ЯКЩО ЗГОРИМО ми, ВИ ЗГОРИТЕ З НАМИ\nЧастина 2 Атака\nВертоліт закрутився спіраллю і пішов на посадку. Одразу ж відчинився люк і виїхав трап. Нас висадили просто на асфальт. Щойно остання людина ступила на землю, трап заховався, люк зачинився, вертоліт злетів і зник. Мені дали двох охоронців, а ще Богза і Гейла. Знімальна група складалася з кількох огрядних операторів-капітолійців, які під вагою камер здавалися крихітними комахами, жінки-режисера на ім’я Кресида — голомозої, з зеленою виноградною лозою-татуюванням на голові — та її асистента на ім’я Мессала — худорлявого юнака з кількома рядами сережок у вухах. Роздивившись його уважніше, я помітила, що язик у нього також пробитий і звідти стирчить величенька срібна кулька. Богз потягнув нас до складських приміщень, і щойно ми відійшли, як на дорогу приземлився ще один вертоліт. Цього разу прилетіли медичні препарати і, судячи з білих комбінезонів, команда з шістьох лікарів. Ми рушили слідом за Богзом вузькою стежиною, яка пролягала між двома довгими сірими складами. На побитих іржею залізних стінах то тут, то там вирізнялися драбини, які вели на дах. Коли ми опинилися на вулиці, здалося, що ми потрапили в інший світ. Після ранкового бомбардування постраждало чимало людей. Поранених переносили на саморобних ношах, перевозили на тачках, візках, декого просто тягали, перекинувши через плече або на руках. Знекровлених, непритомних, без рук і ніг… Усі прямували до приміщення з неохайно виведеною на дверях літерою «Л». Перед моїми очима постало саме те, що зазвичай відбувалося в нас на кухні, коли мама рятувала помираючих, от тільки тут їх було в десять, п’ятдесят, сотню разів більше. Я очікувала побачити розбомблені будівлі, а натомість опинилася поміж пошматованих людських тіл. Невже мене збираються знімати тут? Я обернулася до Богза. — Так не піде, — мовила я. — Тут ви нічого путнього з мене не витиснете. Мабуть, він зауважив паніку в моєму погляді, тому зупинився на мить і поклав руки мені на плечі: — Витиснемо. Нехай люди просто тебе побачать. Це допоможе їм більше, ніж найкращий лікар. Жінка, яка керувала розміщенням пацієнтів, здається, помітила нас, прискіпливо оглянула, так ніби пересвідчуючись, що це справді ми, й рушила назустріч. Її темно-карі очі почервоніли від утоми, від тіла відгонило металом і потом. Пов’язку в неї на горлі потрібно було змінити ще три дні тому. Ремінь від автомата врізався їй у шию, і вона раз у раз поправляла його плечем. Вона кивком указала медикам на склад із літерою «Л», і ті мовчки зайшли всередину. — Це Пейлор, командувач Округу 8,— представив її Богз. — Командувачу, це солдат Катніс Евердін. На вигляд Пейлор здавалася надто молодою, як на командувача. їй заледве виповнилося тридцять. Однак у голосі звучали владні нотки, й одразу ставало зрозуміло, що її призначили на цю посаду не просто так. Опинившись поруч із нею у своєму новесенькому костюмі, я почувалась як новонароджене курча, недосвідчене й дурне, яке тільки вчиться ходити. — Так, я її впізнала, — мовила Пейлор. — Значить, ти таки жива. А ми вже були почали сумніватися. Мені здалося — чи в її голосі справді прозвучали звинувачувальні нотки? — Я сама ще сумніваюся, — відповіла я. — Вона довго одужувала, — мовив Богз і постукав себе по голові.— Сильний струс мозку. А тоді додав пошепки: — І викидень. Але вона наполягла, що хоче приїхати й зустрітися з пораненими. — Що ж, їх у нас багато, — відповіла Пейлор. — Вам не здається, що це небезпечно? — запитав Гейл і насупився, оглядаючи шпиталь. — Збирати всіх поранених в одному приміщенні? Це однозначно небезпечно. В такому місці будь-яка інфекційна хвороба пошириться як вогонь. — Гадаю, це все-таки краще, аніж залишити їх помирати просто неба, — сказала Пейлор. — Я зовсім не це мав на увазі,— відповів Гейл. — Мабуть, я все трактую по-своєму. Але якщо у вас з’явиться третій варіант і Коїн дасть добро на його втілення, то я залюбки вас вислухаю. Пейлор поманила мене за собою. — Ласкаво просимо, Переспівнице. Ну і, звісно, твоїх друзів також. Я озирнулася на свою дивакувату команду, набралася відваги й зайшла до шпиталю. Вздовж будівлі висіла цупка важка тканина, яка відділяла коридор від імпровізованих палат. Попід самою стіною щільним рядом лежали трупи, накриті з головою білими простирадлами. — За кілька кварталів на захід ми вже викопали братську могилу, але поки що я не маю людей, щоб повідвозити трупи туди, — мовила Пейлор. Вона відшукала в тканині щілину і відкинула край. Мої пальці зімкнулися на Гейловому зап’ястку. — Не відходь від мене, — прошепотіла я. — Я тут, — відповів він тихо. Я ступила крок уперед — і мене наче вдарило. Моїм першим імпульсом було затиснути носа, щоб не відчувати смороду брудної білизни, гнилої плоті та блювотиння, які висіли в жаркому приміщенні. Вікна в металевому даху були відчинені, але свіже повітря не могло розігнати ядучого запаху, який залягав ближче до підлоги. Тонкі смужки сонячного проміння забезпечували таке-сяке освітлення, і коли мої очі звикли, я розгледіла кілька рядів поранених — на ліжках, на ношах, на підлозі: місця було обмаль. Гудіння чорних мух, стогони поранених, схлипування відвідувачів — усе це зливалося в хор, від якого краялося серце. В округах не було справжніх лікарень. Люди помирали вдома, і в цю мить така альтернатива здавалася мені куди приємнішою, ніж те, що постало перед моїми очима. А тоді я згадала, що багато хто з поранених під час бомбардування лишився безхатченком… По спині в мене котився піт, долоні також змокріли. Щоб не відчувати смороду, я дихала через рот. У голові паморочилося, перед очима скакали білі цятки, я мало не зомліла. Та раптом я побачила, що Пейлор уважно за мною спостерігає, так ніби хоче визначити, з якого я тіста зліплена і чи можна на мене покластися. Тому я відпустила Гейла і рушила поміж двох рядів ліжок. — Катніс? — вихопився з загального гамору чийсь хрипкий голос. — Катніс? До мене потягнулася рука, і я вхопилася за неї, щоб не впасти. Рука належала молодій жінці з пораненою ногою. Кілька шарів пов’язок просякли кров’ю, а над ними роїлися мухи. На обличчі жінки читався біль, але було там і ще щось — недоречне, навіть безглузде, якщо брати до уваги ситуацію, яка склалася. — Це справді ти? — Так, це я, — вичавила я насилу. Радість — ось що я прочитала на її обличчі. Почувши мій голос, жінка мовби засвітилася, радість витіснила страждання і біль. — Ти жива! Ми не знали. Нам казали, що ти жива, але ми не були впевнені! — защебетала вона. — Мене добряче потрусило. Але мені вже ліпше, — мовила я. — Вам також скоро стане легше. — Слід негайно розповісти про тебе братові! — жінка насилу сіла й загукала хлопця, який лежав за кілька ліжок від неї.— Едді! Едді! Вона тут! Це Катніс Евердін! Хлопчина — дванадцятирічний, не старший, — обернувся до нас. Пов’язка затуляла половину його обличчя. Куточок рота, який визирав із-під неї, роззявився від щирого подиву. Я підійшла до хлопчика, погладила по вологих кучерях і пошепки привіталася. Він не міг говорити, але його єдине здорове око не відривалося від мого обличчя, так наче він хотів запам’ятати кожну його рису. Кімнатою прокотилися вигуки: «Катніс! Катніс Евердін!» Стогони болю і горя поступово стихали, на зміну їм прийшли нетерплячка й очікування. Зусібіч мене кликали голоси. Я просто йшла між рядів і тиснула простягнуті руки, торкалася здорових частин тіл тих, хто не міг рухати кінцівками, віталася, розмовляла ні про що, питала, як справи. Нічого надзвичайного, ніяких натхненних слів. Та байдуже — Богз мав рацію: їх надихала я, жива і здорова. Мене жадібно мацали пальці, щоб упевнитися, що я з плоті та крові. Коли якийсь хворий чоловік стис долонями моє обличчя, я мовчки подякувала Далтонові за те, що той порадив мені вмитися. Якою сміховинною збо-ченкою здавалася б я і цим людям, і собі, якби з’явилася перед ними з капітолійською маскою на обличчі! Мої поранення, втома, шрами — ось як вони мене впізнають, ось за що люблять. Незважаючи на суперечливе інтерв’ю з Цезарем, чимало хто питав про Піту — люди вірили, що він говорив під примусом. Я силкувалася змалювати оптимістичне майбутнє, та люди занепадали духом, коли чули, що я втратила дитину. Одна жінка так ридала, що мені закортіло розповісти їй правду, але зробити це означало виставити Піту брехуном, а це б не пішло йому на користь. Не допомогло б це і мені. Так само, як і загальній справі. Я нарешті почала усвідомлювати, на що готові люди, аби мене захистити. Що я значу для повстанців. У боротьбі проти Капітолія мені тільки здавалося, що я сама, насправді ж на моєму боці були тисячі, мільйони людей із різних округів. Я стала їхньою Переспівницею ще задовго до того, як свідомо погодилася на цю роль. У моїх жилах запульсувало нове відчуття. З’явилося воно, коли я стояла посеред кімнати і прощалася з пораненими, які вигукували моє ім’я слабкими хрипкими голосами. Сила. У мене була сила, про існування якої я навіть не здогадувалася. Снігоу зрозумів це тієї миті, коли я піднесла до рота ті злощасні ягоди. Плутарх теж знав про неї, йоли рятував мене з арени. І Коїн також це знає. Настільки добре знає, аж має публічно нагадувати своїм підлеглим, що повстанням керую не я, а вона. і Опинившись надворі, я прихилилася до залізної стіни і перевела подих. Богз подав мені флягу з водою. — Ти чудово впоралася, — мовив він. Що ж, я не зомліла, мене не знудило, і я не вибігла зі шпиталю в сльозах і з лементом — я просто поклалася на емоції, які переповнювали людей. — Ми відзняли чимало хорошого матеріалу, — мовила Кресида. Я перевела погляд на комашок-операторів — вони горбилися під вагою обладнання, з них ріками лився піт. Мессала занотовував щось у записнику. Я й забула, що мене весь час знімали на камеру. — Але ж я нічого не робила, — сказала я. — Не варто себе недооцінювати. І не забувай про те, що ти зробила раніше, — мовив Богз. А що я зробила раніше? Я подумала про всю ту шкоду, якої завдала людям, — і коліна в мене підкосилися, я сіла просто на землю. — Я геть заплуталася. — Ти не готова до тривалих зйомок. Але нічого не вдієш, доведеться пройти і через це, — сказав Богз. Присівши біля мене, Гейл похитав головою: — Не можу повірити, що ти дозволила стільком людям тебе торкатися. Мені щомиті здавалося — ти от-от кинешся до дверей. — Стули пельку, — випалила я і розсміялася. — Коли твоя мати побачить запис, вона неодмінно тобою пишатиметься, — мовив він. — Мама навіть не помітить мене — вона більше хвилюватиметься через поранених… — Обернувшись до Богза, я запитала: — Така ситуація в усіх округах? — Так. Капітолій атакує майже всі округи. Ми приходимо на допомогу, коли можемо, але цього недостатньо, — він замовк на мить: щось почув у навушнику. Я усвідомила, що увесь цей час не чула голосу Геймітча. Може, мій навушник поламався?.. — Негайно повертаймося на злітну смугу. Мерщій! — крикнув Богз й однією рукою поставив мене на ноги. — У нас проблеми. — Які проблеми? — запитав Гейл. — Сюди летять винищувачі,— сказав Богз, а тоді потягнувся до мене рукою — вдягнув мені на голову шолом. — Рухаймося! Хутчіш! Не зовсім тямлячи, що коїться, я скочила на ноги й кинулася вздовж складських приміщень до злітної смуги, де нас висадили. Жодної небезпеки я не відчувала. Небо було чисте, безхмарне, блакитне. На вулицях порожньо, за винятком людей, які допомагали пораненим дістатися шпиталю. Не видно було жодного ворога, не відчутно ніякої тривоги. Аж раптом завили сирени. За кілька секунд у небі з’явився ключ капітолійських винищувачів, і почалося бомбардування. Вибухова хвиля збила мене з ніг, і я гримнулася на землю. Праве коліно проштрикнув біль. Щось ударило мене у спину, але, здається, бронежилета не пробило. Я спробувала підвестися, та Богз притис мене до землі й затулив своїм тілом, немов щитом. Земля піді мною здригалася від кожного вибуху. Що може бути жахливішим за відчуття, що ти застряв між залізною стіною з одного боку і свинцевим дощем — із другого? Батько завжди казав: «Що може бути легше, як перестріляти рибу в діжці?» Цього разу рибою були ми, а діжкою — вулиця. — Катніс! ' — з навушника несподівано пролунав голос Геймітча. — Що? Що? Я слухаю! — відгукнулась я. — Слухай мене уважно. Ми не можемо приземлитися, поки не закінчиться бомбардування. Але тебе не повинні помітити за жодних обставин, — мовив Геймітч. — Виходить, капітолійці не знають, що я тут? А я-бо, як