Курсовая работа : Еволюція давньоруської общини\nРозділ 1. Зародження общинної організації серед слов’янських племен\n1.1 Община і її роль у суспільстві\n1.2 Поселення антів або венедів та їхня громадська та державна організація\n1.3 Особливості общинної організації східних слов’ян\nРозділ 2. Сільська община, як основа давньоруської суспільної організації\n2.1 Причини розкладу сільської давньоруської общини\n2.1.1 Розвиток ремесла\n2.1.2 Розвиток торгівлі\n2.1.3 Воєнні заходи князів\n2.1.4 Збирання данини\n2.2 Організація влади і управління в давньоруській общині часів Київської Русі\nБільшість істориків вважає, що слов'яни відокремилися від індоєвропейської спільності в середині II тисячоріччя до н.е. За археологічним даними прабатьківщиною ранніх слов'ян була територія зі сходу від германців - від ріки Одри (Одеру) до Карпатських гір на сході. Перші письмові свідчення про слов'ян відносяться до початку I століття до н.е. Античні автори згадують про слов'ян під ім'ям венедів або антів.\nВ епоху великого переселення народів, що збігся із кризою рабовласницької цивілізації, слов'яни освоїли територію Центральної, Східної й Південно-Східної Європи. Вони жили в лісовій і лісостеповій зоні, де в результаті поширення знарядь праці із заліза стало можливим вести осіле землеробське господарство.\nУ VI-VII ст. у слов'ян зложився загальний уклад життя. До складу общини входило 50-60 домогосподарств, кожне з яких жило великою родиною (батько й мати, дорослі сини із дружинами й дітьми). Всі володіння общини ділилися на суспільні й особисті. Будинок, худоба, присадибна земля, інвентар – особисті, основний земельний масив, луги, ліси – загальні. Всі справи зважувалися на основі самоврядування, на сходах самостійного чоловічого населення, іменованих миром. Для ведення спільних справ вибирали старійшин. Мир охороняв благоденство всієї общини й жадав від кожного її члена беззастережної покори. Голосування не проводилися. Розбіжності повинні були влагоджуватися одностайно. Століттями виховувалася кругова порука, відданість общинників своєму миру, взаємодопомога в польових роботах, сприяння хворим, сиротам. Традиції общинності, соборності, мирського самоврядування глибоко ввійшли в життя й побут слов'янських народів, переймали кочовими племенами, що осідали на сусідніх землях. Згодом це стало живильним ґрунтом для ідеї селянського соціалізму.\nДля організації оборони общини поєднувалися у волості, на стратегічно вигідних місцях, зазвичай на високих берегах рік, будували міста. У них осідали вибрані із родоплемінної знаті князі із дружинами. Міста обносилися дерев'яними, кам'яними зміцненнями. За їхніми стінами (на посаді) осідали ремісники. Вже в VI-VII ст. виникли великі міста: Київ - у полян, Чернігів - у жителів півночі, Новгород - в ільменських слов'ян. Поступово міста через владу князів і силу їхніх дружин підкорили навколишні волості, стали центрами князівств. Використовувалося право збору князівської данини з вільних общинників (смердів) за їхній захист і заступництво.\nТаким чином, з плином часу із зародженням та розвитком феодальної держави Київської Русі, давньоруська община зазнавала якісних змін. Збільшувалась кількість різноманітних прошарків населення, їх права, закріплювалися у зводах правил та законів, наприклад у "Руській правді".\nАктуальність теми визначається значимістю подій останньої чверті I тисячоліття нової ери у історії східних слов’ян – завершення розкладу первісного суспільства і перехід до феодалізму, визрівання передумов виникнення державності та формування української народності, що склала кістяк могутньої Київської держави.\nРозробка питань історичного минулого східних слов’ян, зокрема зародження общини напередодні утворення Київської Русі, та її еволюція в подальшому потребує комплексного підходу із залученням різних категорій джерел: археологічних, літописних, історичних досліджень. Це сприяє якісним зрушенням у дослідженні як матеріальної культури, так і різноманітних сторін суспільного життя східних слов’ян переддержавного періоду та за часів Київської Русі.\nДане дослідження присвячене вивченню основних рис общинної організації давньоруських слов’ян, та її еволюції та соціальної структури суспільства з розвитком ранньофеодальної держави Київська Русь.