Музична культура Київської Русі | iFREEstore\nОсновою формування та розвитку давньоруської культури були попередні культурні досягнення східних слов'ян. Яка б галузь культури давньої Русі не розглядалася, в ній відчуваються багатовікові традиції. Це виразно помітно у спорудженні жител, будівництві оборонних споруд, прикладному мистецтві, літературі та музиці. Поряд з літературою на Русі існувала багата усна народна творчість — фольклор, який своїм корінням сягав далеко в язичницькі часи. Особливе поширення мали святкові та буденні пісні, казки, загадки, перекази і билини, легенди, магічні заклинання та замови. Багато традиційного було у весільному та поховальному обрядах, що супроводжувалися піснями і плачами-притчами. Давні звичаї, традиції та народна творчість справили великий вплив на давньоруську культуру.\nПридворно –світська, календарно -обрядові пісні, церковна , народна, родинно-обрядові пісні, епос.\nНевід'ємною частиною мистецтва була народна пісня. У побуті зберігалися старовинні землеробські народні свята з численними колядками, веснянками, закликаннями, обрядовими «русаліями» та купальськими іграми.\nГоловними носіями народного мистецтва були скоморохи – талановиті музиканти і актори з народу. Вони були учасниками всіх свят і розваг, важливих громадських подій, сімейних торжеств. Скоморохи уміли і співати, і танцювати, і грати, і виконувати пантоміму та акробатику, дресирувати тварин, особливо ведмедів, складати пісні. Дотепні скоморохи нерідко виступали з сатирою на представників світської й церковної влади, духовенство та багатіїв. Саме тому їх переслідувала церква та влада, називаючи мистецтво скоморохів бісівським, диявольським. Основним інструментом скоморохів був гудок – триструнний смичковий інструмент, на якому грали смичком, тримаючи інструмент на коліні. Від його назви пішла ще одна назва скоморохів – гудошник, гудець.\nСеред нових пісенних жанрів популярним був жанр билини – героїчний епос, що втілював патріотичну ідею, тему захисту батьківщини та її героїв-захисників – руських богатирів. Їх виконували сказителі-професіонали. До таких співців належали Митуса, Ор та Боян.\nБагатством і розмаїттям вирізнявся і музичний побуткняжого двору. При дворі князя був цілий штат різнихмузикантів-«умільців». Існувала традиція віншувати князя застольною музикою під час бенкетів.\nКняжий театр спирався на лицарську пісню, маючи за основу два елементи: речитатив та величання. Репертуар княжого театру складався із драматичних поем. Тематично він користувався мотивами оборони батьківщини, служби князеві, помсти за скривджених, лицарської честі.\nНа Русі існували різні види духових інструментів: труби металеві й дерев’яні (сурми), свірелі. Серед струнних –гудок та смик. Різноманітними були свистячі флейтові духові інструменти – одно- та багатоствольні, так звані сопелі. Побутував також і язичковий духовий інструмент жалейка. Якщо сопелі й жалейки використовувались як пастуші інструменти, то труби й роги вживалися під час полювання або воєнних походів як сигнальні інструменти. Використовувалися також ударні інструменти – накри (литаври), бубни. Але головними були гуслі, під звучання яких мелодекламували сказителі.\nНадзвичайно популярними в народі були ліра та кобза-бандура. Кобза – це спрощений тип бандури. Поступово вона удосконалювалася, побільшала кількістю струн і поступово перетворилася в бандуру.\n2) скоморохи, що згодом стали мандрівними музиками;\n3) каліки, перехожі, старці, творці позахрамової побожної пісні, попередники лірників.\nЗ поширенням християнства почала розвиватися сакральна (церковна) музика. Перші служителі та співаки церковних хорів були привезені з Болгарії та Візантії. Разом з грецьким духівництвом тоді спроваджували на Русь і грецьких професійних музик «домественників», що були першими вчителями музики та диригентами («протопсальтами») церковних хорів.\nПочинаючи з XI ст. при головних храмах і монастирях почали організовуватисяшколи писемності та церковного співу. Центром церковної музичної культури Русі з другої половини XI ст. став Києво-Печерський монастир, де була заснована школа співу і виховувалися майстри церковного співу –«розспівщики». До тодішніх професійних знавців, творців і виконавців такої музики належали Стефан у Києві, Лука у Володимирі-Волинському, Дмитро у Перемишлі.