завжди, вирішила, що виною всьому знову я. — Здається, ні. Це бомбардування було заплановане заздалегідь, — мовив Геймітч. Тепер до мене долинув голос Плутарха, як завше, спокійний, проте владний: — Бачите попереду блакитний склад № З? В його північному куті є бункер. Зможете туди дістатися? — Постараємося, — мовив Богз. Мабуть, кожен член команди мав навушник, бо всі рушили за нами. Я інстинктивно відшукала поглядом Гейла — переконатися, що він не ушкоджений. — До наступної хвилі у вас близько сорока п’яти секунд, — докинув Плутарх. Я стогнала, ступаючи на праву ногу, однак не зупинялася. Зараз не час звертати увагу на такі дрібниці. Та й краще взагалі не дивитися на рану. На щастя, я в черевиках, які зробив для мене Цинна, — в них я легко відривалася від асфальту й бігла набагато швидше. Взула б я ту пару, яку видали мені в Окрузі 13, я б нізащо не вижила. Богз вирвався вперед, але більше мене обігнати не вдалося нікому. Інші охоронці пристосувалися до моєї швидкості й прикривали мене ззаду та з боків. Секунди спливали, у скронях калатало. Ми проминули склад № 2 і тепер бігли вздовж брудної коричневої будівлі. Попереду виднівся вицвілий блакитний фасад. Ще кілька метрів до бункера… Ми вже майже його дісталися, залишилося перетнути одну вулицю — аж тут нас накрила наступна хвиля бомбардування. Я інстинктивно впала на землю й покотилася до блакитної стіни. Тепер своїм тілом мене затулив Гейл. Здавалося, цього разу раз атака тривала значно довше. Я перекотилася на бік, і наші з Гейлом погляди зустрілися. На якусь мить увесь світ перестав для мене існувати — я бачила тільки його розпашіле обличчя, жилку на скроні, яка сіпалася від ударів пульсу, і вуста, які то розтулялися, то стулялися — Гейл намагався відсапатися. — Як ти? — запитав він. — Нормально. Не думаю, що мене помітили, — відповіла я. — Нас же не переслідують. — Ні, вони ціляться в щось інше, — мовив Гейл. — Знаю, але там немає нічого, окрім… Ми водночас утямили, яка у нападників ціль. — Окрім шпиталю. За мить Гейл уже стояв на ногах і щосили гукав: — Винищувачі ціляться у шпиталь! — Це не ваша проблема, — сказав Плутарх рішуче. — Ховайтеся в бункер. — Але в окрузі немає військових, тільки поранені! — гукнула я. — Катніс, — у голосі Геймітча пролунала насторожена нотка. Він зрозумів, до чого йде. — Навіть не думай!.. Я висмикнула навушник, і той безпомічно повис на шнурку. Тут до мене долинув іще один звук, якого раніше я не чула: кулеметна черга з даху брудної коричневої будівлі через дорогу. На землі хтось відстрілювався! Ніхто не встиг мене зупинити — я кинулася до драбини й подерлася нагору. Це я добре вмію. — Не зупиняйся! — пролунав позаду Гейлів голос. Краєм вуха я почула, як він буцнув когось ногою в обличчя. Якщо то був Богз, Гейлові буде несолодко. Вилізши на дах, я поплазувала по застиглій смолі. Зупинилася на кілька секунд, щоб пропустити Гейла вперед, а тоді ми скочили на ноги й побігли до кулеметів. Біля кожного лежало по кілька повстанців. Біля одного з кулеметів ми пригальмували та присіли поруч із двома солдатами. — Богз у курсі? Обернувшись ліворуч, за одним із кулеметів я побачила Пейлор. Вона дивилася на нас глузливо. — Він знає, де ми, — відповіла я ухильно. А хіба я збрехала? — Звісно, що знає,— розсміялася Пейлор. — Стріляти вмієте? — з цими словами вона поплескала по дулу кулемета. — Так. Нас учили в Окрузі 13,— мовив Гейл. — Але я ліпше скористаюся своєю зброєю. — Так, у нас є луки, — я дістала з-за спини свій — і тільки тоді усвідомила, наскільки декоративний він має вигляд. — Він смертоносніший, ніж може здатися на перший погляд. — Можу тільки уявити, — мовила Пейлор. — Гаразд. Ми очікуємо щонайменше ще три хвилі. Винищувачам перед новою атакою доведеться розвернутися. Це наш єдиний шанс. Не вистромляйтеся! Я стала на коліно, приготувавшись стріляти. — Почнемо з вогню, — мовив Гейл. Кивнувши, я витягнула стрілу з правого відділення. Якщо ми схибимо, наші стріли кудись приземляться — можливо, на склад потойбіч вулиці. З вогнем іще можна буде впоратися, а от вибухівка завдасть непоправної шкоди. Раптом у небі, за два квартали від нас, всього за сотню метрів, з’явилися вони — сім бомбардувальників, виши-куваних ключем. — Гуси! — гукнула я. Гейл одразу зрозумів, що я мала на увазі. Під час сезону міграцій, коли ми завжди полювали на птахів, ми виробили власну систему поділу, щоб наші стріли бува не поцілили в одного птаха. Це означало, що спочатку я стріляла в дальнє крило ключа, Гейл — у ближнє, а коли доходили до гуски в центрі, стріляли по черзі. У нас не було часу на узгодження: я прикинула тривалість польоту стріли й вистрелила. Стріла поцілила ближче до основи крила одного з винищувачів, і воно загорілося. Гейл промахнувся — його стріла приземлилася на даху одного зі складів, який одразу ж спалахнув. Гейл тихо вилаявся. Винищувач, у який я поцілила, збився з курсу, але досі скидав на землю бомби. Він навіть не впав, так само як і той, у який влучили з кулемета. Мабуть, завдана шкода виявилася недостатньою. — Гарний постріл, — сказав Гейл. — Узагалі-то я цілилася в інший винищувач, — пробурмотіла я — хотіла збити той, що летів попереду. — Вони швидші, ніж нам здавалося. — На позицію! — гукнула Пейлор. На обрії з’явилася наступна хвиля бомбардувальників. — Вогонь не годиться, — мовив Гейл. Я мовчки кивнула, і ми обоє витягнули стріли з вибухівкою. Склади через дорогу здавалися порожніми. Поки винищувачі наближалися, я прийняла ще одне спонтанне рішення: — Я підводжуся! — гукнула я і скочила на ноги. Саме з такої позиції я стріляла з найбільшою точністю. Цього разу першою вкстрелила я — і не схибила: стріла увійшла у черево винищувача. Секундою пізніше Гейлова стріла підірвала йому хвіст. Машина розламалася посередині й упала на землю, спричинивши серію вибухів. За кілька секунд почалася третя хвиля бомбардування. Цього разу Гейл влучив точно в ціль. Я всадила стрілу в крило другого бомбардувальника, від чого його крутонуло, і він врізався у винищувач позаду. Вони зіштовхнулися і разом упали на дах складу навпроти госпіталю. Кулеметна черга збила четвертий винищувач. — Добре, це все, — сказала Пейлор. Полум’я і чорний дим заступили все на світі. — Вони поцілили у шпиталь? — Напевно, — відповіла Пейлор. Я миттю кинулася до драбини потойбіч даху — і помітила Мессалу й одного з комашок-операторів, які ховалися за широким комином. А я-бо гадала, що вони залягли десь на землі й бояться ніс вистромити! — Ці двоє виросли в моїх очах, — сказав Гейл. Я швидко злізла драбиною вниз. Коли мої ноги торкнулися землі, я побачила охоронця, Кресиду та ще одного комашку-оператора. Я очікувала опору, а натомість Кре-сида махнула рукою в напрямку шпиталю. — Мені байдуже, Плутарху! — гукнула вона. — Дай мені ще п’ять хвилин! Мені двічі повторювати не довелося — я одразу ж кинулася вздовж вулиці. — О ні,— прошепотіла я, побачивши шпиталь. Чи те, що колись було шпиталем. Довкола лежали поранені, догорали рештки винищувачів, а я немов заціпеніла і не могла рухатися. Всюди лементували люди, метушилися, бігали туди-сюди, але ніхто вже нічим не міг допомогти. Бомби поцілили в дах шпиталю, і тепер він палав, перетворившись на пастку для пацієнтів. Рятувальний загін намагався розчистити вхід всередину, однак було неважко здогадатися, що вони там знайдуть. Якщо не осколки і не полум’я, то ядучий дим уже зробив свою чорну справу. Гейл ні на крок не відходив від мене. Те, що він нічого не робив, а просто дивився, підтвердило мої найстрашніші підозри. Шахтарі ніколи не припиняють рятувальних робіт, аж поки ситуація не стає безнадійною. — Ходімо, Катніс. Геймітч каже, що зараз по нас прилетить вертоліт, — мовив він. Але я немов приросла до землі. — Навіщо вони це зробили? Навіщо добили людей, яким уже й так недовго залишалося? — запитала я. — Щоб налякати інших. Щоб не дати пораненим одужати, — сказав Гейл. — Люди у шпиталі — це зайвий тягар. Принаймні так вважає Снігоу. Якщо переможе Капітолій, то що йому робити з купкою недієздатних рабів? Я пригадала роки, проведені з Гейлом у лісах, і його промови проти Капітолія. Тоді я просто не звертала на них уваги. Не розуміла, навіщо він докопується до мотивів Капітолія. Навіщо оцінює ситуацію з позиції нашого ворога. Але сьогодні все стало на свої місця. Коли Гейл зауважив, як недоречно робити такі шпиталі, він думав не про поширення інфекції — він передбачив те, що тільки-но сталося. Тому що він завжди справедливо оцінював жорстокість нашого ворога. Повільно розвернувшись, я за кілька кроків од себе побачила Кресиду в оточенні комашок-операторів. Вона була цілком незворушна. Навіть байдужа. — Катніс, — мовила вона. — Президент Снігоу щойно показав у прямому ефірі бомбардування. А тоді виступив із промовою: оголосив, що таким чином він посилає повідомлення повстанцям. Може, ти теж хочеш їм щось сказати? — Так, — прошепотіла я. В око впало червоне миготливе світло: мене знімають. — Так, — повторила я впевненіше. Усі відійшли від мене — Гейл, Кресида, комашки-оператори, — звільняючи сцену. Я не відривала погляду від червоної лампочки. — Я хочу сказати повстанцям, що я жива. Що я тут, в Окрузі 8, де Капітолій щойно розбомбив шпиталь, повний неозброєних чоловіків, жінок і дітей. Не вижив ніхто… — Шок відступив, даючи дорогу злості.— Я хочу сказати повстанцям: якщо ви бодай на секунду повірили в те, що Капітолій вас помилує, коли ви погодитеся на перемир’я, — то ви дурите самі себе. Тому що в душі ви добре знаєте, хто вони такі й на що здатні,— я автоматично піднесла руку й обвела руїни, силкуючись передати той жах, що коївся довкола. — Ось на що вони здатні! І ми повинні протистояти! Я рушила до камери — це лють несла мене вперед. — Президент Снігоу каже, що послав нам повідомлення? Що ж, у мене також є для нього повідомлення. Можете катувати нас, бомбардувати, палити наші округи, але спершу погляньте на це… — Одна з камер простежила за моєю рукою, яка вказала на охоплені полум’ям винищувачі на даху одного зі складів. Крізь полум’я виднівся капітолійський герб. — Вогонь поширюється легко! — я підвищила голос до крику, щоб президент не проґавив жодного слова. — І якщо згоримо ми, ви згорите разом із нами! Мої останні слова повисли в повітрі. Час немов зупинився. У гарячий хмарі я мов злетіла над землею — і цей жар пашів не від руїн, а від мене самої. — Знято! — голос Кресиди повернув мене до реальності, пригасив мій запал. Кресида кивнула на знак похвали. — Чудова кінцівка. РОЗДIЛ 8\nДо мене підскочив Богз і міцно стиснув моє зап’ястя, хоча тепер я й не планувала втікати. Я ще раз обернулася, щоб подивитися на шпиталь — і саме в ту мить будівля завалилася. Усю мою рішучість немов рукою зняло. Усіх тих людей — поранених, відвідувачів, родичів, медиків з Округу 13 — більше не було серед живих! Я глянула на Богза — на його обличчі красувався слід від Гейло-вого черевика. Я не спец, але одразу було видно, що ніс у нього зламаний. Однак голос його звучав зовсім не злісно, а радше рішуче: — Швидко до злітної смуги. Я слухняно зрушила з місця, однак щойно ступила перший крок, як одразу ж поморщилася від болю в правому коліні. Адреналін, який притуплював усі інші відчуття, випарувався, і все тіло почало викручувати. Я побита, закривавлена, у лівій скроні наче молоток вистукує. Богз швидко оглянув моє обличчя, а тоді підхопив мене на руки й побіг до злітної смуги. На півдорозі мене знудило просто на його куленепробивний жилет. Мені здалося, що Богз зітхнув, хоча напевно сказати було важко: так він засапався від швидкого бігу. На злітній смузі чекав маленький вертоліт. Тільки-но наша команда опинилася на борту, він одразу ж злетів. Цей вертоліт вельми відрізнявся від того, яким ми прилетіли сюди: тут не було ні зруч шх крісел, ні вікон. Це була радше вантажна машина, ніж тасажирська. Богз надавав пораненим невідкладну допоіу ігу, щоб вони протрималися до повернення в Округ 13. Мені кортіло здерти жилет: від нього тхнуло блювотиною, але тут було так холодно, що зрештою я передумала. Я лежала на підлозі, а голова моя покоїлася на Гейлових колінах. Останнє, що я запам’ятала, — як Богз укрив мене кількома мішками. Коли я прокинулася, то зрозуміла, що перебуваю в лікарні у своєму ліжку. Поруч була мама, вона перевіряла мої життєві показники. — Як ти почуваєшся? — Трохи втомлена, але зі мною все гаразд, — відповіла я. — Нам не казали про поїздку, аж поки ти не