\nМета і завдання дослідження – відтворення соціального розвитку слов’ян Правобережної України та еволюція давньоруської общини напередодні утворення Київської держави та за її часів.\nхарактеристика общини, як соціального утворення, та її ролі у житті суспільства;\nокреслення перших зародків общини у прадавніх слов’янських племен;\nдослідження ролі та значення общини у суспільному житті давньоруського населення під час існування Київської Русі;\nаналіз основних прошарків суспільства Київської держави, їх прав та соціального становища.\nОб’єктом дослідження є слов’янське населення. на території Правобережної України до виникнення Київської Русі та в часи її існування.\nПредметом дослідження є соціальний розвиток східнослов’янського населення, еволюція давньоруської общини з часів племінних союзів до виникнення різно-класового суспільства в часи Київської держави.\nМетоди дослідження. В основу курсового дослідження покладено загальнонаукові принципи системності, історизму та об’єктивізму. Для досягнення поставлених завдань застосовано порівняльний, типологічний, хронологічний методи.\nПрактичне значення одержаних результатів. Результати дослідження можуть бути використані студентами гуманітарних факультетів в підготовці до нормативних та спеціальних курсів у вищих навчальних закладах, для написання наукових, курсових, дипломних робіт з давньої історії України.\nСтруктура дослідження. Курсова робота складається зі вступу, двох розділів, висновків, списку використаних джерел, що налічує 36 найменувань.\nВважають, що з появою держави роль соціального організму переходила від общини до держави, община ж ставала суборганізмом. Ю.І.Семенов, розглядаючи стадіальну типологію общин, відмічав, що община взагалі існує лише в двох формах: як первісна община і як сільська. В першій формі община була соціальним організмом, а в другій – лише соціальним суборганізмом, бо втрачала деякі минулі функції.\nСпочатку з’являються аморфні утворення на зразок племені, які нам відомі з даних етнографії. Так, за В.Р. Кабо, первісне плем’я – це зона, інформаційні зв’язки в середині якої інтенсивніші, ніж за її межами [33, 26]. Тому це більше лінгвістична, етнокультурна, генетична спільність. В ній нема формального апарату влади. Те ж саме можна казати про подібні утворення ранньої первісності. Пізніше з’являються дійсні племена: складні соціальні організми з інтеграційною функцією одного з простих соціального організму. Згодом виникають ще складніші общини – союзи племен, як засіб нарощування військової сили для захисту від зовнішнього ворога. Але окремі племена в цих союзах ще не є підлеглими, а виступають як рівні партнери. А от вже коли починають складатися складні соціальні організми з розподілом на керуючі соціальні організми і підлеглі, тобто залежні від перших, то це вже є ієрархічні соціальні організми – державні утворення.\nОрганом безпосереднього пристосування до природного середовища в суспільстві є община і сім’я як найдрібніша ланка господарства (домогосподарство). З початку історії суспільства родова община збігалась з груповою сім’єю і була окремим соціальним організмом. Пізніше община і сім’я починають змінюватися. Поява великої сім’ї приводить до відмінностей серед общин, виникає так звана великосімейна община. А згодом з’являється і новий тип общини – територіальна, в межах якої з часом з’являються малі сім’ї. Мала сім’я стає найменшою економічною одиницею соціального організму, саме вона і залишається панівною до наших днів у вигляді моногамної сім’ї.\nЧим дрібнішою стає економічна ланка безпосереднього пристосування до природного середовища, тим гнучкішою стає можливість такого пристосування, більшою стає можливість соціального організму змінювати свою форму і структуру. Маючи цілу мережу таких ланок, соціальний організм може охоплювати ширшу територію з різними природними умовами. Це відбувається за рахунок збільшення кількості ієрархічних ланок соціального організму: сукупність малих сімей поєднується територіальною общиною, а остання, крім того, що може складати окремий соціальний організм, може бути складовою частиною ще більшого соціального організму, наприклад, племені, яке, в свою чергу – складовою частиною спочатку союзу племен, а згодом і держави. Отже з появою складного ієрархічного соціального організму подальша його еволюція іде шляхом ускладнення цієї ієрархії і збільшення ланок в структурі соціального організму. Але в той же час, безпосередніми ланками пристосування до оточуючого природного середовища залишаються сім’я і община [33, 28-29].