\nХарактерними рисами церковного співу Русі були акапельність (хоровий спів без супроводу) та унісонність(одноголосий спів). Церковні наспіви здійснювалися за допомогою спеціальних знаків, які називали крюками абознаменами. Звідси і походили назви – «крюкове», «знаменне» письмо, «знаменний спів». Такий запис не давав можливості точно зафіксувати мелодію. Тому головними були традиції виконання, які передавалися з покоління в покоління. Найбільш ранні з відомих нині записи церковної музики належать до XV ст.\nСпочатку церковний спів був строго одноголосим, традиції якого не зазнавали змін впродовж майже п'яти століть. Але поступово одноголосся перейшло у поліфонічний спів – з великою кількістю голосів (багатоголосся).\nНа Русі були центри навчання співу, зокрема великий хор та школа при Десятинній церкві, співаки-солісти, якої були і диригентами співу при Києво-Печерській лаврі.\nОсобливого розвитку на Русі набула музика дзвонів, яка виконувалася обов´язково по нотах. Дзвони супроводжували будь-яке християнське свято, збирали людей на віче та інші зібрання з нагоди вирішення важливих державних справ.\nНародний танець на Русі – «пляс». Танці виконувалися у супроводі співу, музики та плескання у долоні. За літописами, народ сходився на майдані або на вулиці для загальної розваги. Найпопулярнішими серед народних танців були хороводи.\nВ усній народній традиції продовжують розвиватись ігри, календарні та родинно-побутові пісні, похоронні плачі й голосіння, їх найдавніші зразки збереглися в невеликій кількості. Образний діапазон весільних пісень значний: ліричному й сумному, присвяченому прощанню молодий із сім'єю, безтурботною юністю, або врочисті застільні, у яких звеличували молодих, веселі танцювальні. Тематика повільних і наспевних колискових містить у собі фантастичні й казкові сюжети. Емоційно напружені речитативні плачі й голосіння належать до глибинної архаїки\nНарод ставився до мистецтва «голосильщиц» із глибокою повагою. Ці поетичний^-поетичні-музично-поетичні фольклорні зразки не записували, а варіюючи, усно сторіччями передавали з покоління в покоління. Тому в зміненому виді традиції народних обрядових пісенних жанрів дійшли до наших днів. Разом з тим жанрові різновиди фольклору на території Русі збереглися в неоднаковій мері. Так, у Карпатах найпоширеніші обрядові народні пісні, особливо коломийки; на Придніпров'я - історичної й ліричні, пісні, а на Лівобережжя – лисичанські.\nДержавне зміцнення, установлення культурних зв'язків із сусідніми країнами, введення християнства - от визначальні фактори, які сприяли розквіту музичної культури Київської Русі. Музика грала важливе значення в житті простого люду, побуту князівства, у церковних обрядах. У князівські часи відбувається поступове відокремлення народної й професійної культури - тобто культури низів і князівства (владної верхівки).\nПоряд зі стародавніми обрядовими піснями виникає новий фольклорний жанр - билини. Цей різновид героїчного епосу стає провідної в народній творчості часів Київської Держави, але надалі зникає з побуту. Билини оспівують історичні події, героїзм захисників рідної землі: князів, бояр, дружинників. Але сам популярним був образ воїна-богатиря з народу - Іллі Муромця. Урочиста, декламаційно-речитативна манера співу легендарного Бояна під акомпанемент гри на гуслях описана в «Слові об полицю Игореве»: «Боян же, братие, не 10 соколовъ на череду лебедів пущаше, але своя вещиа персти на живаючи струни воскладаше; вони ж самі князем славу рокотаху». До скарбниці музичної культури Київської Держави ставилися й танці, про що яскраво свідчить чаша із Чернігова (ХІІ ст.). На ній зображена танцівниця, що рухається під музику гусляра. Із введенням християнства церковнослужителі прагнули викорінити прадавние язичеські вірування, але зробити це проти волі народу було важко. Поступово старі й нові обряди з'єдналися, утворився своєрідний релігійний дуалізм. Так, збігаються в часі:\n- стародавній звичай зустрічати весну - з Великоднем (Великоднем);\n- русальні обряди - із християнським святом Трійці;\n- свято Купало - із днем Івана Хрестителя;\n- Коляда - з Різдвом Христовим;\n- Щедрий вечір - з йорданськими святами, Водохрещенням\nВисокий рівень музики при князівському дворі, виступу візантійських і місцевих виконавців підтверджують добутку давньоруської літератури, сюжети книжкових мініатюр, фресок. У походах князів звучала так звана «ратна» музика, військові оркестри використовували різні духові інструменти - сурми, рога, сопілки, окарини, кувички, волинки, жалейки, а також ударні - бубни, накри, тулумбас, тарілки, дзвіночки. Військові музиканти прославляли князів, ушановували послам іноземних держав на офіційних прийомах. Музика звучала на святкових трапезах і під час веселих розваг при князівському дворі. В оформленні церковних богослужінь, як і у фольклорі, якийсь час співіснували язичеські й християнські обряди. Запозичені з Візантії церковні песнеспеви впроваджувалися завдяки запрошеним у Київ грецьким і болгарським співакам. Головним осередком культивування церковних пений стала Києво-Печерська лавра. Поступово, під впливом місцевих народних традицій, вони змінювалися, адже місцеві співаки засвоювали мелодії «з голосу», відтворюючи їх з пам'яті. Особливий розвиток на Русі придбала музика дзенькотів, що колоритним перегуком супроводжувала християнські свята, скликала народ на віче\nТаким чином, музична культура Київської Держави за короткий історичний проміжок досягла високого рівня, вона розвивалася під впливом європейської музичної культури, разом з тим плекаючи власну самобутність.\nУ період розвитку музичної культури польсько-литовської епохи візантійські художні орієнтації змінювалися на ренесансні, адже в ті часи на території хвилею покотилися ідеї західноєвропейського Відродження, окремі спалахи якого були відчутні в церковній музиці.У її надрах протягом Х-ХVІ ст. розвивався музичний професіоналізм. В історії української церковної музики умовно можна виділити два періоди й відповідні їм стилі виконання: монодичний (одноголосий) і партесний (багатоголосий). Якийсь час, протягом переходу від одного голосу до багатоголосся, ці стилі співіснували. Основна відмінність восточнохристианского - православного - музичного ритуалу від западнохристианского - католицького - складається у використанні лише вокальної музики, хорового співу без акомпанементу (а капела). На противагу західноєвропейському церковному обряду, органний супровід не використовувався\nЩе із часів Київської Русі запанував знаменний розспів - одноголосий унісонний спів з обмеженим діапазоном і строгим піднесеним складом. Мелодії, запозичені з Візантії, змінювалися під впливом місцевих народнопесенних традицій. Їх записували спеціальними знаками - гаками (від старослав. «гак», «прапор» - знак). При відсутності лінійок для запису висоту й тривалість звуків фіксували лише орієнтовно. По місцю походження розспіви розділяють на київський, лаврський, волинський (почаївський), росіянин (галицький), прикарпатський (василиянский), чернігівський, грецький, болгарський, сербський і т.п. Прагнення до більшої виразності церковної музики сприяло виникненню партесного співу (від панцира. - партії, голосу).\nВідбувається чітке розмежування чотирьох голосів хору по висоті й тембру на баса, тенор, альт і дискант. Тексти записують близьким народу слов'яно-російською мовою, мелодії - уже не гаками, а новим «київським прапором», тобто квадратними нотами на лінійках (із другої половини ХVІ ст.). Яскраве й пишне партесное спів поширювався завдяки діяльності братніх шкіл - Острозький, Львівський, Київський, Луцької й інших, де церковне спів і музична грамота належали до обов'язкових навчальних предметів. Зберігся нотний реєстр бібліотеки Луцького братерства, у який увійшло близько 300 партесних добутків більш ніж десяти авторів, що є свідченням високого розвитку хорової культури Русі польсько-литовської епохиНа думку дослідників музичної культури Київської Русі, князі утримували при дворі професійних музикантів-інструменталістів, співаків, танцюристів.