поїхала, — мовила вона. Біля серця кольнуло. Після того як сім’я двічі проводжала тебе на Голодні ігри, не можна виявляти до рідних таку неуважливість. — Вибач. Ніхто не знав, що почнеться атака. За планом я мала просто провідати хворих, — пояснила я. — Наступного разу я попрошу, щоб вас попереджали. — Катніс, зі мною ніхто не рахується, — мовила мама. І то була щира правда. Навіть я після татової загибелі не рахувалася з нею. Навіщо ж прикидатися? — Ну, я попрошу… повідомляти тебе про такі заходи. На столику біля ліжка лежав осколок міни, який лікарі витягнули з моєї ноги. Однак їх більше хвилював мій психічний стан, оскільки після струсу мозку моя психіка була ще не зовсім стабільна. Але в мене не було галюцинацій абощо, і думки були досить тверезі. Я проспала увесь вечір і ніч, і тепер вмирала від голоду. Сніданок, який мені принесли, був крихітний: усього кілька шматків хліба, розмочених у гарячому молоці. Вранці мене викликали в Ставку на нараду. Я вже почала збиратися, коли збагнула, що підводитися не доведеться: мене планували вкотити на нараду просто на ліжку. Я наполягала, що дійду пішки, але ніхто мене й слухати не хотів. Зрештою ми пішли на компроміс: я сіла в інвалідний візок. Якщо брати до уваги головний біль, хвору ногу, садна і синці, та ще й нудоту, яка підступила до горла за кілька хвилин по сніданку, то, можливо, інвалідний візок — не така вже й погана ідея. Поки мене везли у Ставку, я замислилася над тим, що на мене чекає. Вчора ми з Гейлом знехтували прямим наказом, на доказ цього Богз міг пред’явити свій зламаний ніс. Звісно, відповісти доведеться. Та чи зайде Коїн так далеко, щоб анулювати нашу угоду щодо недоторканності переможців? Невже я позбавила Піту єдиного захисту, яким могла його забезпечити? Коли мене привезли в Ставку, там були тільки Кре-сида, Мессала й комашки-оператори. Мессала сяючи вигукнув: — А ось і наша маленька зірочка! Всі так щиро усміхалися, що я також не втрималась і засміялася. Правду кажучи, в Окрузі 8 оператори просто вразили мене своєю відвагою: полізли за мною на дах під час бомбардування, нехтуючи наказами Плу-тарха, щоб відзняти матеріал, по який приїхали. Вони не просто робили свою роботу — вони пишалися нею. Як Цинна. Мене пронизала дивна думка: якби всі ми опинилися на арені, я б обрала їх за союзників. Кресиду, Мессалу і… і… І — Маю припинити називати вас комашками! — випалила я, звертаючись до операторів. І пояснила, що не знала їхніх імен, а їхні костюми нагадували тільця комах. Здається, оператори зовсім не образилися. Навіть без костюмів вони були напрочуд схожі. Однакове русяве волосся, руді борідки та блакитні очі. Один назвався Кастором, а брата представив Полідевком. Я думала, По-лідевк привітається, однак він тільки кивнув. Спочатку я вирішила, що він сором’язливий чи просто небагатослівний, але щось мене насторожило: форма його губ, неймовірні зусилля, які він докладав, коли ковтав, — і я все зрозуміла, Кастору навіть пояснювати не довелося. По-лідевк — авокс. Йому відтяли язика, він більше ніколи не заговорить. Мене вже не дивувало, що він ризикував життям заради знищення Капітолія. Кімната поступово наповнювалася, і я приготувалася до суворого прийому. Однак єдиними людьми, на чиїх обличчях я помітила тінь невдоволення, були Геймітч (а він завжди такий) і Фульвія Кардью — вона кисло скривилася. Богзове обличчя від верхньої губи й аж до чола затуляла пластикова маска кольору шкіри — я не помилилася щодо перелому, — тому з його виразу важко було щось прочитати. Коїн із Гейлом приязно щебетали. Коли Гейл сів поруч із моїм візком, я спитала: — Заводиш нових друзів? Його погляд ковзнув на президента, а тоді назад. — Що ж, бодай один із нас має бути досяжний, — він ніжно торкнувся моєї скроні.— Як ти почуваєшся? Мабуть, на сніданок до гарбузяної каші подавали тушкований часник: що більше збиралося людей, то різкішим ставав запах у кімнаті. У мене зненацька скрутило шлунок, і світло здалося занадто яскравим. — Трохи в голові паморочиться, — відповіла я. — А ти як? — Добре. З мене витягли кілька осколків. Дрібниці,— мовив він. Коїн оголосила початок зборів. — Наша акція «Атака в ефірі» офіційно розпочалася. Для тих, хто проґавив і вчорашню трансляцію першого ролика, і сімнадцять повторів, які відтоді спромігся прокрутити Біпер, пропонуємо ще один перегляд. Сімнадцять повторів? Виходить, оператори не тільки відзняли потрібний матеріал, але й устигли вже змонтувати ролик і прокрутили його кілька разів! Очікуючи побачити себе на екрані, я неймовірно хвилювалася, мої долоні спітніли. А що як я й тут надто штучна? Така ж скута й несмілива, як була у студії, просто всі вважають, що кращого їм із мене все одно не витиснути? Перед кожним глядачем зі столу виїхав окремий екран, світло згасло, і в кімнаті запанувала мертва тиша. Спочатку мій екран був чорний. А тоді в самому центрі запалахкотіла маленька іскорка. Вона розквітла, розрослася, тихо поглинаючи чорноту, аж поки весь екран не спалахнув вогнем, таким реальним і потужним, що я відсахнулася, уявивши його жар. Тоді з полум’я випірнула моя брошка з переспівницею. А потім залунав глибокий дзвінкий голос, який от уже кілька місяців переслідував мене у снах. Клавдій Темплсміт, офіційний ведучий Голодних ігор, мовив: — Катніс Евердін, дівчина у вогні, й далі палає. Раптом замість переспівниці на екрані з’явилась я у справжньому полум’ї й димі Округу 8. «Я хочу сказати повстанцям, що я жива. Що я тут, в Окрузі 8, де Капітолій щойно розбомбив шпиталь, повний неозброєних чоловіків, жінок і дітей. Не вижив ніхто…» З’явилося зображення шпиталю, який рухнув на наших очах, відчай у поглядах очевидців, але мій упевнений голос провадив: «Я хочу сказати повстанцям: якщо ви бодай на секунду повірили в те, що Капітолій вас помилує, коли ви погодитеся на перемир’я, — то ви дурите самі себе. Тому що в душі ви добре знаєте, хто вони такі й на що здатні». Знову постала я крупним планом: мої руки на знак протесту й відрази жестом обводили руїни. «Ось на що вони здатні! І ми повинні протистояти!» Далі показали направду фантастично змонтований бій. Град із бомб, ми тікаємо й падаємо на землю — моя рана крупним планом, велика та кривава — ми ліземо на дах і біжимо до кулеметів, повстанці випускають кілька кулеметних черг, а тоді ми з Гейлом знову і знову збиваємо капітолійські винищувачі стрілами… В наступному кадрі знову була я — рухалася до камери. «Президент Снігоу каже, що послав нам повідомлення? Що ж, у мене також є для нього повідомлення. Можете катувати нас, бомбардувати, палити наші округи, але спершу погляньте на це…» Камеру спрямували на охоплені полум’ям винищувачі. Стоп-кадр на капітолійському гербі, який поступово розпливався, а на його місці з’явилося моє обличчя. Я зверталася до президента, я кричала: «Вогонь поширюється легко! І якщо згоримо ми, ви згорите разом із нами!» Полум’я знову проковтнуло весь екран, і на ньому з’явилися слова жирним чорним шрифтом: ЯКЩО ЗГОРИМО ми, ВИ ЗГОРИТЕ З НАМИ Чорні літери розпливлися й поглинули вогонь — екран став знову чорним. У кімнаті повисла тиша, а тоді залунали гучні оплески та прохання прокрутити ролик іще раз. У відповідь Коїн натиснула кнопку повтору. Оскільки я вже знала, що буде в ролику, то спробувала уявити, ніби дивлюся його по телевізору в себе вдома на Скибі. Антикапітолійська реклама. Такого зроду ще не було! Принаймні не за мого життя. Ролик закінчився, й екран почорнів удруге. Зненацька я зрозуміла, що мушу отримати відповіді на кілька запитань. — Цей ролик показали усьому Панему? Його бачили в Капітолії? — Ні, в Капітолії ні,— мовив Плутарх. — Ми не змогли пробитися крізь їхній захист, але Біпер над цим працює. Проте в усіх інших округах його бачили. Ми навіть прокрутили його в Окрузі 2, а на даному етапі цей округ важить для нас більше, ніж Капітолій. — Клавдій Темплсміт із нами? — запитала я — і своїм питанням розсмішила Плутарха. — Тільки його голос. Про зміст подбали ми. Це було дуже просто. Він зронив цю фразу під час твоїх перших Ігор, — Плутарх плеснув рукою по столу. — Варто також подякувати Кресиді, її неймовірно талановитій команді та, звісно, нашому свіжоспеченому таланту! Я також плескала, аж раптом до мене дійшло, що свіжоспечений талант — це я, і мабуть, не личить аплодувати самій собі, однак ніхто не звертав на це уваги. Було важко не помітити розчарованого обличчя Фульвії. Мабуть, їй нелегко було спостерігати за тим, як ідея Геймітча під чітким керівництвом Кресиди увінчалася успіхом, тоді як її власний план із тріском провалився. Здається, Коїн вирішила, що вже пора закінчувати з дифірамбами:, — Так, це цілком заслужено. Результат перевершив наші очікування. Але той ризик, на який ви пішли, я виправдати не можу. Знаю, ніхто не очікував атаки. Однак, зважаючи на обставини, гадаю, варто обговорити правильність рішення послати Катніс в епіцентр бойових дій. Рішення? Послати мене в епіцентр бойових дій? Виходить, їй не відомо, що я знехтувала наказом, викинула навушник і втекла від охоронця? Що ще від неї приховали? — Це було непросте рішення, — мовив Плутарх насупившись. — Але ми всі погодилися, що не отримаємо бажаного результату, якщо просто заховаємо Катніс у бункері. — А що думаєш ти? — запитала президент. Гейл двічі копнув мене під столом, і тільки тоді я зрозуміла, що вона звертається до мене. — А! Все добре. Це саме для мене. Приємно нарешті щось робити. — Гаразд, однак нам слід бути обережнішими. Тим паче тепер, коли Капітолій знає, на що здатна Катніс, — підсумувала Коїн. Кімнатою прокотилася хвиля схвалення. Ніхто не виказав нас із Гейлом. Навіть Плутарх, чиєю владою ми знехтували. Ані Богз, і це попри зламаний ніс. Ані комашки-оператори, яких ми завели в сам центр бойових дій. Навіть Геймітч… ні, заждіть хвилинку. Геймітч, хижо посміхнувшись до мене, солодко промовив: — Так, ми зовсім не хочемо втратити нашу Переспів-ницю, особливо тепер, коли вона зрештою заспівала. І я тут-таки подумала, що мені не варто залишатися з ним в одній кімнаті сам-на-сам. Він явно замислив помсту — так і не пробачив мені того навушника. — Добре. Що в планах далі? — запитала президент. Плутарх кивнув Кресиді, і та почала ритись у своїх паперах. — У нас є чудові кадри з Катніс, зняті у шпиталі в Окрузі 8. З них ми плануємо зробити ще одну агітку під назвою «Ви добре знаєте, хто вони такі й на що здатні». Ми зосередимося на спілкуванні Катніс із пацієнтами, особливо з дітьми, тоді покажемо бомбардування шпиталю й руїни, які залишилися від нього. А ще ми хочемо зробити ролик про Переспівницю — висвітлити найкращі моменти Катніс впереміш зі сценами повстань і бойових дій. Цю серію ми назвемо «Вогонь поширюється легко». А ще Фульвія подала чудову ідею… Кислий вираз не сходив з обличчя Фульвії, і останнє речення заскочило її зненацька. — Ну, не знаю, наскільки моя ідея чудова. Просто я подумала, що можна випустити серію роликів під назвою «Ми пам’ятаємо». В кожному з них ми зобразимо одного з загиблих трибутів. Маленьку Руту з Округу 11, стареньку Магс із Округу 4… Так ми звернемося до кожного округу особисто. — Віддамо належне всім трибутам, — докинув Плутарх. — Фульвіє, це чудова ідея, — мовила я щиро. — Ідеальний спосіб нагадати людям, за що вони борються. — Сподіваюся, це спрацює,— мовила вона. — Ми попросимо Фінея, щоб він прокоментував окремі уривки. Якщо, певна річ, буде що коментувати. — Таких роликів можна зробити безліч, — мовила Коїн. — Зможете почати вже сьогодні? — Звісно, — прощебетала Фульвія. Те, що її ідею підтримали і навіть схвалили, вочевидь покращило їй гумор. Таким своїм жестом Кресида згладила всі розбіжності у творчій команді: похвалила Фульвію (мушу визнати, заслужено), та й сама отримала шанс самостійно втілити своє бачення Переспівниці. Що цікаво — Плутарх не мав охоти погрітися у промінні чужої слави. Йому було досить, що акція «Атака в ефірі» спрацювала в цілому. Тут я згадала, що Плутарх, як і на Голодних іграх, почувається старшим продюсером, а не рядовим членом команди. Його цікавлять не деталі, а кінцевий результат. Якщо ми переможемо у війні, отоді Плутарх прийматиме привітання. Й очікуватиме винагороди. Президент оголосила нараду закритою, і Гейл покотив мій візок назад у палату. Ми трохи посміялися над тим, як нас прикрили. Гейл вважав, що ніхто не хотів виставитися дурнем, визнаючи, що не здатен нас контролювати. Я була трохи поблажливіша та припустила, що