\nТаким чином, пристосування соціального організму до довкілля відбувається у загальному вигляді від найдрібнішої його одиниці до найкрупнішої. До природного середовища пристосовується сім’я, община. З появою складних ієрархічних соціальних організмів вони ж залишаються основними пристосовувачами до природного оточення, а весь новий соціальний організм вже пристосовується до оточення соціального. Тобто новий соціальний організм бере на себе функцію пристосування до соціального оточення, залишивши функцію пристосування до природного старому. Соціальні причини теж можуть впливати на структуру общини, принаймні на деякий час. Так, ми маємо приклади розсіяння населення давньоруських общин за набігів кочовиків і, навпаки, зосередження в певних місцях, коли така загроза минала.\nСлов'ян під назвою венедів згадували старогрецькі та римські письменники від VII в. до Р. X.: Гесіод, Геродот, Софокл, Скілан, Корнелій Непот, Пліши, Таціт, Птоломей. Дехто зв'язував їх з Балтійським узбережжям. Ґогський історик Йордан писав, що "анти найхоробріші між ними (венедами), живуть над луком Чорного моря, від Дністра до Дніпра", але за іншими відомостями, в тому числі Павла Диякона, можна зробити висновок, що в V ст. держава антів охоплювала значно ширшу територію — від Дону, Чорного моря до рік Висли, горішніх Варти та Одри і частини Богемії.\nЗначна частина дослідників вважає їх за слов'ян. О.О. Шахматов вважав антів слов'янами, які жили на Прикарпатті, С.М. Соловйов — південно-західною частиною східних слов'ян, Л. Нідерле — волинянами, В.О. Ключевський — дулібами, М.С. Грушевський — українцями. Поділяючи ці думки дослідників, М.Ю. Брайчевський підкреслює погляд "націоналіста" М.С. Грушевського, начебто є різниця між його "українцями" та "дулібами" Ключевського. Сам М.Ю. Брайчевський вважає антів продовжувачами носіїв Черняхівської, себто української культури. В. Щербаківський вважав, що іменем "анти" називали ряд українських племен. Жили вони якраз там, де пізніше бачимо українські племена. Важлива вказівка Прокопія, що анти та слов'яни розмовляли однаковою мовою. П. Ковалевський розрізняє слов'ян, які посунулися на Балканський півострів, та антів, від яких походять руси [21, 42-43].\nЖили анти великими поселеннями по берегах річок та озер, займалися скотарством та хліборобством. Могильники їх нагадували черняхівські, але мали вони й окремі — для воїнів, яких ховали зі зброєю. Мали укріплення не в кожному селі, а спільні — для кількох поселень. М.Ю. Брайчевський приписує антам так звані Змієві або Троякові вали, які тягнуться на десятки кілометрів по річках Красна — Стугва, Рось — Трубіж, Сула. Аналогічні були в Подністров'ї; вони сягали 10 метрів заввишки.\nЗбереглося чимало відомостей про громадську організацію антів. Прокопій Кесарійський писав, що слов'янами та антами не править хтось один, але здавна управляє ними народне зібрання, і всі справи, добрі чи лихі, вони вирішують спільно. Але за часів загальної небезпеки вони обирали царя ("тех"), авторитет якого визнавав весь народ. Таким вождем був Бож, який у 380 році зорганізував союз для боротьби з остготським царством Вінітара. Боротьба виявилася нещасливою для антів: потрапили до полону (були забиті Бож із синами та 70 старійшин. Другий вождь, Меза, відзначився в боротьбі з аварами в 550-их роках [20, 52].\nПравдоподібно, що головний державний центр антів лежав на чорноморському побережжі. Характер об'єднання антів викликає різні гіпотези. Одні вважають антську державу за племінний союз. Ключевський називав її "Дулібський союз". Інші бачать короткотермінове об'єднання для боротьби з ворогом (Бож — з готами, Мезамир — з аварами і т. д.). У всякому разі, факт об'єднання антів дуже важливий як перша відома нам спроба предків українського народу створити державне об'єднання з організованим військом та участю населення у політичному житті [3, 27].