\nУчасниками князівських розваг, свят у княжих палатах були співці сказителі билин, скоморохи. Музика супроводжувала ратні походи княжих бойових дружин. Головну роль тут відігравали духові та ударні інструменти. Багатство і різноманітність інструментарію свідчать про високий рівень музичного мистецтва доби Київської Русі. Якими ж були музичні інструменти? Це струнні смичкові гудок, смик; щипкові лютня, гуслі, псалтир; духові роги, труби, сурми, свистки, сопілки, дудки, жалійки, волинки, органи; ударні бубни, тарілки, дзвіночки, брязкальця. Важливу роль відігравали церковні дзвони, які сповіщали про наступ ворога, пожежу, скликали людей на віче.\nУнікальні відомості про інструментарій Київської Русі дають фрески Софійського собору. На них, зокрема, зображено музик, які грають на духових та струнно-щипкових інструментах. У культурно-мистецькій спадщині Київської Русі чільне місце посідає церковний спів.\nОтже, Київська Русь, освоївши кращі досягнення народів східних слов'ян, протягом IX—XII ст. вибудувала самобутню і високу культуру, яка посіла визначне місце серед культур країн Європи та Азії. Численні археологічні знахідки та писемні джерела свідчать про їх самобутність і спростовують тези окремих науковців про іноземні впливи, які особливо були популярними серед вчених в XIX і на початку XX ст.


Обережна розвідка - Новини України. Віче\nЧт, 03 березня 2016\nУ Львові стартував чемпіонат світу з шахів серед жінок між львів’янкою Марією Музичук і китаянкою Хоу Іфань\nПід час жеребкування на урочистій церемонії відкриття чемпіонату українка отримала право розпочати першу партію матчу білими фігурами. Жереб можна вважати вдалим для чемпіонки світу, оскільки білий колір зазвичай дає гравцям більше шансів повести в рахунку. До того ж за регламентом після четвертої партії суперниці міняють колір, тож і заключну десяту партію Марія також гратиме білими фігурами. Щоправда, це матиме значення лише в певних випадках: якщо буде потрібно втримати вигідний рахунок, або ж зрівняти його в разі мінімального відставання.\nФахівці у своїх прогнозах віддають явну перевагу Хоу Іфань, яка наразі має найвищий рейтинг у світі серед жінок і великий досвід матчевої боротьби, тричі виборовши корону. Схоже, і сама Фанечка, як її часом називають російськомовні шахісти, упевнена у своїх силах і не надто турбувалася про передматчеву підготовку. На думку київського гросмейстера Володимира Баклана, виступаючи у січні в чоловічому супертурнірі в Голландії, вона не приховувала своїх дебютних ідей, на відміну від Марії, котра невдовзі на турнірі в Гібралтарі тримала в таємниці такі ідеї. А в лютому, напередодні чемпіонату світу, китаянка виступила в найпівденнішій провінції Чилі в так званому біконтинентальному матчі проти чилійського міжнародного майстра Кристобаля Енрикеса і дала місцевим любителям масові сеанси одночасної гри. «Біконтинентальним» змагання названо тому, що провінція розташована на території двох континентів – Південної Америки та Антарктиди. Зрозуміло, що вся ця екзотика – не найкращий спосіб підготовки до першості світу.\nА наша королева готувалася ретельно. Тим паче що у Львові є досвідчені тренери зі світовими іменами. За словами очільника дирекції з підготовки та проведення чемпіонату світу з шахів серед жінок львівського гросмейстера Назара Фірмана, загальний кошторис підготовки Марії Музичук становив 1 мільйон 750 тисяч гривень. Зокрема, тільки під час матчу послуги тренерів чемпіонки обійдуться в 25–30 тисяч євро. Тут можна згадати, що львівському гросмейстеру Василю Іванчуку на його підготовку до матчу на першість світу у 2002 році не виділено жодних коштів…\nВчора відбулася перша партія. Чемпіонка світу розпочала її своїм улюбленим ходом королівського пішака – е2-е4. Суперниця так само відповіла ходом пішака від короля на два поля. Перший хід китаянки – і перший сюрприз. Як повідомив коментатор, раніше вона так ніколи не грала. Можливо, Фанечка таки не розкривала дебютні ідеї в попередніх змаганнях.\nСвоєю чергою Марія, остерігаючись можливих домашніх заготовок суперниці, теж відійшла від своїх дебютних схем і розіграла надійний старовинний дебют. Переваги він не приніс, проте не було й ризику, що чорні перехоплять ініціативу. Така собі розвідка без бою. На 31-му ходу в рівному становищі суперниці погодилися на нічию.