знімальна група не хотіла ризикувати, щоб після такого непослуху нам не заборонили виїжджати на місце бойових дій, адже матеріал вони відзняли таки непоганий. Мабуть, ми обоє мали рацію… Гейл мав зустрітися з Біпером в арсеналі, а я вирішила подрімати. Здалось, я всього на кілька секунд заплющила очі, а коли розплющила їх, то аж здригнулася, побачивши Геймітча, який спокійно сидів на кріслі поруч із ліжком. Чекав. Якщо вірити годиннику, то цілком імовірно, що Геймітч чекав уже кілька годин. Перше, що спало мені на думку, це покликати свідків, однак рано чи пізно мені все одно доведеться переговорити з Геймітчем сам-на-сам. Нахилившись над ліжком, Геймітч помахав у мене перед носом якимось білим шнурочком. Було важко зосередитися, але я одразу здогадалася, що то. Він кинув шнурочок на простирадло. — Це твій навушник. Дам тобі останній шанс: ти його вставиш у вухо й носитимеш. Якщо ж витягнеш його ще раз, я змушу тебе одягнути ось це, — з цими словами він показав мені якийсь дивний головний убір, який я одразу ж охрестила хомутом. — Це альтернатива навушнику, от тільки вдягається вона на голову і защіпається на підборідді. Зняти її можна, тільки якщо маєш ключ. А ключ у мене. Якщо тобі вдасться якимось чином вивести її з ладу… — Геймітч кинув хомут на ліжко і витягнув із кишені маленький срібний чіп, — я накажу імплантувати тобі передавач хірургічним методом просто у вухо — тоді ти слухатимеш мене двадцять чотири години на добу. Геймітч. У моїй голові. Постійно. Жах! — Я обираю навушник, — пробурмотіла я. — Щось я недочуваю, — мовив Геймітч. — Я обираю навушник! — гаркнула я так, що, мабуть, розбудила половину пацієнтів. — Ти впевнена? Бо, як на мене, всі варіанти гарні,— мовив він. — Я впевнена, — сказала я і стиснула навушник у руці, а другою рукою жбурнула шолом просто Геймітчу в пику, але той легко його зловив. Мабуть, передбачив, що я так учиню. — Ще щось? Геймітч підвівся і рушив до дверей. — Так. Ти так довго спала. А я так довго чекав… тому я з’їв твій обід. В око впала порожня миска від рагу й таця на столику біля ліжка. — Я на вас донесу, — пробурмотіла я у подушку. — Звісно, люба. І він спокійно вийшов із кімнати, знаючи, що я ніколи ні на кого не доноситиму. Я хотіла знову заснути, але не змогла. В пам’яті почали спливати вчорашні події. Бомбардування, охоплені вогнем винищувачі, обличчя поранених, яких уже немає серед живих. З усіх боків була смерть: остання мить перед тим, як на землю впала бомба; підбите мною крило винищувача; сам він із запаморочливою швидкістю носом врізається в дах складу, а на мене, безпомічну, прикуту до ліжка, падає стеля складу… Все це я бачила на власні очі або запам’ятала з ролика. До дечого й сама приклала руку, напнувши тятиву лука. Я ніколи не зможу стерти ці спогади з пам’яті. В обідню пору Фіней приніс свою тацю до мене в палату, і ми разом переглядали по телевізору новий ролик. Фінея оселили в кімнаті на тому поверсі, де колись мешкала я, але в нього була настільки розладнана психіка, що він переважно проводив час у лікарні. Повстанці запустили в ефір ролик «Ви добре знаєте, хто вони такі й на що здатні», який змонтований був із відеозйомок мого візиту в шпиталь Округу 8 і коротких інтерв’ю Гейла, Богза й Кресиди, які бачили все на власні очі. Було важко дивитися на поранених — може, тому, що я знала, чим усе закінчиться. Коли з неба посипався дощ із бомб, я заховалася під ковдрою, затулила вуха подушкою й вилізла тільки в самому кінці, потому як усі вже загинули. Фіней бодай не аплодував і не виголошував похвал. Він тільки сказав: — Люди повинні знати, що сталося. Тепер їм усе відомо. — Вимкни телевізор, Фінею, поки не запустили повтор, — попросила я. Його рука вже потяглася по пульт, і тут я гукнула: — Зажди! Саме почалася трансляція з Капітолія, і в усій обстановці було щось надто добре знайоме. Так, на екрані з’явився Цезар Флікермен. Було зовсім не важко здогадатися, хто стане його гостем. Мене вразило, як сильно змінився Піта. Здоровий хлопець із ясними очима всього за кілька днів втратив кілограмів сім, а його руки весь час нервово тремтіли. Однак його все одно святково вбрали й підмалювали. Але під косметикою неможливо заховати мішки під очима, а під гарним одягом — той біль, який прошивав Піту при найменшому русі. Перед нами сиділа зранена людина. Напружившись, я силкувалася зрозуміти, що коїться. Я ж його бачила! Всього чотири… ні, п’ять… здається, п’ять днів тому. Як його стан міг погіршитися так швидко? Що з ним зробили за такий короткий час? А тоді мене осінило. Я прокрутила в голові перше інтерв’ю з Цезарем, намагаючись відшукати бодай щось, що вказало б на час зйомок. Нічого. Тобто записати те перше інтерв’ю могли й за день, може, два потому, як я підірвала арену, а відтоді робити з Пітою все що заманеться. — О Піто… — прошепотіла я. Цезар із Пітою обмінялися кількома ввічливими фразами, а тоді Цезар запитав, чи не чув Піта пліток про те, буцім я записую агітаційні ролики для округів. — її використовують, це очевидно, — мовив Піта, — щоб підбурити повстанців. Маю сумніви, що вона усвідомлює, до чого може призвести війна. Що поставлено на карту. — Може, ти хочеш щось їй переказати? — запитав Цезар. — Так, — мовив Піта і подивися в камеру, просто мені в очі.— Не дозволяй себе дурити, Катніс. Думай своєю головою. Тебе (перетворили на зброю, яка може знищити людство. Якщо маєш бодай якийсь вплив, візьми ситуацію під контроль. Зупини війну, поки ще не запізно. Запитай себе, чи справді ти довіряєш людям, із якими співпрацюєш. Чи знаєш, що відбувається насправді… Якщо ні — дізнайся. Чорний екран. Герб Панему. Кінець. Фіней натиснув кнопку на пульті й вимкнув телевізор. За хвилину сюди збіжаться всі, щоб обговорити і стан Піти, і його слова. І мені знову доведеться відбиватися від нападок. Але правда в тому, що я таки не довіряю ані повстанцям, ані Плутархові, ані Коїн. Я не певна, що мені розповідають усю правду. І не зможу це приховати. З коридору долинув тупіт ніг. Фіней схопив мене за руку. — Ми не бачили інтерв’ю. — Що? — вигукнула я. — Ми не бачили Піти. Тільки агітку з Округу 8. І зразу вимкнули телевізор, бо ти дуже засмутилася через смерть поранених. Зрозуміла? — запитав він. Я кивнула. — Доїдай свій обід. Я взяла себе в руки, і коли Фульвія з Плутархом увійшли до кімнати, мій рот був набитий хлібом і капустою. Фіней торохтів, як гарно і впевнено Гейл виступав на камеру. Ми привітали всіх з успішним роликом і запевнили, що він був неймовірно реалістичний, а тоді перевели розмову на інше. Плутарх і Фульвія, здається, розслабилися. Вони нам повірили. Ніхто й словом не обмовився про Піту. РОЗДІЛ 9\nПісля того, як мені наснилося кілька кошмарів, я облишила спроби заснути — просто лежала нерухомо і вдавала, ніби сплю, щоразу, коли до кімнати хтось зазирав, аби перевірити мій стан. Уранці мене виписали з лікарні, звелівши не перевантажуватися. Кресида попросила мене записати кілька рядків для нової агітки про Переспівницю. За обідом я очікувала, що хтось заведе розмову про Піту, однак усі мовчали. Але ж ми з Фінеєм не єдині бачили інтерв’ю! Далі за розкладом у мене було тренування, а в Гейла — зустріч із Біпером в арсеналі, тому мені дозволили взяти з собою в ліс Фінея. Ми трохи поблукали, а тоді заховали свої комунікатори під кущем. Відійшовши на безпечну відстань, ми всілися на землю й почали обговорювати Пітин виступ. — Я ще не чув жодного слова про інтерв’ю. Тобі хтось бодай щось казав? — запитав Фіней. Я похитала головою. Він помовчав, а тоді запитав: — Навіть Гейл? Я намагалася переконати себе в тому, що Гейлу нічого не відомо про Пітине послання, але інтуїція підказувала, що це не так. і — Можливо, він чекає нагоди, щоб розповісти тобі все віч-на-віч. — Можливо, — мовила я. Ми мовчали так довго, що до нас забрів олень. Я прикінчила його одним пострілом, а Фіней дотягнув його до паркана. На вечерю нам подали тушковану оленину. Після вечері Гейл провів мене до кімнати «Е». Коли я запитала його, що сталося новенького, поки я лежала в лікарні, він і словом не обмовився про Піту. Тільки-но мама з сестрою заснули, я тихенько витягнула з шухляди перлину і провела ще одну безсонну ніч, намагаючись розшифрувати Пітине повідомлення. «Запитай себе, чи справді ти довіряєш людям, із якими співпрацюєш. Чи знаєш, що відбувається насправді… Якщо ні — дізнайся». Дізнайся. Що дізнатися? Від кого? І як може Піта знати щось, окрім того, що йому кажуть у Капітолії? Це пастка. Щоб обдурити мене. Але якщо Плутарх знає, що це обман, тоді чому не розповість усього мені? Чому нам із Фінеєм ніхто нічого не каже? Однак найбільше я хвилювалася за Піту. Що з ним зробили? І що роблять із ним просто зараз? Звісно, Снігоу не купився на історію про те, що ми з Пітою нічого не знали про повстання. І його підозри посилилися, особливо тепер, коли я згодилася на роль Пере-співниці. Піта міг тільки здогадуватися про тактику повстанців, тому, щоб задовольнити своїх катів, можливо, щось вигадував. Але в разі викриття за брехню суворо карають… Мабуть, Піта вважає, що я його зрадила. В першому інтерв’ю він намагався мене захистити не тільки від Капітолія, але й від повстанців, а що зробила я? Не лише не захистила його, а накликала на нього ще більшу небезпеку. Прийшов ранок; я піднесла руку до стіни та глянула на свій розклад: одразу ж по сніданку я повинна з’явитись у студії. Запихаючись у їдальні гарячою кашею, молоком і бурячковим пюре, я помітила на Гейловому зап’ясті комунікатор. — Коли ви отримали його назад, солдате Готорн? — запитала я. — Вчора. Керівництво вирішило, якщо на полі бою я буду з тобою, то комунікатор може стати допоміжним засобом зв’язку, — мовив Гейл. Ніхто й не подумав про те, щоб запропонувати комунікатор мені. Цікаво, якщо я попрошу сама, мені дадуть? — Що ж, бодай один із нас має бути досяжний, — сказала я з неприхованою іронією. — Про що це ти? — запитав Гейл. — Та так. Просто повторюю твої слова, — мовила я. — І я цілком згодна з тим, що досяжним маєш бути ти. Сподіваюся, і для мене теж. Наші погляди зустрілися, і я зрозуміла, що досі злюся на Гейла. Я ні на мить не вірила в те, що він не бачив ролика з Пітою. Гейл мене зрадив. Ми надто добре знали одне одного, тому він одразу здогадався, в якому я гуморі й у чому причина. — Катніс… — почав він винуватим голосом. Підхопивши тацю, я швидко перетнула їдальню та жбурнула тарілки в мийку. Гейл наздогнав мене вже в коридорі. — Кажи вже, не тримай у собі,— крикнув він, хапаючи мене за руКу. — Це я маю щось казати? — я висмикнула руку. — Може, ти скажеш, Гейле? Своє я сказала вчора ввечері, коли запитала тебе, що нового сталося! — Вибач. Гаразд? Я не знав, як повестися. Хотів тобі розповісти, але всі думали, що ти, побачивши Пітине інтерв’ю, розхвилюєшся, а для тебе це погано, — мовив він. І — Вони мали рацію — я розхвилювалася. Але через те, що вже й ти мені брешеш на прохання Коїн… — Саме в цю мить запищав його комуиікатор. — А ось і вона! Біжи. Тобі є що їй розповісти. На мить його обличчя перекосилося від болю, але він одразу опанував себе і вдягнув маску холодної люті. Демонстративно розвернувшись на п’ятках, він пішов. Можливо, мої слова були надто уїдливі, я дала йому замало часу на пояснення. Може, обманюючи, всі просто намагаються мене захистити. Мені байдуже. Я втомилася від людей, які брешуть мені заради мого ж блага. Бо насправді це робиться не заради мене, а заради їхнього спокою. Обманюйте Катніс, не розповідайте їй про повстання, щоб вона не втнула чогось божевільного. Пошліть її на арену, і нехай вона й не підозрює про те, що її планують звідти викрасти. Не кажіть їй про інтерв’ю Піти, бо вона розхвилюється та впаде в депресію, а який тоді з неї зиск? Мені було таки зле. Серце краялося, я надто втомилася для зйомок, та оскільки я була вже біля гримерки, то увійшла. Мені тут-таки сказали, що сьогодні ми повернемося в Округ 12: Кресида планувала зробити інтерв’ю зі мною та з Гейлом на тлі нашого зруйнованого міста. — Якщо ви не проти, — мовила Кресида, вивчаючи моє обличчя. — Я точно не проти, — сказала я і підвелася. Стоячи непорушно, немов манекен, я чекала, поки підготовча команда одягне мене, зачеше й підфарбує. Макіяж був зовсім не крикливий, а ледь помітний, тільки щоб приховати сині кола під невиспаними очима. Богз провів мене до ангару, але ми не перекинулися й словом, тільки привіталися. Добре, що він не заговорив про