\nДержава антів протривала три сторіччя — від кінця IV до початку VII ст. Вона впала під навалою аварів.\nЯк свідчать рештки поселень українців VІІ-VІІІ сторіч, жили вони здебільшого великими гуртами. Житлами служили землянки з грубами, з дерев'яними стінами, обмащеними глиною, або хати з сіньми та двома світлицями, що нагадують планом сучасні українські хати. Біля житла були глибокі ями для переховування продуктів. Недалеко від поселень бували могильники з безкурганними могилами, з рештками трупоспалення. Подібні поселення зустрічаються по всій Україні. Цікаво, що під вівтарною частиною Десятинної церкви в Києві знайдено рештки подібної хати, старшої від Десятинної церкви, кінця Х століття. Українські поселення мали укріплення — городища з високими земляними валами та глибокими ровами.\nРозміщалися вони переважно на високих берегах рік, на рогах, які з двох-трьох боків оточені були річкою. По всіх українських землях залишилося багато городищ у Київщині — 400, на Волині — 350, на Поділлі — 260, на Чернігівщині — 208, у Галичині — 100. Ці городища були різного розміру. Одні були невеликі й служили захистом одного двору, інші були укріпленим замком вождя, треті, великі, служили захистом для кількох осель.\nГородища, однак, не тільки захищали від свавілля ворогів, а й були також адміністративними осередками цілої великої округи, деякі ж з них, переважно розташовані на великих ріках, відігравали значну роль в торгівлі.\nУ кожному племінному об'єднанні були значні городові центри: у полян — Київ, Вишгород, у сіверян — Чернігів, Новгород-Сіверський, Любеч, у древлян — Турів, Малин, Іскоростень, у дулібів — Бузьк, Волинь (біля Городив), у білих хорватів — Велз, Червень. Серед цих міст були великі, значні вже в VIII ст. Київ мав вулиці, майдани, палаци князів. У ньому було багато ремісників, ним міг змагатися багатством Чернігів, де теж виробляли ювелірні речі. Галич, Луцьк (Лучеськ), Перемишль являли собою значні торговельні міста [3, 35].\nАрхеологічні джерела дають можливість уявити собі головні заняття населення. Це було рільництво (на що вказує хліборобський інвентар), скотарство (були корови, коні, свині, вівці, птиця). Населення знало гончарство, ткацтво, обробку заліза, інші ремства. Важливе місце посідало полювання на дикого звіра. Полювали на турів, зубрів, лосів, оленів, а також тварин з дорогоцінним хутром: білок, куниць, лисів різних типів, а головне — бобрів у річках. Крім того, було багато диких бджіл, і здобування меду та воску відігравало значну роль в житті. Усі ці природні багатства притягували увагу чужоземних купців і втягали людність України з далеких, часів у торговельний вир.\nСхідні слов'яни - довгий час зберігали патріархальний племінний побут. Вони ділилися на племена. Плем'я ж складалося з родів. Під родом малася на увазі сукупність родин, які живуть разом, які володіють загальною власністю й ними керує один родовий старшина. Родові старшини мали велику владу кожний у своєму роді, а зійшовшись разом на раду (віче), вони вирішували справи за все своє плем'я.\nРодові общини вели своє походження від загального, найчастіше міфічного предка. Все добуте загальною працею було загальним надбанням і ділилося між родичами нарівно. Це первісне розуміння рівності як загальної "зрівнялівки" збереглося в східних слов'ян на довгі століття. Щасливий мисливець користувався загальною повагою не тому, що він багато мав, а оскільки щедро ділився видобутком зі своїми родичами. Найбільшим авторитетом користувалися більше досвідчені, люди похилого віку, носії досвіду й знань попередніх поколінь. Тому в слов'янських мовах однокореневі слова "старший", "старий", "старець", "старшина" означали одночасно й старшого за віком, і того, хто займає більше високе суспільне становище [5, 113].