемою. Але вже не на основі відстеження наших 24 місяців.\nКрім того, їх обслуговування клієнтів було швидким та доброзичливим. Вони допоможуть безкоштовно перенести ваш сайт до їх сервісу. І новачкам сподобається безліч простих, інтуїтивних варіантів, спрямованих на їх шляху.\n1. Сильний та стабільний час роботи 99,98%\nHostGator розмістив 99,98% часу роботи за останні 24 місяці. Вони протягом кількох місяців відповідали 99,98-100% часу роботи.\nЦе навіть не найкраща частина. Вони послідовні з тієї причини: їх гарантія тривалості роботи говорить про те, що якщо вони знизяться нижче 99,90%, ви можете отримати один місяць кредиту на свій рахунок.\nОчевидно, що будь-яке заплановане технічне обслуговування або злом, які неможливо передбачити, не враховуються в цій гарантії. Однак вам доведеться зв’язатись і попросити кредит, подавши квиток на підтримку в їхній відділ виставлення рахунків протягом 30 днів.\nНещодавно ми почали бачити, як деякі інші хости вискакують гарантії безперервного часу, і це означає, що всі клієнти перемагають. Конкуренти, що виходять і роблять це, допомагають підняти планку для всієї галузі. Це змушує всіх інших на ринку або відповідати їх гарантії та підвищувати рівень обслуговування або ризикувати відставати.\nСередня тривалість тривалості січня 2020 року: 99,97%\nСередня тривалість тривалості грудня 2019 року: 99,89%\nСередня тривалість тривалості вересня 2019 року: 100%\nСередня тривалість роботи у травні 2019 року: 99,95%\nСередня тривалість тривалості березня 2019 року: 99,99%\nСередній час роботи HostGator | Дивіться статистику\n2. Гарна підтримка\nHostGator пропонує базу знань, підтримку телефону, електронної пошти та чату в реальному часі. Останній варіант – найшвидший, підключивши нас до сервісного представника протягом приблизно 15 секунд.\nМи намагалися пересипати їх питаннями, перескакуючи з теми на тему, і вони ніколи не вагалися. Їх персонал здається обізнаним, добре навченим та привітним. Це був хороший досвід у всьому світі.\n3. 45-денна гарантія повернення грошей\nHostGator настільки впевнений у своїх послугах, що вони продовжують середню галузеву політику повернення грошей на 30 днів на додаткові два тижні або близько 45 днів.\nЦе означає, що ви можете використовувати їх протягом повного місяця і все-таки повернути собі ціну придбання, якщо виникнуть якісь проблеми.\nЦя 45-денна гарантія повернення грошей поширюється на всі пакети спільного доступу, реселлерів та VPS-хостинг.\nЄдина увага полягає в тому, що це не стосується спеціальних серверів HostGator, адміністративних зборів, встановлення плати за користувальницьке програмне забезпечення. Просунувшись до цих пір 30-ти документами Загальних положень та послуг, ми з’ясували, що ці застереження досить поширені в хостинговій галузі.\nТак, наприклад, якщо у ваш план було включено безкоштовне доменне ім’я, вони стягуватимуть стандартну плату в розмірі 15,00 доларів за домен із суми повернення..\nЄ ще кілька моментів, які слід зробити. Умови HostGator дають їм до 90 днів для фактичного повернення коштів. Повернення чеків, грошових переказів, платежів Western Union або банківських банківських переказів також не буде повернено.\nПовернення коштів доступні лише для нових планів або рахунків. Тож якщо ви раніше зареєструвались на одній і скасуєте поновлення або другу спробу, ви нічого не отримаєте взамін.\nІ останнє, але не менш важливе, повернення в іноземній валюті обробляється на основі обмінних курсів долара США.\n4. Доступні функції безпеки сайту\nСпільні плани хостингу HostGator є досить голими. Ви отримуєте достатньо для одного сайту, але ще не багато додаткових додатків.\nНа щастя, вони пропонують кілька додаткових функцій безпеки, таких як можливість додавати моніторинг SiteLock на ваш сайт. Ця послуга працюватиме щодня, розглядаючи будь-які можливі порушення чи злому сайту, і миттєво повідомлятимемо, коли вони її знайдуть.\nВони також пропонують Assassin Assassin у своїх планах електронної пошти, щоб запобігти удару спаму в першу чергу.\nЄдиний мінус полягає в тому, що SiteLock обійдеться вам трохи дорожче. Ми розповімо про це нижче в мінусах, але ціна наклейки становить 1,67 дол. / Місяць, щомісячно виставляється на рівні 19,99 дол..\n5. Безкоштовний сайт & cPanel міграції\nЯкщо це не ваш перший сайт, а ви намагаєтеся перенести існуючий поверх, HostGator повернеться.\nВи матимете 30 днів після реєстрації, щоб зв’язатися та допомогти їм перемістити будь-які файли сайту, бази даних, сценарії та навіть доменне ім’я для вас.