мій непослух в Окрузі 8 — плас-тикова маска на його обличчі не надихала мене на розмови. В останню мить я пригадала свою обіцянку матері й попросила переказати їй, що мені треба відлетіти ненадовго з Округу 13, наголошуючи, що поїздка моя абсолютно безпечна. Ми піднялися на борт для короткого польоту в Округ 12, і мені вказали на місце за столом, де вже сиділи Плутарх, Гейл і Кресида. Вони уважно вивчали карту. Плутарх не міг приховати вдоволення, показуючи мені, якого ефекту ми домоглися в округах за допомогою перших агіток. Рух опору, який тільки-тільки набирав обертів у кількох округах, переріс у потужну хвилю повстань. На наш бік повністю перейшли Округи 3 і 11 — останній був особливо важливий, оскільки саме він постачав Капітолій харчами, — а ще кілька округів підтримали нас частково… — Це вселяє надію, — мовив Плутарх. — Сьогодні ввечері Фульвія представить перші ролики серії «Ми пам’ятаємо», ми зможемо звернутися до кожного округу особисто, нагадати людям про їхніх мертвих трибутів. Фіней чудово впорався з роллю ведучого. — Важко йому, либонь, знов і знов бачити смерть трибутів, — сказала Кресида. — Багатьох із них він знав особисто. — Ось чому ми домагаємося таких результатів, — мовив Плутарх. — Бо все йде від щирого серця. Ви всі добре працюєте, Коїн неймовірно задоволена. Виходить, Гейл їм не сказав, що я прикидаюся, ніби не бачила Піти, а головне, страшенно злощуся через те, що від мене все приховують. Запізно він прокинувся — я вже не зможу цього пробачити. Та це вже не має значення: Гейл теж до мене не говорить. Тільки як ми1 приземлилися на Леваді, я звернула увагу на відсутність Геймітча. Коли я запитала в Плутарха, чому його немає, той лише похитав головою і мовив: — Він не може на це дивитися. — Геймітч? Не може? Швидше повірю в те, що він вирішив таким чином влаштувати собі вихідний, — мовила я. — Дослівно він сказав «Я не можу дивитися на це без пляшки», — відповів Плутарх. Я закотила очі. Ну скільки вже можна? Знову ця пиятика, ця слабкість — може він дивитися, не може… Однак за п’ять хвилин після приземлення в Окрузі 12 я б сама не відмовилася від пляшки. Я гадала, що вже змирилася зі знищенням Округу 12,— я чула про це від Гейла, бачила все на власні очі з висоти пташиного польоту, навіть блукала серед попелу руїн. Тоді чому я знову відчуваю гострий біль? Невже причина в тому, що я була задалеко й не бачила, як знищили мій світ? А може, виною всьому вираз Гейлового обличчя, ця жорстокість і жага помсти? Кресида розпорядилася почати з нашої колишньої хати. Коли я запитала, що мені робити, вона мовила: — Що хочеш. Отож я просто стояла посеред кухні, й мені не хотілося нічого: я просто втупилася в небо — єдиний дах, що залишився над головою. Мене захлиснули спогади… За кілька хвилин Кресида мовила: — Добре, Катніс. Рухаємося далі. Гейл самим мовчанням не відбувся: ми зайшли до його домівки, і він кілька хвилин мовчав, та коли відкопав із попелу згадку про своє колишнє життя — покручену металеву коцюбу, Кресида почала розпитувати його про сім’ю, роботу, життя на Скибі. Вона змусила його згадати ніч бомбардування і попросила відтворити події. Почавши з домівки, далі ми вирушили на Леваду і крізь ліси до озера. Я почувалася затисненою між знімальною групою і охоронцями, вони заважали мені спілкуватися з моїм улюбленим лісом. Це моє приватне священне місце, осквернене Капітолієм. Здолавши паркан, ми рушили поміж обвугленими пеньками, і все одно натикалися на гниючі трупи. Невже все це аж так потрібно знімати й показувати? Поки ми дійшли до озера, Гейл став геть мовчазним. Усі промокли від поту — особливо Кастор і Полідевк під вагою свого обладнання, — і Кресида оголосила перерву. Я зачерпнула з озера жменьку води. Як мені хотілося роздягнутися догола й пірнути, так щоб мене ніхто не бачив! Я мовчки рушила навколо озера. Дійшовши до бетонного будиночка, я зупинилася на порозі й побачила Гейла — він підпер покручену коцюбу до стіни неподалік вогнища. На мить я уявила собі самотнього незнайомця, який колись у майбутньому блукатиме лісами і знайде цей маленький притулок із купкою нарубаних дров, вогнищем і коцюбою. Цікаво, як це буде?.. Гейл розвернувся, і наші погляди зустрілися; я знала, про що він думає: про нашу останню зустріч тут. Коли ми обговорювали, чи варто втікати. Якби ми тоді наважилися, то чи існував би ще Округ 12? Гадаю, що так. Але Капітолій і надалі б контролював увесь Панем. Ми сіли в тіні крислатого дерева, передаючи по колу бутерброди з сиром. Я навмисне примостилася подалі від гурту, поруч із Полідевком, щоб не брати участі в розмові, хоча ні в кого й не було охоти розмовляти. Останнім часо*м тут стало тихо, і в ліс повернулися пташки. Підштовхнувши Полідевка ліктем, я тицьнула в невеличку чорну пташку з чубчиком. Вона перескакувала з гілки на гілку і тріпотіла маленькими крильцями, виставляючи напоказ білі латочки. Полідевк торкнувся пальцем моєї брошки й допитливо вигнув брови. Я кивнула, підтвердивши, що це переспівниця. Піднісши вгору палець, мовляв, «Зажди, я тобі щось покажу», я просвистіла простеньку мелодію. Переспівниця схилила голівку набік і защебетала у відповідь. А тоді, на моє превелике здивування, Полідевк сам насвистав кілька ноток. Пташка одразу ж відповіла йому. Обличчя Полідевка засвітилося від вдоволення, і вони з пере-співницею обмінялися ще кількома мелодіями. Мені здалося, що це перша його розмова з кимось за останні кілька років. Музика приваблювала переспівниць, як мед бджіл, тому за кілька хвилин над нашими головами зібралося з півдюжини переспівниць. Полідевк торкнувся моєї руки і за допомогою палички вивів щось на землі. «Заспіваєш?» За інших обставин я б відмовила, але не зараз і не Полідевку. До того ж слухати, як переспівниці імітують пісні, а не просто мелодії, набагато цікавіше, а мені так хотілося, щоб Полідевк їх почув! І я не замислюючись проспівала коротеньку мелодію Рути, якою вона сповіщала про завершення робочого дня в Окрузі 11. Саме під цю музику Рута загинула на арені. Пташки цього не знали, вони підхопили простеньку мелодію і рознесли її по всіх околицях. Так само, як вони зробили це під час Голодних ігор — перед тим як мутанти вискочили з лісу, загнали нас на Ріг достатку і повільно загризли Катона… — Хочеш послухати, як вони переспівують справжню пісню? — запитала я. Я була готова на все, аби лишень зупинити потік небажаних спогадів. Скочила на ноги, підійшла до старого клена й поклала руку на його товсту порепану кору. Я не співала пісні «Дерево страстей» десять років, бо вона була заборонена, але пам’ятала кожне слово. Я почала співати тихо, ніжно, як співав тато. Прийдеш, прийдеш До дерева страстей? Кажуть, тут повісили убивцю трьох людей. Дивні були події, Не дивніша ніч гряде, Якщо стрінешся зі мною ти на дереві страстей. Переспівниці замовкли на мить, дослухаючись до нової мелодії, а я співала далі. Прийдеш, прийдеш До дерева страстей? Мертвий тут допитувався: де ж ти, мила, де? Дивні були події, Не дивніша ніч гряде, Якщо стрінешся зі мною ти на дереві страстей. Тепер я заволоділа їхньою увагою. Ще один куплет — і вони обов’язково запам’ятають пісню, адже вона проста і повторюється чотири рази з незначними варіаціями. Прийдеш, прийдеш До дерева страстей? Не розлучить нас ніколи вже ніхто й ніде. Дивні були події, Не дивніша ніч гряде, Якщо спірінешся зі мною ти на дереві страстей. Довкола панувала тиша, тільки листочки шелестіли від легенького і подуву вітру. Навіть переспівниці мовчали. Піта мав рацію: коли я співаю, вони замовкають. Так само було, коли співав тато. Прийдеш, прийдеш До дерева страстей? В мотузяних ми намистах, поряд день у день… Дивні були події, Не дивніша ніч гряде, Якщо стрінешся зі мною ти на дереві страстей. 1 Пташки чекали, щоб я продовжила, однак я вже закінчила: це був останній куплет. У пам’яті спливла давня сцена. Того дня ми з батьком не пішли в ліс. Ми сиділи на підлозі та гралися з Прим, яка тільки навчилася ходити, і співали «Дерево страстей». Плели собі намисто зі старих обривків мотузки, як співалось у пісні, хоча й не знали справжнього значення слів. Мелодія була простенька, і я одразу ж запам’ятала всю пісню. Раптом мама немов оскаженіла, видерла мотузки у нас із рук і заверещала на батька. Я розплакалася, тому що мама ніколи не кричала, а тоді почала схлипувати Прим, і я вибігла надвір, щоб заховатися. А оскільки в мене була одна схованка — під медоносним кущем на Леваді,— батько одразу мене знайшов. Заспокоюючи мене, він сказав, що все гаразд, просто буде краще, якщо ми більше не співатимемо тієї пісні. Мама хоче, щоб я її забула. Саме через цю заборону всі слова закарбувались у мене в пам’яті назавжди. Ні батько, ні я більше ніколи не співали тієї пісні. Та коли він помер, вона часто спливала у мене в пам’яті. Подорослішавши, я почала розуміти слова. Спершу здавалося, що хлопець хоче запросити дівчину на таємне побачення опівночі. Однак дерево, на якому за вбивство повісили злочинця, — дивне місце для зустрічі. Кохана злочинця, мабуть, була причетна до вбивства, бо мертвий усе допитувався, де вона. Але третій куплет пісні збивав із пантелику: з’ясовувалося, що начебто співає сам повішеник. Він і досі висить на дереві, продовжуючи запитувати, чи прийде кохана до нього на зустріч. Фраза «Не розлучить нас ніколи вже ніхто й ніде» була незрозуміла, адже якщо повішеник щойно допитувався, де кохана, можна було припустити, що вона втекла. Але ж він раз у раз просить її прийти до нього. Туди, де чатує смерть. З останнього куплета стає зрозуміло, що саме цього він і чекав: щоб його кохана одягнула намисто з мотузки і повисла на дереві поруч із ним. Спочатку я думала, що злочинець — найпідліша в світі людина. Тепер, коли за плечима у мене було двоє Голодних ігор, я вирішила не судити його надто суворо, не знаючи усіх подробиць. Можливо, його кохану також засудили до страти, і він просто намагався її розрадити. Хотів, щоб вона знала, що він чекає. Або ж гадав, що смерть краща за життя, яке очікує її попереду. А хіба мені самій не хотілося вбити Піту тим клятим шприцом, щоб урятувати від Капітолія? Чи справді в мене вибору не було? Мабуть, таіки був, але в ту мить нічого кращого на думку не спадало. Гадаю, мама думала, що пісня заскладна для семирічної дівчинки. Особливо якщо та починала плести собі мотузяне намисто. І справа була не тільки в повішанні — в Окрузі 12 багатьох людей позбавляли життя в такий спосіб. Просто мати не хотіла, щоб я заспівала цю пісню на уроці музики. Мабуть, вона б не схвалила і того, що я заспівала її для Полідевка, але зараз мене принаймні не знімали на камеру… Ні, я помилилася: обернувшись, я побачила, що Кастор знімає мій спів. Усі зосереджено дивилися на мене. З очей Полідевка котилися сльози — без сумніву, ця дивна пісня збудила в ньому якісь жахливі спогади. Ще цього бракувало! Я зітхнула й притулилася до стовбура. Саме в цю мить переспівниці підхопили мою пісню. У їхньому виконанні вона була ще чарівніша. Тепер, коли я знала, що мене знімають, просто стояла й намагалася не рухатись, аж поки Кресида не вигукнула: — Знято! До мене підійшов Плутарх, на його обличчі цвіла усмішка. — І звідки в тобі це? Жоден сценарій не дав би кращого результату, — він обняв мене і, голосно прицмокнувши, поцілував у маківку. — Ти просто золото! — Я робила це не на камеру, — мовила я. — Нам неймовірно пощастило, що камери були ввімкнені,— мовив він. — Гаразд, друзі, повертаємося в місто! Ми пленталися назад лісом, і тільки-но опинилися біля валуна, наші з Гейлом голови повернулися в одному напрямку, так ніби ми пара хортів, які занюхали дичину. Помітивши це, Кресида запитала, що там, у тому напрямку. Ми водночас зізналися, що колись там було наше місце зустрічі. Вона наполягла, що хоче поглянути на нього зблизька, і не здалася навіть після того, як ми почали всіх переконувати, що в ньому немає нічого особливого. «Нічого особливого, просто це єдине місце, де я була щаслива», — подумала я. Наш скелястий виступ понад долиною. Можливо, зелені зараз було менше, ніж зазвичай, але кущі просто таки вгиналися під вагою ожини. Саме на цьому місці ми з Гейлом зустрічалися, а тоді полювали і розставляли пастки, рибалили і збирали ягоди, блукали разом лісами, ділилися думками й наповнювали наші торби здобиччю. Так ми виживали й отримували поживу для розуму. І допомагали в цьому одне одному. Вже немає Округу 12, а отже, немає