Як «Загинула» дивізія | Одеські Вісті - газета Одеської обласної ради\nЗа професією я не військовик, але з досвіду строкової служби, яку проходив у 70-х роках минулого століття, маю уявлення про військову службу, про честь, гідність, солдатське братерство. Ці почуття є поєднуючими і мобілізуючими на все життя.\nЗ особливим трепетом ставився і ставлюся до людей військових, до їхніх доль, особливо до тих, хто, як кажуть, нюхав порох, хто бачив злигодні і тривоги.\nПишу ці рядки і мимоволі згадав фільм, у якому радянська ідеологія нав’язувала нам образ ворога. Але, всупереч всьому цьому, у фільмі мав місце епізод, який змусив мене багато про що задуматися: німецький генерал, який втратив на Курській дузі свою дивізію, відчуваючи за це відповідальність, виніс сам собі жорстокий вирок: застрелився. Я побачив у цьому вчинку генерала-солдата як людину, яка має честь і гідність.\nЗробити такий вступ спонукали роздуми про події і дії тих військових і цивільних осіб, які брали участь у розформуванні колись славетної десантної, а в роки незалежності нашої держави – 1-й аеромобільної дивізії, яка дислокувалася у Болграді. Їй вручав Прапор сам Президент України.\nНе мені судити, наскільки була фатальною необхідність цілковитої її ліквідації. Багато бувалих військових, та й цивільних людей, які мали досвід державного управління, дивуються з цього приводу. А от те, що далі відбувалося, і як розвивалися події з розформування гарнізону заслуговує на особливу розмову.\nПрактично розформування розпочалося у 2002 році. Спочатку, мабуть, вважали, що аеромобільна дивізія – це дорого для держави і зробили з неї бригаду, яку перевели до Дніпропетровської області. Кажуть, тодішнє керівництво держави погодилося з доводами керівників Дніпропетровська про розташування саме там аеромобільної бригади. Хоча багато офіцерів дивувалися такому рішенню. Переїхавши на нове місце служби, вони переконалися, что у порівнянні з болградськими умовами несення служби, на новому місці багато що програвало – ні тренувальних майданчиків, ні окремого аеродрому. Та й побутові умови – не кращі, комусь дісталася квартира, а хтось опинився без неї. У Болграді залишилися аеродром, полігон, тренажери, клуби, Будинок офіцерів, госпіталь, готель та багато іншого. А хто рахував витрати на передислокацію техніки, військового майна, облаштування?\nРешта військового гарнізону була перетворена у механізовану бригаду, адже навчально-матеріальна та комунальна база величезна – полігон, казармовий фонд, майже 1000 боксів, ремонтних приміщень та багато іншого. Почали завозити побутову техніку, укомплектовувати танкові підрозділи.\nГородянам, та й військовослужбовцям, здавалося, що настав час стабільності, хоча викликало подив дуже часта зміна керівників гарнізону. Але ж керувати вже налагодженим механізмом, впоратися з усім майном, що залишилося ще з радянських часів, дуже не просто. З’явилися й інші тривожні ознаки. Так, з’явилися військові “безгоспи”, тобто те майно, яке самим військовикам, мабуть, не було потрібно, а по-господарському розпорядитися ним чи не могли, чи не хотіли. Апогеєм тривог став 2005 рік. Кажуть, що високі військові начальники, які обстежували весь день військовий гарнізон, до обіду мали переконання, що потрібно залишити у Болграді військовий підрозділ. А вже після обіду думка змінилася, і вирішили ліквідувати військовий гарнізон. Вражає те, що робилося це все кулуарно, без якогось обгрунтування, пояснення місцевій владі та депутатському корпусу, з тими ж потенційно безробітними військовиками. Прості бессарабці знають роль військовиків у конфліктах, які тут мали місце, цінують їх, але на жаль... Не вибудовувалися економічні, політичні докази, хай навіть на нашому периферійно-побутовому рівні. Адже ми прагнемо публічної влади, то чому так бездумно ігноруються її вимоги до того ж військового відомства?!