\nСюди входить повна передача cPanel. Тож якщо у вас трапилось кілька встановлень сайту (наприклад, піддомени для одного великого веб-сайту), ви закриваєтеся.\nУсі спільні хостинг-плани HostGator оснащені міграцією одного сайту (або cPanel). Різні плани, наприклад, наприклад, торгові посередники, отримають доступ до більшої кількості (до 30).\nОдномісна безкоштовна міграція сайту не є великою порівняно з деякими хостами. Але все-таки краще, ніж інші, як-от Bluehost, які стягуватимуть $ 150 за переміщення до п’яти сайтів одночасно.\n6. Дуже зручний для початківців\nHostGator розроблений спеціально для початківців блогерів або веб-майстрів.\nЇх сайт насичений навчальними посібниками, покроковими інструкціями та іншим, що допоможе вам орієнтуватися в мутному світі DNS та центрів обробки даних.\nВони також мають додаткові можливості для початківців, які хочуть створити сайт без зайвих зусиль найняти інших людей для проектування, створення та керування усім.\nЇх розробник веб-сайтів, Gator від HostGator, є одним із кращих, про які ми розглядали. Він постачається з безкоштовним хостингом та доменним іменем, тому вам просто потрібно придбати єдиний рахунок для всіх необхідних.\nСпочатку налаштовані шаблони є досить сучасними, і ви можете легко налаштувати їх вигляд, перетягуючи кожну функцію. Ви також отримаєте аналітику сайту та безкоштовний сертифікат SSL, який допоможе захистити особисті дані відвідувачів (наприклад, їхнє фізичне місцезнаходження).\nGator by HostGator навіть постачає план електронної комерції, тож ви можете створити повноцінно функціонуючий інтернет-магазин із інвентарем та іншим, і все це не турбуючись про платіжні шлюзи, плагіни чи будь-яку іншу безладну технологію. Це просто працює.\nМінуси використання спільного використання HostGator\nПостійно сильний час роботи HostGator був, чесно кажучи, дивовижним (хорошим чином). Ми також шанувальники їх гарантії безперервного часу.\nКрім того, їхній підхід для початківців та корисне обслуговування клієнтів означають, що в їхньому сервісі є багато чого сподобатися.\nНа жаль, ми також зіткнулися з кількома проблемами по дорозі під час тестування їх. Ось найбільші проблеми, які ми знайшли:\n1. Повільна швидкість сторінки (протягом 1 секунди для завантаження)\nОстанні півтора року сервери HostGator не мали проблем із підтримкою роботи нашого веб-сайту.\nПроблема полягає в тому, що ці самі сервери постійно були повільними. Їх середній час завантаження сторінки за останні 24 місяці склав лише 1191 мс.\nЦе займе секунди для завантаження відносно простих текстових сторінок із вмістом. Тому просто уявіть, що буде, якщо ви заповните ці сторінки тисячами слів і десятками зображень з високою роздільною здатністю. Так, не дуже добре.\nПоказано, що час повільного завантаження сторінки безпосередньо впливає на досвід відвідувача. І це також впливає на зменшення вашої нижньої лінії.\nВи можете зробити кілька речей, щоб пришвидшити свій сайт, не змінюючи хостів. Але якщо ваш господар постійно повільний, це означає, що ви постійно будете вести програшну битву.\nОстанні 12-місячні середні часи завантаження:\nСередня швидкість HostGator 2019-2020 | Дивіться статистику\n2. Багато додаткових платежів за резервні копії “True”, Gmail та зловмисне програмне забезпечення\nПлани спільного хостингу HostGator коштують дешево, вступні ціни починаються лише від 2,75 дол. На місяць (протягом 36 місяців).\nЇх найдешевший план (“Хетчлінг”) має одне доменне ім’я, установки одним натисканням клацання популярних додатків, таких як WordPress, Joomla та багато іншого, немерезовану пропускну здатність, необмежену кількість пам’яті та безкоштовний сертифікат SSL. В основному, всі основні функції, необхідні для повноцінного веб-сайту.\nHostGator Спільний доступ до додаткових послуг\nОднак це приблизно все, що вони надають у своїх планах за замовчуванням. Усі “зайві” речі, такі як резервні копії сайтів, доступ до Gmail, моніторинг SiteLock та інструменти SEO, коштують додатково, коли прийде час придбати.\nЦе невтішно, оскільки багато з цих функцій сформульовано ретельно на сайті, як-от “доступно”, щоб ви могли подумати, що вони включені. Перегляньте інші найважливіші хости, які ми розглянули, і ви побачите, що багато з них насправді вкладають їх у свої основні ціни..\nЛише коли ви доберетеся до самого кінця процесу, коли ви введете свою платіжну інформацію, ви зрозумієте, що всі ці додаткові функції обійдуться вам, ну і додатково.