звідки втікати, немає миротворців — немає кого дурити, немає голодних ротів — немає кого годувати. Капітолій забрав усе, а тепер я ще й можу втратити Гейла. Та доцентрова сила, яка роками тримала нас разом, поволі слабнула. Між нами пролягли чорні смуги. Як могло таке статися, що тепер, коли Округ 12 зруйновано вщент, ми такі злі одне на одного, що навіть не балакаємо? Гейл збрехав мені, і я не змогла з цим змиритися, хоча він і стверджував, що діяв у моїх інтересах. Однак його вибачення звучали справді щиро. А я не прийняла їх, жбурнула просто йому в обличчя, та ще й подбала про те, щоб ужалити якнайболючіше. Що з нами діється? Чому ми завжди сваримося? Я зовсім заплуталася, але щось підказувало мені, що проблема в мені, в моїх діях і вчинках. Невже мені й справді так хочеться порвати з Гейлом? Мої пальці несвідомо зірвали ягідку ожини. Я обережно затиснула ягоду між великим і вказівним пальцем. І зненацька різко розвернулася й кинула ягоду Гейлу. — І нехай везіння… — почала я, підкидаючи ягоду високо, щоб він мав достатньо часу, аби вирішити, прийняти її чи ні. Погляд Гейла зупинився на мені, а не на ягоді, однак в останню митіі Гейл розтулив рота і таки зловив ягоду. Розжував її, ковтнув і після довгої паузи закінчив фразу: — …завжди буде на твоєму боці. Він таки сказав це! Кресида всадовила нас у затишній місцині поміж каміння — там було так тісно, що ми не могли не торкатися плечима, — і попросила, щоб ми розповіли про полювання. Що тягнуло нас у ліс, де ми зустрічалися, як полювали. Вона просила, щоб ми розповіли про улюблені моменти. Ми трохи відтанули, почали сміятися, згадавши про свої халепи — з бджолами, і дикими собаками, і скунсом. Коли розмова повернула в інше русло й Кресида запитала, що ми відчували в Окрузі 8, цілячи замість здобичі у винищувачі, я одразу ж замовкла. А Гейл відповів коротко: — Давно пора було. Поки ми допленталися до площі, день поступово переріс у вечір. Я відвела Кресиду до того місця, де колись була пекарня, а тепер валялася купка кругляка, і попросила дещо зафільмувати. Я була абсолютно виснажена, але знайшла в собі сили: — Піто, ось твоя домівка. З часу бомбардування ніхто не чув нічого про твою родину. Округу 12 більше не існує. А ти закликаєш до перемир’я? — я подивилася в порожнечу. — Тут уже ніхто тебе не почує. Коли ми зупинилися біля покрученого металу, який колись був шибеницею, Кресида запитала, чи нас колись піддавали катуванням. У відповідь Гейл мовчки скинув сорочку й обернувся до камери спиною. Я глянула на довгі шрами — і знову почула хльоскання батога, побачила закривавленого, непритомного Гейла, який безвільно повис на ганебному стовпі, припнутий за зап’ястя… — Я більше не можу, — сказала я. — Зустрінемось у Поселенні Переможців. Хочу взяти дещо… для матері. Не знаю, як я дісталася Поселення, бо отямилася, вже сидячи на підлозі в кухні й риючись у шафках. Я з педантичною точністю поскладала в коробку керамічні пляшечки й горнятка, розділяючи їх чистою ватою, щоб не побилися. Деякі загорнула в оберемки засушених квітів. Раптом я згадала про троянду. Чи була вона справжньою? Якщо так, значить, вона досі там? Я опиралася спокусі збігати нагору й перевірити. Якщо вона там, то я знову злякаюся. Отож я взялася далі пакувати пляшечки. Коли шафки нарешті спорожніли, я підвелася — й побачила, що на кухні нізвідки матеріалізувався Гейл. Він ходив беззвучно, немов злодій. Нахилився над столом, упершись пальцями в дерев’яну стільницю. Я поставила коробку між нами. — Пам’ятаєш? — запитав він. — Саме тут ти мене поцілувала. А я-бо гадала, що доза морфлію, яку мама вколола Гейлу після того, як його відшмагали батогом, стерла цю сцену з його пам’яті. — Я думала, ти забув, — сказала я. — Хіба що по смерті. А може, і тоді не забуду, — сказав він. — Можливо, я як той повішеник із твоєї пісні. Досі чекаю на відповідь… Я ніколи не бачила, щоб Гейл плакав, але зараз на його очах застигли сльози. Щоб стримати їх, я нахилилася вперед і притиснулася вустами до його губ, відчуваючи смак жаги, попелу та страждання. Несподіваний присмак, як на такий ніжний поцілунок. Гейл відсторонився перший і криво посміхнувся. — Я знав, що ти мене поцілуєш. — Звідки? — мовила я. Бо я й сама не підозрювала, що зроблю це. — Тому що я страждаю, — сказав він. — Тільки в такі миті я можу привернути твою увагу… — Гейл підняв коробку. — Не хвилюйся, Катніс. Я переживу. І він вийшов, ще я не встигла нічого сказати. Я надто втомилася, щоб міркувати над його останнім обвинуваченням. Під час короткої подорожі в Округ 13 я скрутилася на кріслі калачиком і намагалася пропускати повз вуха пустопорожні балачки Плутарха на його улюблену тему — про зброю, якою колись володіло людство. Ракети, воєнні супутники, клітинні дезінтегратори, безпілотні літаки, біологічну зброю, що уражує органи дихання. Від цієї зброї поступово відмовилися або з етичних міркувань, або з екологічних, або через брак ресурсів. Усю дорогу головний продюсер Ігор нарікав, що може тільки мріяти про такі іграшки і що йому доводиться мати справу тільки з вертольотами, ракетами типу земля-земля та простою застарілою зброєю. Скинувши костюм Переспівниці, я одразу лягла спати, навіть не повечеряла. Вранці Прим збудила мене до сніданку. Поснідавши, я проігнорувала денний розпорядок і рушила в комірчину подрімати. Коли я вилізла з-поміж коробок із крейдою і олівцями, саме прийшов час обідати. Цього разу мені дали більшу порцію горохового супу, і, смачно поївши, я попрямувала до кімнати «Е», аж тут у коридорі мене перестрів Богз. — У Ставці нарада. Можеш знехтувати своїм розкладом, — мовив він. — Уже, — сказала я. — Ти взагалі сьогодні дотримувалася розкладу? — запитав він роздратовано. — Хтозна! Я ж психічно неврівноважена, — я піднесла руку — показати браслет, і з подивом зауважила, що його немає.— Бачите? Я навіть не пам’ятаю, коли з мене зняли браслет. Навіщо мене викликають у Ставку? Я щось проґавила? — Гадаю, Кресида хоче показати тобі ролики з Округу 12. Та, мабуть, ти побачиш їх уже у прямому ефірі,— мовив він. — Ось який мені потрібен розклад! Розклад телепрограм, — сказала я. Богз уважно на мене подивився, але промовчав. У Ставці зібралося чимало людей, однак мені залишили місце між Фінеєм і Плутархом. Екрани вже були ввімкнені — транслювали останні новини з Капітолія. — Що відбувається? Ми хіба дивитимемося не агітки з Округу 12? — запитала я. — О ні,— мовив Плутарх. — Тобто, можливо. Я не знаю, який запис хоче використати Біпер. — Біпер начебто знайшов спосіб вклинитися в загальнонаціональну трансляцію, — пояснив Фіней. — І тепер наші агітки зможуть дивитись і в Капітолії. Він зараз у Штабі оборони саме працює над цим. От-от почнеться пряма трансляція — Снігоу збирається виступити з промовою. Вже починається. На екрані з’явився герб Капітолія, з динаміків залунав гімн. І вже за мить на мене дивилися зміїні очі президента Снігоу. Він забарикадувався за своєю трибуною, але в лацкані його піджака красувалася велика біла троянда. Камеру розвернули, і в кадрі з’явився Піта. Він сидів поруч із картою Панему на високому кріслі, впираючись черевиками в залізну підставку для ніг. Ступня його протезу невпинно відбивала якийсь дивний ритм. На Пітиному чолі й над верхньою губою набрякли великі краплі поту — їх не могли приховати навіть численні шари косметики. Однак найдужче мене налякав його погляд — злісний, але водночас якийсь несфокусований. — Йому гірше, — прошепотіла я. Фіней стиснув мою долоню, підставив мені плече, і я сперлася на нього. Піта заговорив про необхідність перемир’я. Наголосив на тому, якої непоправної шкоди завдано інфраструктурі округів. Тим часом на карті висвітлювалися місця, які зазнали найсильніших руйнувань. Зруйнована дамба в Окрузі 7. Поїзд зійшов із рейок: із перекинутих цистерн витікають токсичні відходи. Згоріле вщент зерносховище… Все це буцімто справа рук повстанців. Бах! Без попередження на екрані з’явилась я — стояла посеред зруйнованої пекарні Пітиних батьків. Плутарх скочив на ноги: — Йому вдалося! Біпер зламав їхній захист! У кімнаті загомоніли, але раптом на екрані знову з’явився Піта. Цього разу вираз у нього був розгублений: він побачив на моніторі мене. Спробував урятувати ситуацію, продовживши розповідь про бомбардування водоочисного заводу, аж тут знову трансляцію перервало інтерв’ю Фінея — він розповідав про Руту. А тоді почалася битва трансляцій: капітолійські майстри намагалися витіснити з ефіру Біпера, а той уперто не здавався. Капі-толійці були не готові до такого повороту подій, а Біпер передбачив, що відбуватиметься, тому запасся безліччю п’яти-десятисекундних роликів. Офіційна презентація без упину переривалася коротенькими агітками й перетворювалася на посміховисько. Плутарх аж сіпався від задоволення, і всі хвалили Біпера, один тільки Фіней мовчав. Я зустрілася поглядом із Геймітчем — у ньому віддзеркалювався мій власний жах. Усвідомлення того, що з кожним заохочувальним вигуком Піта віддаляється і вислизає. На екрані поплив герб Капітолія, залунала спокійна музика. Так тривало секунд двадцять, а потім на екрані знову з’явилися Снігоу і Піта. Довкола них метушилися люди. З кабінки за їхніми спинами линув розлючений галас. Снігоу, перекрикуючи галас, заявив, що повстанці намагаються навмисне поширити неправдиву інформацію, щоб очорнити Капітолій, однак правда і правосуддя все одно запанують. Запевнив, що трансляцію відновлять після посилення захисту. І зрештою Снігоу звернувся до Піти, запитавши, чи не хоче той сказати щось Катніс Евердін. На згадку про мене обличчя Піти скривилося. — Катніс… Як, ти гадаєш, усе закінчиться? Що залишиться? Ніхто не застрахований. Небезпечно всюди. І в Капітолії, і в округах. А ви… в Окрузі 13…— він різко вдихнув, немов йому бракувало повітря; очі його божевільно зблиснули, і він закінчив, — помрете ще до ранку! Десь за кадром гукнув Снігоу: — Вирубайте! Біпер скористався нагодою і прокрутив кілька коротеньких роликів з Округу 8, де я відвідувала хворих у шпиталі. А в коротких проміжках між роликами ми спостерігали за тим, що відбувалося в студії у Капітолії. Піта хотів ще Щось сказати. Камеру збили на землю й спрямували в білу кахляну підлогу. Затупотіли важкі черевики. Гупнуло, мов від удару кулака, і долинув Пітин болісний зойк. Білі кахлі заляпала кров. Частина 2


Тег / фольклор\nПрикарпатців запрошують поборотись за 50 000 гривень на фестивалі «Битва вертепів-2018»\nФестиваль фольклорних дійств «Битва вертепів-2018» відбудеться 14 січня у селі Підгір’я Богородчанського району Івано-Франківської області\nУ Калуші відбудеться яскравий фольклорно-етнографічний фестиваль. ПРОГРАМА\nУправління культури, національностей та релігій Калуської міської ради 20 серпня запрошує на VI фольклорно-етнографічний фестиваль "Співочий Гай".\nВіночки із польових квітів і дівчата, схожі на мавок. Калуш відсвяткував Івана Купала. ФОТО\nУ Калуші вчора у міському парку святкували Івана Купала. Організатори дійства робили акцент на фольклорних традиціях цього свята. Тож, учасники дійства плели віночки, водили хороводи та палили багаття.\nУгорський музикант два роки їздив українським селами в пошуках фольклору. ФОТО+ВІДЕО\nВідомий музикант, композитор і етнограф з Угорщини Міклош Бот презентував свою колекцію українського фольклору у проекті «Таємнича Україна» на масштабному мультідисціплінарному фестивалі Ördögkatlan, який проходить в угорському місті Надьхаршань 2-6 серпня.\nНа фестиваль “Коломийка” планують встановити кілька рекордів. ВІДЕО\n24 липня на Коломийщині відбудеться 14-й Міжнародний фольклорно-етнографічний фестиваль "Коломийка-2016". Зараз активно працюють творчі групи.\nФольклорний фестиваль “Писанка”, що відбувся у Коломиї, відвідала польська делегація\nВосьмий Всеукраїнський фольклорний фестиваль "Писанка" в Коломиї відбувся під гаслом "Воскрес Христос – Воскресне Україна". Фестиваль благословив Преосвященний Владика Василій, єпископ Коломийсько-Чернівецької Єпархії УГКЦ. Свято проходило впродовж двох днів 18 та 19 квітня.\nБогдан Савлюк з Івано-Франківська виготовляє “Теплі іграшки”, назви для яких бере з історії, фольклору та оточення. ФОТО\nІванофранківець Богдан Савлюк почав виготовляти "Теплі іграшки". Героями першої серії стали гуцули. Автор має на меті відображати українські традиції, побут, звичаї, фольклор, колорит, загалом культуру України – свою рідну, теплу для нашого серця.