\nНастав етап повного розформування колишньої дивізії. Мені, моїм землякам, нічого не було відомо про ці плани, але те, що сталося, не піддається логіці і здоровому глузду. Коли у Болграді розквартировувалася дивізія, цивільні потіснилися з приміщеннями і віддали військовикам один з найкращих будинків (пам’ятку архітектури) під штаб дивізії. Минуло майже два роки, як штабу дивізії немає, і нікого там не залишилося. Більше того, з кабінетів зникли опалювальні батареї, вікна, шибки. Здавалося б, чому не повернути своєчасно і цивілізовано це приміщення цивільній владі, але ж ні: відсутня постанова Кабінету Міністрів України щодо цього і коли вона буде – невідомо.\nТака ж доля і в інших об’єктів, де вже давно не ступають ноги військовиків. А якщо й охороняють, то для сущої формальності. Нині військовики кажуть – беріть все, але під охорону, а там буде видно – або наше військове відомство його вам віддасть, або крутий підприємець купить, або станеться щось інше. Військовики повинні знати, що державний бюджет один як для місцевої влади, так і для них, і в поточному бюджеті зайвих грошей ні в кого немає. Тому взяти під охорону всі об’єкти не мають змоги ні районна держадміністрація, ні районна рада. Проте, облКЕЧ, керівництво Південного оперативного командування дуже легко парирують питання, що стосуються несвоєчасної передачі об’єктів цивільної влади: “Ми готові на все і вся, а ви не хочете!”. Щоправда, деякі будинки віддали підприємцям. Але знову ж немає постанови Кабінету Міністрів України – земля, зайнята під об’єкти, не оформлена юридично, не надходять з цих ділянок податки.\nНа об’єктах, що охороняються, в усіх приміщеннях, практично зникло все металеве, вибиті вікна, зірвана підлога. Говорити про придатність цих об’єктів для їхнього подальшого використання досить проблематично. Вражає те, як могло статися, що об’єкти, які охороняються, доведені до такого стану. Багато які з них вже цінності не мають. І все це здійснювалося під так званою охороною, при наявності військової прокуратури, та й представників вищого командування. Висновки, на наш погляд, мають два варіанти – або це елементи цілковитої безгосподарності військового відомства, або ж чітко продуманий механізм, що містить у собі виведення військ, виснажливу передачу, протягом якої можна сховати будь-які кінці у воду, а потім формальна Постанова Кабінету Міністрів, яка дасть законний вид цілковитому беззаконню. Така схема дуже зручна, дозволяє безвідповідально будь-що творити.\nВиникає серйозне, на мій погляд, запитання: “Якщо ухвалено рішення про розформування дивізії, то чи мусять бути оцінені на високому рівні напрями у використанні будинків, споруд і майна?”. Скажімо, які заходи потрібно вжити щодо військового аеродрому, злітно-посадкова смуга якого здатна приймати літаки вагою до 225 тонн. Можливо, він (аеродром) ще нашій державі пригодиться, чи його необхідно демонтувати? Хто зробив конкретний висновок про його стан і призначення? Занадто дорогий цей об’єкт, щоб віддавати його долю на відкуп, скажімо, фермеру, дрібному підприємцю або навіть районній владі. Та й в межах держави легше знайти йому застосування, ніж периферійному району. Натяки на Болградський військовий аеродром були у постанові Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року “Про затвердження Програми комплексного розвитку Українського Придунав’я на 2004 – 2010 роки”, але державні чиновники – військові і цивільні часом забувають про свої документи. І залишився аеродром забутим всіма – сиротою, де також почали розтягувати будинки, споруди. Нещодавно “непомітно” зняли майже 150 стоянкових плит.