\nGmail – це стандартний 5 доларів на місяць або 60 доларів на рік на користувача, що є їх звичайною ціною. Але тоді SiteLock обійдеться вам у $ 19,99 / рік, CodeGuard (для резервного копіювання ваших сайтів) обійдеться вам у $ 23,95 / рік, і вони навіть не зберігають багато попередніх версій вашого веб-сайту у випадку, якщо у вас виникнуть якісь проблеми.\nТож як початковий план спочатку здається недорогим, він починає бути досить дорогим, коли все сказано і зроблено.\n3. “Прийоми” стандартної цінової галузі\nОкрім додаткових платежів, HostGator використовує два фокуси щодо ціноутворення, які є досить стандартними у цій галузі.\nПерший – це реклама за низькою ставкою, як 2,75 дол. США на місяць, лише для того, щоб ви зрозуміли, що для її отримання потрібна попередня оплата протягом трьох років. В іншому випадку ви дивитесь на 10,95 дол. США на місяць за фактичну вартість послуги, що стосується одного місяця.\nАле це лише початок. Оскільки на додаток до цього, ціни на оновлення HostGator різко скачуть після закінчення терміну дії вашого початкового плану.\nТож скажімо, ви продовжуєте та зафіксуєте цю низьку ставку протягом трьох років. Ви отримаєте досить непогану справу, без сумніву.\nПроблема починається, коли настав час поновити план через три роки. З цього моменту ваша щомісячна ставка за один і той же план підскакує до $ 6,95 / місяць (або загалом $ 250,20) – більш ніж удвічі, ніж ви щойно заплатили за ту саму точну послугу.\nПо суті, вони охоплюють той факт, що через кілька років ймовірність того, що ви захочете переключитися на послуги, є досить низькою. Отже, ви на деякий час заблоковані (наприклад, членство в кабельній компанії чи спортзал).\nБагато інших господарів, яких ми розглянули, витягають цей самий трюк. Однак це не означає, що нам це сподобається.\nЦіни HostGator, плани хостингу & Швидкі факти\nСпільний хостинг: HostGator має три варіанти спільного плану хостингу на вибір:\nПлан штрихування: Цей план починається від $ 2,75 на місяць. Ви отримуєте одне доменне ім’я, необмежену кількість дискового простору та пам’яті, сертифікат SSL та необмежену кількість субдоменів.\nДитячий план: Цей план починається від $ 3,95 на місяць. Він підтримує необмежену кількість пам’яті, пропускну здатність та доменні імена.\nБізнес-план: Цей план починається від $ 5,95 на місяць. Він підтримує необмежену кількість пам’яті, пропускну здатність та доменні імена. Він постачається з безкоштовним виділеним IP-адресою, SSL та безкоштовним номером.\nПростота реєстрації: Легкий процес реєстрації.\nПриховані збори та положення: Вступне ціноутворення доступне лише для придбання довгострокового плану. Коефіцієнти відновлення також збільшаться вдвічі. Додаткові послуги, такі як резервне копіювання та моніторинг зловмисного програмного забезпечення – теж додаткові платежі.\nАктивація облікового запису: Активація вашого акаунта може зайняти до 24 – 48 годин.\nВстановлення програм та CMS (WordPress, Joomla тощо): Вони дозволяють легко встановити популярні програми та CMS за кілька кроків за допомогою QuickInstall.\nЧи рекомендуємо ми спільно використовувати HostGator?\nАле не з тієї причини, яку ви, напевно, думаєте.\nСпільний хостинг HostGator пропонує багато переваг. Продовження роботи покращилося за останній рік. Обслуговування клієнтів було добре. І безліч варіантів для початківців робить його зручним для користувачів.\nОднак поєднання повільних швидкостей та додаткових подорожей збільшує це, що занадто дорого вважається гідною ціною.\nПричину ми не рекомендували, тому що в магазині є кращий варіант, який насправді дає хорошу цінність.\nХмарний хостинг WordPress Cloud HostGator спочатку трохи дорожчий на папері, але продуктивність також значно краща.\nТому ми рекомендуємо спочатку поглянути на це, тому що ви, ймовірно, в кінці дня заплатите те саме, коли ви вкажете ці додаткові збори та підвищення цін..\nP.S. Ви раніше використовували HostGator? Не забудьте залишити відгук нижче – хороший чи поганий – насправді не має значення, поки це корисно для наших відвідувачів. Дякую за твою підтримку.\nОгляд HostNine: Швидкий хост із одним із найгірших режимів роботи (читайте чому)\nHostNine – одне з молодших облич веб-хостингу, спочатку засноване в 2006 році. Спочатку демонструючи\nОгляд іменної скриньки 0\nNamecheap був заснований ще в 2000 році Річардом Кіркендалом. За останні 18 років вони,\nЯкоб Йенсен заснував датську базу даних One.com ще в 2002 році. З тих пір\nОгляд хмари HostGator 0\nХмара HostGator: рекомендується HostGator Cloud – це “оновлена” версія їх спільного хостингу. За їх