Робін Шарма - той, хто знає секрети Лідерства\nПоради від Робіна Шарми\nАвтор таких відомих книг, як «Чернець, який продав свій Феррарі» і «Мега-Життя! 30-денну подорож до справжнього життя », - визнаний фахівець з розвитку особистості та лідерства. Але Робін не тільки письменник. За його плечима юридичну освіту і ступінь магістра права. На його рахунку як спікера більше 85 конференцій, куди Робін був запрошений для роботи з персоналом великих компаній.\nНезважаючи на успіх в юридичній сфері, Робін Шарма покинув адвокатуру та заснував організацію «Sharma Leadership International», що спеціалізується на навчанні. На даний момент компанія Робіна Шарми має два офіси, розташовані в Сан-Франциско і Торонто. Тут усі охочі отримують можливість пройти курси, які допомагають розкрити потенціал, відчути себе впевненіше і змінити своє життя і навколишній світ на краще.\nКомпанія «Sharma Leadership International» пропонує своїм слухачам різні програми, в числі яких і така, як Robin Sharma Coaching Program. В рамках цього курсу людина працює під керівництвом Робіна протягом дванадцяти місяців. За рік керівник програми навчає, допомагає знайти мотивацію і внутрішній потенціал для змін в житті учня, яких він сам прагне.\nСьогодні Робіну Шармі більше 40 років. У свої роки він є автором великої кількості книг, кілька з яких є міжнародними бестселерами. Ці видання перекладені різними мовами світу і надихнули не одного людини змінити своє життя. Роботи Робіна присвячені різним питанням, зокрема лідерства та особистісному зростанню, як і професійному просуванню.\nРобіна Шарма - частий і бажаний гість у великих корпораціях, які не раз відзначалися журналом Форбс як провідні організації світу. Директора запрошують фахівця з лідерства для того, щоб він мотивував людей до розвитку особистості і свого потенціалу. Робін працює не тільки з співробітниками, але і з їх керівниками. Втім, Шарма - приклад для наслідування і для багатьох голлівудських зірок, які прагнуть втілити його ідеї в своєму житті.\nТільки за п`ять років його книги були реалізовані тиражем понад мільйон.\nКнига «Святий, серфінгіст і директор" на сайті amazon.com була визнана кращим бестселером.\nВидання Робіна Шарми купують і політичні лідери, і інші світові знаменитості:\nколишній прем`єр-міністр Ізраїлю Шимон Перес;\nКарлос Дельгадо - зірка Суперліги США;\nДжесс Палмер і Круз-молодший - гравці San Francisco Giants;\nБон Джові і Рікі Мартін, які навряд чи потребують представлення.\n«Чернець, який продав свій Феррарі» перевидана п`ятнадцятьма мовами світу більш ніж в 18-ти країнах. Ця книга до сих пір знаходиться в списку бестселерів таких держав, як Ізраїль (№1 на протязі ось вже більше 100 тижнів), Індія (№7), ОАЕ (№6), Канада, Мексика і США.\nВидавництву, яке опублікувало «Чернець, який продав свій Феррарі», було запропоновано екранізувати книгу.\nТільки в одній Канаді «Чернець, який продав свій Феррарі» був проданий тиражем більше 200 тисяч екземплярів.\nРобін Шарма і його історія\nРобін Шарма і ISIF\nДомігшись успіху в юридичній сфері, Робін Шарма не замислюючись залишив свою роботу, щоб реалізувати себе в новій справі. Свою першу книгу він довірив редагувати матері, а надрукував сам. Роботу «Чернець, який продав свій Феррарі» Робін також починав друкувати самостійно, але незабаром познайомився з Едом Карсоном - керівником видавництва HarperCollins, який взявся опублікувати нову книгу Шарми. І Ед Карсон не прогадав - ця книга стала настільним виданням і політиків, і естрадних зірок, і спортсменів.\nСьогодні Робін поставив перед собою мету організувати благодійну організацію «Дитячий Фонд Робіна Шарми», призначену для допомоги дітям, народженим в бідних сім`ях, в досягненні їх бажань.\nЙого ідеї, викладені в книзі «Чернець, який продав свій Феррарі», використовуються багатьма корпораціями, які входять в список провідних компаній світу за даними журналу Fortune. Для проведення семінарів і навчальних курсів автора цього бестселера запрошували і такі організації, як Microsoft, General Motors, Panasonic і Kraft.\nДітище Робіна Шарми - Sharma Leadership International\nФірма Sharma Leadership International створена з метою навчання всіх бажаючих в області лідерства. Компанія проводить курси і семінари за програмами, що допомагають підвищити особисту ефективність, реалізувати потенціал і відкрити в собі творчий початок. Подібне навчання, що проводиться в рамках окремо взятих підприємств, допомогло не однієї компанії вийти на зовсім інший рівень у веденні бізнесу.\nПро Робіна Шармі\nРобіна Шарма найбільше любить цитату доктора Нормана Казинса: «Трагедія людського життя полягає не в смерті, а в тому, що ми самі допускаємо чогось померти всередині нас, залишаючись фізично живими».\nзахоплення: катання на лижах.\nСімейний стан: одинокий батько, який виховує самостійно двох дітей.\nМаксимальна аудиторія, слухала Робіна Шарму: 10 тисяч чоловік.\nЩо кажуть про Робіна Шармі і його книгах\nМішель Йео, яка зіграла у фільмі «Тигр, що крадеться, дракон», сказала про книгу «Чернець, який продав свій Феррарі»: «Ця книга про духовне Я, яке можна і потрібно знайти, адже це важливо, тому що тільки таке Я - справжнє . І саме воно повинно стояти на першому місці замість матеріальних благ ».\nРічард Карлсон, автор книги «Не потейте через дрібниці»: «Робіна Шарма - справжній талант, який вміє писати не тільки навчальні книги, а й захоплюючі. Його ідеї змінюють життя! »\nПауло Коельо: «Монах, який продав свій Феррарі» - шедевр, здатний і розважити, і змінити життя ».\nДжон Грей, автор книги «Чоловіки з Марса, жінки з Венери»: «« Святий, серфінгіст і директор "- книга, яка змінить не одне життя».\nМарк Віктор Хансен, співавтор серії «Бульйон для душі»: «Книги Робіна Шарми дійсно змінюють життя людей».\nСучасні підходи до вивчення політичних емоцій\nСпецифіка політичних емоцій може бути зрозуміла на прикладі "політичного страху", якому присвячена книга К. Робіна…\nБути самим собою - це досвідзавантажити книгиЛіз Бурбо - відомий психолог, автор 17-ти книг, присвячених самопізнання і…\nНіколи не пізно! Як почати життя з нуля в 40 років\nСорок років - це певний рубіж. Психологи радять в цьому віці переосмислити своє життя. Езотерики і маги попереджають…\n50 Книг і великих ідей, які допоможуть вам змінити своє життя\nНазва: 50 книг і великих ідей, які допоможуть вам змінити своє життя Автор: Том Батлер-Боудон видавництво: Астрель …\nЧитання книг - це не закінчиться ніколи!\nУ століття стрімкого розвитку комп`ютерних технологій у багатьох складається враження, що «людина читає»…\nПристрасть + відповідальність =\nВін народився 28 квітня 1916 року. Свій перший трактор він змайстрував в 1946 році. У 1958 році він став головним…\nPsiUkrEarth.ru » Самореалізація та саморозвиток » Робін шарму - фахівець з лідерства


Разом з маленькою Ніною у кліпі взяли участь діти Ірини Білик і Валентини Хамайко.\nСьогодні Тоня Матвієнко презентувала прихильникам нову відеороботу до пісні “Дитячий сміх”, автором якої є Арсен Мірзоян. Народження доньки Ніни надихнуло чоловіка співачки й викликало неймовірні емоції, які вилилися у зворушливі куплети.\nЯк згадує артистка, спершу слова пісні були зафіксовані на папірці, який загубився та вважався втраченим. Згодом текст знайшовся, що спонукало співачку записати та презентувати пісню невідкладно.\n“Перший рік життя дитини — непростий для батьків. Арсен завжди був поруч. Він на своєму досвіді знає, що для батьків означають дитячі сльози, та яку радість приносить дитячий сміх. У цій пісні — щирі слова”,\n- розповідає Матвієнко.\nВсього у зйомках взяли участь 23 дитини. Серед них були діти співачки Ірини Білик та телеведучої Валентини Хамайко, а також маленька донька Тоні й Арсена, Ніна. Зазначимо, що пісня цікава й однією з вокальних партій, у записі якої брали учасники Київського дитячого фольклорного колективу “Зернятко”.\n“Дитячий сміх” я присвятила всім дітям нашої країни. Будь-яка мама знає, що чужих дітей не буває. Звук дитячого сміху надає сил та наснаги творити, працювати, змінювати життя навколо себе. Він завжди нагадує, що у просторі, який ми створюємо навколо себе, жити нашим дітям”,\n- зазначила Тоня.


СБУ: У Донбасі знаходиться близько 6 тис. кадрових російських військових / Новое Время\nСБУ: У Донбасі знаходиться близько 6 тис. кадрових російських військових\n15 березня 2016, 16:49 0 коментувати\nТочна кількість громадян РФ, які зараз знаходяться на Донбасі, невідомо\nУ Донбасі в даний час воює близько 6 тисяч кадрових військових Росії, заявляють у Службі безпеки України\n"На сьогоднішній день, за нашими даними, на території Донбасу залишається близько 6 тисяч кадрових російських військових", - сказав керівник апарату голови СБУ Олександр Ткачук, передає Інтерфакс-Україна .\n"На непідконтрольній території України постійно відбувається ротація російських військовослужбовців... На плановій основі.., цифра дещо зменшилась, але не істотно",- сказав він.\nПри цьому точну кількість громадян РФ, які зараз знаходяться на Донбасі, Ткачук не уточнив.\nУ той же час керівник апарату голови СБУ підкреслив, що загальна чисельність членів незаконних збройних формувань, які знаходяться на Донбасі, становить близько 40 тисяч.\nНагадаємо, керівник апарату голови Служби безпеки України Олександр Ткачук заявив, що з початку збройного конфлікту в Росії в зоні АТО на сході України загинули понад 1600 російських військових.


Авраам Кампомар: Я народився і виріс в Іспанії, все життя вболіваю за Атлетик - Новина - Телеканал Футбол\nАвраам Кампомар: Я народився і виріс в Іспанії, все життя вболіваю за Атлетик\n16:33, 2 лютого 2017\nАвраам Кампомар став співведучим Роберто Моралеса в програмі «Європейський WEEKEND». В ексклюзивному інтерв'ю footballua.tv експерт розповів про свою роботу в іспанських клубах, як опинився в Україні і що допомогло йому знайти спільну мову з Роберто Моралесом.\n-Авраам, Вітаємо Вас в програмі «Європейський WEEKEND»! Скажіть, як взагалі з'явилася ідея залучити Вас до цього проекту?\n-Дякуємо! Творці передачі захотіли додати їй динамічності. У підсумку ми обговорили цю ідею з усіма, хто займається цим проектом, і прийшли до спільного знаменника, що можна зробити щось путнє.\n-Якою буде Ваша роль у програмі? Ви будете співведучим Роберто?\n-Так. Моя роль досить проста: брати участь в обговореннях, додати, так би мовити, інший погляд, щоб в цій передачі крім точки зору ведучого і гостя з'явилася ще третя - моя. Це зроблено для того, щоб було більше варіантів обговорень, щоб кожен глядач міг знайти себе.\n-Ви народилися і довго жили в Іспанії... Розкажіть про цей період вашого життя.\n-Так, я сам іспанець. Я народився і виріс в Іспанії, в місті Бургос. Це недалеко від Більбао, 150 км від міста.\n-Вболіваєте За «Атлетик»?\n-Так, я все життя вболіваю за «Атлетик». Це команда, за яку я переживаю. Мій батько - баск, я теж. Я займався футболом, але ігрова кар'єра у мене не налагодилася з певних причин... Допомагав різним тренерам в дитячих школах в футбольних клубах, також працював там в аналітичних відділах. Більше я працював в «Альбасете» і «Вальядоліді». Я там мав досвід як аналітик - повністю розбирав суперника для першої команди. Це мій основний досвід роботи в Іспанії.\n-Як Ви опинилися в Україні?\n-Опинився, тому що займався певними проектами. Тут історія дуже довга, має різні нюанси. Багато чого склалося, щоб це в підсумку сталося... Тут зіграв роль і мій батько, який був дипломатом і бував у різних країнах. Причин було багато. В результаті з'явився один футбольний проект, куди мене запросили. Я опинився тут, почав працювати. Дружина у мене українка. Тому все вело до цього - я приїхав сюди і тут вже влаштувався.\n-Як Ви так добре вивчили мову?\n-З мовами по життю у мене добре. Знаю кілька мов. Найголовніше в мові - не ховатися за перекладачами, а починати спілкуватися. Крім того, те, що дружина українка, змусило мене швидше вивчити мову. Вдома з нею спілкуємося російською, українською. Вона іспанською не говорить, тому доводиться практикуватися кожен день.\n-Скажіть, а з Роберто Ви вже порозумілися?\n-Вже знайомі, спільні теми знаходимо. Дійсно, у нас багато спільного. Говоримо не тільки про іспанський футбол, а й про футбол в цілому. Також - про латиноамериканський. В цьому у нас багато спільного, багато чого можна обговорити і згадати... Також у людини є певні латинське коріння, тому легше спілкуватися з ним і знайти щось спільне. У цьому плані все прекрасно, я задоволений, що буду з ним працювати.