\nХочу запитати себе: невже це наш український, особливий, варіант розформування військових підрозділів? Невже ми настільки наївні, багаті, щоб так ставитися до майна, спорудженого, придбаного на мої і моїх співвітчизників сплачені податки?\nПри раціональному використанні майна, що вивільняється, державному підході можна було б відремонтувати велику частину дахів, що протікають, боксів тощо, з приводу чого так обурювався свого часу генерал, який інспектував військовий гарнізон. Одержавши чергову відповідь від заступника міністра оборони України на рішення сесії Болградської районної ради, яка висловила занепокоєння ситуацією і прохання про приймання-передачу об’єктів, висловлював йому свою точку зору. На подив, моїх доказів він не заперечував.\nОтже, державні чиновники розуміють, що робиться. То чому ж допускають це, що і чого їм не вистачає, щоб розумно розв’язати всі питання?\nДещо з об’єктів вже передано під охорону, так би мовити, під охорону з наступною передачею власникові. Це робиться у київських кабінетах, без участі місцевої влади. Можна лише здогадуватися, чому? Решта об’єктів, які послідовно добиваються, швидше за все, стануть безпритульними, і отут би саперів залучити, щоб звільнити територію від сміття, що залишилося...\nА тепер повернуся до понять совісті і честі, про що говорив напочатку. Ні, дивізію не розформували – її згубили. Загинула дивізія, затихає місто. Багато хто залишилися без роботи в місті, районі, де і без того ситуація щодо безробіття непроста. Іде в небуття святиня Болградського гарнізону – казарма 8-ї загиблої роти десантників, до місця дислокації якої щороку приїздять однополчани, рідні і близькі з багатьох куточків колишнього СРСР. Ті, хто вирішив долю гарнізону, не визнають цього болю всього багатонаціонального Болградського району. Залишаються віра і надія в те, що нам все-таки компенсують соціальні втрати, яких незаслужено зазнають жителі Болградського району – ці працьовиті, добрі люди будуть вдячні, як свого часу дякували і досі шанують пам’ять російського генерала Інзова Івана Микитовича – попечителя бессарабців-переселенців. З теплотою відгукуються сьогодні про українського генерала, одного з останніх командирів дивізії, яка пішла в небуття, патріота цього краю Бабича Олега Івановича, чиї батьки проливали кров на бессарабській землі в далеких 1944-45 роках. А Олег Іванович і сьогодні живе в районі з колишніми 750 військовими пенсіонерами – десантниками і переживає за все, що відбувається. Колишній прем’єр-міністр Ю.І. Єхануров, відвідавши у квітні цього року район, обіцяв залишити військовий госпіталь (місць на 30), але не вийшло в нього. Південне оперативне командування пропонує ветеранам Збройних сил України, ветеранам Великої Вітчизняної війни одержувати медичну допомогу за 250 км у військовому госпіталі в м. Одесі. Ніхто прохання ветеранів не почув.\nНе хочеться як відповідальність за загибель дивізії нагадати високим генералам, з подачі яких знищено дивізію, про приклад німецького генерала, це буде жорстоко, з точки зору мирного часу, неетично. Але пробачити все це не можна і не можу.\nА поки що, з Державного бюджету очікуються кошти на відновлення житлово-комунальних комунікацій на всі 27 житлових будинків, опалення яких взимку може бути проблематичним, якщо такі кошти не надійдуть взагалі або надійдуть у листопаді – грудні цього року. Чекаємо інвестиційних пропозицій на численні будинки і споруди колишньої першої аеромобільної дивізії і просимо про сприяння управління обласної державної адміністрації, обласну раду та й редакцію газети. Знаю, що про все це відомо губернаторові області Івану Васильовичу Плачкову, який, не будучи пов’язаний з районом, бачив нашу біду і, як міг, допомагав. А зараз сподіваємося і віримо – він зробить це зі свого обов’язку як керівник області.


На нідерландському телеканалі з'явиться реаліті-шоу про набір мандрівників на Марс | Українські Новини\nНа нідерландському телеканалі з'явиться реаліті-шоу про набір мандрівників на Марс\n19 квітня 2013, пʼятниця, 11:38 2748\n2013-04-19T11:38:00+03:00 Життя 2021-12-15T10:36:17+02:00\nСума внеску для потенційних учасників не уточнюється.\nПотенційні члени марсіанської колонії будуть відправляти організаторам відеозаявки та сплачувати грошовий внесок.\nНекомерційний проект Mars One, який передбачає зйомки телевізійного реаліті-шоу про підготовку польоту на Марс, приступить до відбору учасників у період до липня.\nЯк наголошується, потенційні члени марсіанської колонії будуть відправляти організаторам відеозаявки та сплачувати грошовий внесок, який покликаний засвідчити серйозність їх намірів.\n"Ми вважаємо, що надійде мільйон заявок з однохвилинними відео, і сподіваємося, що деякі з цих відео отримають вірусне поширення", - заявив Space.com один із засновників і головний виконавчий директор Mars One Бас Лансдорп.\nСуму внеску для потенційних учасників Лансдорп не уточнив, вона поки не зазначена і на сайті Mars One, проте організатори сподіваються виручити таким шляхом мільйони доларів, які витратять на розвиток проекту.\nНагадаємо, в лютому створений Тіто некомерційний фонд Inspiration Mars Foundation оголосив про плани організувати "подорож на Марс і назад" в 2018 році. На сьогодні на сайті фонду опубліковано текст підготовленого Тіто і його колегами доповіді, де описується схема майбутньої місії.\nБільше новин про: Голландия Марс Шоу Реалити-шоу Mars One


РОЗПОЧАЛИ РОБОТУ КУРСИ ПІДГОТОВКИ ДО ЗНО\n2 листопада розпочали роботу курси довузівської підготовки Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини. 200 слухачів, майбутніх абітурієнтів, приступили до навчання, яке відбувається у вигляді теоретичних і практичних занять, тренувальних тестувань та самостійної роботи під керівництвом досвідчених викладачів.\nПрограми та тренувальні тести складено згідно з вимогами Українського центру оцінювання якості освіти з усіх загальноосвітніх дисциплін та творчих конкурсів, винесених до вступу у навчальні заклади України. Такі заняття дозволять майбутнім абітурієнтам опанувати форму і зміст завдань зовнішнього незалежного оцінювання з кожної дисципліни та опрацювати тактичні прийоми раціонального використання часу та правил поведінки під час ЗНО.\nДовузівська підготовка дасть можливість слухачам систематизувати та поглибити свої знання, професійно зорієнтуватися.


У Полтаві визначилися з місцем встановлення пам'ятника жертвам Голодомору | Новини\nПам’ятник жертвам Голодомору планують установити на трикутнику вулиць Європейської, Кагамлика та Панаса Мирного. Так вирішили 27-го вересня на засіданні комісії з розробки Концепції вшанування пам’яті жертв Голодомору-Геноциду. Зустріч відбулася за участі архітекторів, які разом з полтавцями визначилися з місцем встановлення пам'ятного знаку.\nСпочатку його хотіли встановити на площі Леніна. Але архітектори запевнили, що ця площа не є найкращим місцем для цього. Головна архітекторка області Ірина Особік запевнила:\n– Площа Героїв має нести ознаки героїки і бути місцем пишання, а не місцем скорботи. Пам’ятник жертвам має стояти там, де буде місце спокою, вшанування та переосмислення того, щоб відбувалося.\nАрхієпископ Полтавський і Кременчуцький Владика Федір – за першу локацію, проте проголосував за другу. Пояснює своє рішення так:\n– На минулій нараді я відстоював площу Героїв, бо вважаю, що такий пам'ятник має бути встановлений на важливому місці. Нам потрібно відходити від скорботних мотивів, ми є і ми далі існуємо. Можна було б поєднати пам'ятник Героїв і памятник жертв, тому що це все наша історія. Але якщо всі оберуть інший варіант, то я підтримую його заради того, що такий пам'ятник має бути.\nКожен із учасників засідання висловив свою думку з цього приводу. Усі члени комісії одноголосно погодилися із встановленням пам’ятника на перетині вулиць Кагамлика і Європейської. Наразі архітектори мають поїхати на місце, яке вони обрали, і переконатися, що це правильне рішення.\nРаніше ми розповідали У Полтаві пропонують створити пам’ятник Василю Кричевському\n#Полтава #пам'ятник #Голодомор