Тривають заходи щодо легалізацї зайнятості населення у громаді! :: Офіційний сайт міста Миргород. Офіційний сайт Миргородської міської ради\nПитання легалізації тіньової зайнятості населення громади знаходиться на постійному контролі у виконавчому комітеті Миргородської міської ради. 12 січня 2022 року членами робочої групи на підставі розпорядження міського голови від 04 листопада 2021 року №152-в «Про створення робочої групи по легалізації заробітної плати та зайнятості населення» проведено спостереження 10 суб’єктів господарської діяльності, виявлено 4 найманих працівників, які працювали без належного оформлення трудових відносин. Із суб’єктами господарської діяльності проведено інформаційно-роз’яснювальну роботу про неприпустимість допуску до роботи працівників без оформлення трудових відносин.\nДо Управління Держпраці у Полтавській області направлено подання по 3-х суб’єктах господарської діяльності для вжиття заходів у межах наданих повноважень. Звертаємось до роботодавців громади з проханням подбати про соціальний захист своїх працівників та забезпечити їх легальною заробітною платою у розмірі не нижчому за мінімальний рівень. Шановні роботодавці! Реєструйте належним чином трудові відносини зі своїми найманими працівниками, здійснюйте свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства! Застосування нестандартних форм зайнятості позбавляє соціального захисту, здешевлює людську працю, погіршує умови праці, поглиблює людську дискримінацію молоді та людей передпенсійного віку.\nШановні мешканці громади! Якщо ваш роботодавець ухиляється від належного оформлення з вами трудових відносин чи виплачує заробітну плату «в конверті» просимо повідомляти відділ моніторингу місцевих податків та з питань зайнятості міської ради за телефоном 5-20-42.\nВідділ моніторингу місцевих податків та з питань зайнятості Миргородської міської ради


Мінфін попередив про великі виплати за держборгом » Слово і Діло\nМінфін оприлюднив графік виплат України за держборгом\n15 травня 2018, 11:16\nОбсяг обов'язкових виплат України з державного й гарантованого державою боргу до кінця цього року становить 325,53 мільярда гривень.\nПри цьому 204,43 млрд грн – це частина боргу, а 121,10 млрд грн – виплати за обслуговування. Як пише «Слово і Діло», про це повідомляється на сайті Міністерства фінансів України.\nУкраїна перерахувала МВФ черговий платіжУкраїна 1 травня перерахувала Міжнародному валютному фонду 80,7 мільйона доларів регулярних платежів. 2 травня 2018, 15:52\nНаступного року платежі з погашення та обслуговування держборгу становитимуть 317,47 млрд грн, у 2020 році – 266,07 млрд грн.\nЗ 2033 року обсяг майбутніх платежів за боргами різко скорочується – до 35 млрд грн.\nЗагалом за період з 2018 до 2045 року включно Україні належить сплатити 3,069 трлн грн, у тому числі 1,948 трлн грн у рахунок погашення боргу й 1,121 трлн грн – у рахунок його обслуговування.\nРаніше повідомлялося, що Україна в 2018 році має повернути 44 млрд грн за боргами МВФ. При цьому сукупні боргові зобов'язання Нацбанку та Мінфіну перед МВФ становлять 12,1 млрд дол.


Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн, Оренда комерційної нерухомості, зняти приміщення\nОренда приміщення, Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн\nЗняти приміщення комерційної нерухомості, Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн\nЯкщо Ви вирішили орендувати комерційну нерухомість, Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн, то наш сайт зробить пошук оренди комерційних приміщень максимально простим. Ми реалізували сучасний пошук приміщення в оренду за допомогою мапи. Ви маєте можливість переглядати оголошення про довготривалу оренду комерційної нерухомості рухаючи мапу і в результатх пошуку буде відображено пропозиції саме на цій ділянці мапи. Також до Ваших послуг розвинений фільтр, який надає можливість як спрощеного пошуку оголошень за допомогою посилань так і детальніша версія, де Ви можете ввести потрібні Вам памраметри приміщення: ціни, площі, типу.\nЯкщо Ви не знайшли підходяхий варіант, то Ви маєте змогу зберегти пошук і періодично переглядати нові комерційні приміщення, Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн не витрачаючи час на налаштування фільтра. Також ми відправимо Вам повідомлення, якщо з'явиться нові приміщення, які будуть підходити під збережені параметри пошуку. Винайняти приміщення Дрогобицький район, павільйони, від 2000 до 4000 грн з допомогою нашого сайту не так і важко.


Проповідує Олесь ДМИТРЕНКО\nВ певний момент життя до мене прийшло усвідомлення, що народження згори це лише початок християнського шляху. Кожен день ми йдемо цим шляхом, освячуючись, вибудовуючи свої стосунки з Богом, навчаючись жити та служити, як це робив Христос.\nСаме тому я виділив три інструменти духовного зростання для християнина в сучасному світі. Чому я говорю в сучасному світі? Тому що ми не можемо заперечувати, що зовнішній світ і події в ньому впливають на наше духовне життя, наш емоційний стан та душевний спокій. Ми вмикаємо телевізор і з екранів на нас виливається купа негативу, тому що зараз йде війна. Війна не лише фізична, яка всіх нас вже вимучила, а й війна духовна проти душ українського народу. Інформаційні потоки сьогодні спрямовані на знищення, на крадіжку надії та віри. Тому я вважаю питання духовного зростання у таких умовах має фундаментальне значення в житті християнина.


Україна і Казахстан відновлять військово-технічне співробітництво - ZAXID.NET\nУкраїна і Казахстан відновлять військово-технічне співробітництво\nУкраїна і Казахстан домовились у повному обсязі відновити військово-технічне співробітництво. Про це у понеділок, 22 грудня, заявив президент України Петро Порошенко на брифінгу у Києві з президентом Казахстану Нурсултаном Назарбаєвим, передає УНН.\n«Мені приємно констатувати, що ми в повному об'ємі відновлюємо військово-технічне співробітництво. І той досвід і потенціал українського військово-технічного комплексу в повному об'ємі буде задіяний для укріплення обороноздатності Казахстану», – сказав Порошенко.\nЯк повідомляв ZAXID.NET, під час зустрічі з Порошенком Назарбаєв заявив про готовність долучитися до процесу мирного врегулювання ситуації на Донбасі.\nОднак нещодавно президент Казахстану наголосив на своїй нейтральній позиції в конфлікті між Росією та Україною.\nНа його думку, найперше необхідно припинити війну, визволити полонених, відновити східну Україну і визначити статусу мов.


Купити Sun Emulsion Spray SPF 50 + 200 мл / Сонцезахисний спрей для обличчя та тіла «AQUA» SPF 50 + 200ml\n1 2220 2220 2220 Sun Emulsion Spray Сприяє утримуванню вологи як у глибоких шарах шкіри, так і на поверхні, тим самим забезпечує Anti-age ефект\nSun Emulsion Spray SPF 50+ 200 мл / Сонцезахисний спрей для обличчя та тіла «AQUA» SPF 50+ 200мл\nЗавдяки своїй основі “oil-free”, спрей має дуже легку текстуру і не залишає відчуття "жирності / сальности" шкіри, "липкості і тягості" при нанесенні на шкіру. Завдяки цьому отримав велику популярність у догляді за всіма типами шкіри, і навіть за жирної та комбінованої. При нанесенні Ви шукаєте комфорт і отримуєте шовковисту, ніжну і гладку шкіру. Будучи по своїй природі “oil-free”, некомедогененний, тобто не закупорює пори. Сприяє утримуванню вологи як у глибоких шарах шкіри, так і на поверхні, тим самим забезпечує Anti-age ефект. Шкіра зберігає молодість і здоров'я.


Їжак | с. Пиків\nЇжаків розглядають як одну з найдавніших груп епітерій, або вищих плацентарних ссавців), яка зберігає низку вихідних для цієї груп ознак. До недавнього часу у межах цього роду види не розрізняли, і найбільші зміни сталися у ІІ половині ХХ та на початку ХХІ століть, коли було виявлено відмінності між популяціями «звичайного» їжака (Erinaceus europaeus auct.) за низкою генетичних (каріотип, білки) та «тонких» морфологічних ознак (шви черепа, особливості морфології зубів та ін.).\nУ фауні Європи та України довгий час визнавали тільки один вид — Erinaceus europaeus. З приблизно 1970-80 рр. європейських їжаків поділили на два аловиди — Erinaceus europaeus та Erinaceus concolor, межа у поширенні яких проходить приблизно від Балкан до Скандинавії. На початку ХХІ ст. було підтверджено окремішність малоазійської і закавказької форми їжака (Erinaceus concolor s. str.) від більш північних (зокрема східноєвропейських) популяцій «звичайного їжака», за якими залишено назву колишнього східноєвропейського підвиду — Erinaceus roumanicus. Для зон контакту обох європейських видів (Erinaceus europaeus та Erinaceus roumanicus) припускають наявність зон гібридизації.\nЇжаки роду Erinaceus поширені у помірних широтах Старого Світу. Вони звичайні у Європі, Середній і Передній Азії, відомі з Сибіру, Китаю, Кореї тощо.\nВ Європі загалом та Україні зокрема їжаки поширені повсюдно. В Україні найбільш чисельні популяції відмічені на півдні (зокрема, у Криму). Повсюдно види тяжіють до урболандшафту, зокрема, до малих населених пунктів і дачних селищ. У цілком природних місцезнаходженнях зустрічаються не часто і, очевидно, більша частина сучасного ареалу сформувалася внаслідок історичного розселення виду на північ завдяки мережі населених пунктів.


ЦЕФТИБУТЕН | Українська тератологічна інформаційна система\nАльтернативні назви / синоніми: цедекс.\nДіюча речовина: цефтибутен.\nВідсутній досвід застосування при вагітності у людини. В експериментальних тварин не виявлено тератогенних наслідків.\nЗгідно з інструкцією до препарату дослідження не продемонстрували порушень фертильності у щурів при застосуванні доз до 2000 мг/кг/день, що у 43 рази вище від рекомендованої дози для людини, виходячи з площі поверхні тіла. Також не виявлено тератогенних наслідків на фоні дози до 400 мг/кг/день у вагітних щурів і 40 мг/кг/день у вагітних кролів.\nОпубліковані дослідження відобразили ці результати з деякими відмінностями. Наприклад, посилаючись на інструкцію до препарату, вказали дозу у щурів 4000 мг/кг/день, на фоні якої відзначали зменшення ваги дитинчат, а при дозі 1000 мг/кг/день – зменшення ваги плодів, без зростання частоти вроджених вад. Щодо кролів: вага плодів зменшувалась на фоні дози 40 мг/кг/день за присутності вираженої материнської токсичності. У пре- та постнатальному дослідженні щурам вводили 2000 мг/кг/день цефтибутену на пізніх термінах вагітності та в період лактації. Спостерігали зменшення ваги перед відлученням дитинчат при всіх застосованих дозах, найнижча з яких склала 125 мг/кг/день, але при цьому також відзначали пригнічення споживання їжі та набирання ваги матерями (також на фоні всіх доз). Вага дитинчат після відлучення продовжувала пригнічуватись дозою 2000 мг/кг/день, але загальна та репродуктивна поведінка були в нормі в усіх групах тварин.\nВідсутні повідомлення про використання цефтибутену при вагітності у людини.\nВідсутня інформація про використання цефтибутену при лактації у людини.\nІнші цефалоспорини проникають до грудного молока, тому це є очікуваним і для цього препарату.\nСайт «Is it compatible with breastfeeding?» Асоціації сприяння культурним та науковим дослідженням грудного вигодовування (http://e-lactancia.org/breastfeeding/ceftibuten/product/).


Дата: 13.09.2019 16:00\nПід головуванням міського голови Філіпенка Сергія Івановича 12 вересня 2019 року пройшло чергове засідання виконавчого комітету, на розгляд якого було винесено та затверджено 14 проектів рішень.\nВраховуючи пропозиції міської житлової комісії при виконавчому комітеті міської ради, рішенням виконавчого комітету знято з квартирного обліку 9 громадян на підставах, передбачених ст.40 «Житлового кодексу Української РСР».\nВиконавчим комітетом прийняті рішення щодо здійснення правочинів з майном, власниками або користувачами якого є неповнолітні та малолітні діти; надано одноразову допомогу одній особі з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, яка досягла 18-річного віку; влаштовано в сім’ю патронатного вихователя двох малолітніх дітей; затверджено новий посадовий склад комісії з питань захисту прав дитини.\nВідповідно до постанови КМУ від 21.03.2002 р. № 352 «Про затвердження Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом», враховуючи лист військового комісара Знам’янського об’єднаного міського військового комісаріату, внесено зміни до рішення виконавчого комітету Знам’янської міської ради щодо підготовки і проведення призову на строкову військову службу громадян України.\nНа підставі рішень Богданівської та Трепівської сільських рад та з метою забезпечення мешканців даних населених пунктів якісною медичною допомогою, з урахуванням потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності належної якості такого обслуговування, своєчасності та доступності, ефективного використання матеріальних, трудових та фінансових ресурсів та збереження посад лікаря – стоматолога, профільної медичної сестри та фельдшера лаборанта в амбулаторіях загальної практики сімейної медицини, рішенням виконавчого комітету внесено зміни до штатної чисельності комунального закладу «Знам’янська міська лікарня ім. А.В.Лисенка», шляхом збільшення на 3 штатні одиниці.\nРішеннями виконавчого комітету встановлено пайову участь у розвитку інфраструктури м. Знам'янка у розмірі 10% від загальної кошторисної вартості побудованого гаража; присвоєно окрему адресу земельній ділянці та будівлям, які на ній розташовані.\nПогоджено проект Програми фінансового забезпечення відзначення визначних подій у місті Знам’янка на 2020 рік.\nЗатверджено перспективний план роботи виконавчого комітету Знам’янської міської ради на ІV квартал 2019 року.\nЗатверджено акти обстеження зелених насаджень.