\nІз часом, коли племена й роди розселялися на великих просторах, зв'язок між ними слабшав, і вони розпадалися, ділячись на самостійні родини. Кожна окрема родина заводила свою особливу ріллю, мала свої косовиці, окремо полювала й промишляла в лісах. Загальна родова власність замінялася сімейною. Точно так само переставала діяти й влада старшого роду ("родовластителя"): він не міг управляти всіма господарствами родичів, якщо ці господарства були розкидані на великих відстанях. Його влада переходила до батька кожної окремої родини, до "домовластителя". З розпадом родових зв'язків, родичі переставали почувати свою спільність й у випадку потреби поєднувалися для спільних справ уже тільки по сусідству. На загальну раду (віче) сходилися домохазяїни округи. З'єднані одним якимсь спільним інтересом, вони становили общину (верв) і обирали для ведення спільних справ виборних старійшин.\nТаким чином, найдавніший родовий устрій замінявся поступово общинним, причому до складу общин могли входити родини, що належать не тільки до різних родів, але навіть до різних племен. Сусідська громада - це, як правило, село в 10-15 дворів, де жили великі родини з 2-3 поколінь, включаючи дорослих одружених синів. У міру їхнього росту на відстані в 7-8 км "у деревах" (лісу) ґрунтувалися села в 1-2 двори, які зберігали зв'язок із селом. Розчищення лісу під ріллю вимагало зусиль всієї общини, звідси її міцність у східних слов'ян [5, 117].\nВищим органом общини був схід з домохазяїнів, де рішення приймалося не голосуванням, а загальною згодою, і обиралися старці.\nСусідська (територіальна) община в східних слов'ян була нижчою ланкою соціальної організації. Сусідські общини згодом поєднувалися в племена, а останні - у союзи племен (починаючи з VII століття). Ці союзи племен являли собою досить складний соціальний організм. Центрами їхнього соціально-політичного життя були укріплені "гради", які згодом перетворилися в повноцінні міста. Наприклад, Київ - у полян, Іскоростень - у древлян, Новгород - у слов'ян й т.д. У Древній Русі вже в IX-X ст. було близько 25 великих міст. В XI столітті до них додалося ще понад 60-ти, а до моменту монголо-татарської навали на Русі було вже близько 300 міст. Міста були центрами культури. Якщо давньоруське село довгий час була неписьменним, то в містах грамотність була поширена широко, причому не тільки серед купців, але й серед ремісників. Про це свідчать численні берестяні грамоти й написи на побутових предметах. У містах відбувалися збори вільних чоловіків-общинників союзу (віча), на яких вирішувалися найважливіші питання.\nУскладнення общинного життя в рамках союзів східно-слов'янських племен привело до виділення особливого соціального шару - старійшин, і утворенню органів управління - рад старійшин. Община існувала й у містах. Вільні міські жителі, купці й ремісники, входили в сотні - об'єднання по професіях. Їхнім привілеєм було володіння зброєю. Оскільки сотень у місті налічувалося всього 10, то глава міського ополчення, він же - суддя з цивільних справ, називався "тисяцьким". Ця дуже впливова посада зберігалася до 1335 року, коли останній тисяцький у Москві був страчений великим князем Дмитром Донським [5, 124].\nТиповою для середньовіччя була приналежність людини до якоїсь корпорації, яка її захищала. Якщо хтось виявлявся "випавшим" зі своєї групи, виявлявся викинутим із суспільства, ізгоєм. Відомі три випадки перетворення в безправного ізгоя: купець, який розорився, "попів син грамоті не вчений", Холоп, який викупився на волю. Вони надходили під заступництво церкви, за що на неї працювали. В VI-IX ст., в епоху масових міграцій і лютих зіткнень між племенами, з'явився прошарок професійних воїнів-дружинників на чолі з військовим керівником - князем, у руках якого сконцентрувалася реальна влада. Маючи владу й військову силу, опираючись на свій авторитет і накопичені багатства, князі, дружинники, старійшини вилучали в рядових общинників частину зробленої ними продукції.\nТаким чином, до середини IX ст. з'явилися передумови для формування державності. Окремі міські племінні волості й князівства зібралися разом й об'єдналися під однією державною владою. У такий спосіб утворилася держава - Київська Русь.\nКиївська Русь була ранньофеодальною державою. У Х-ХІІ ст. на Русі складається велика феодальна власність на землю у вигляді князівських, боярських і церковних володінь. Формою земельної власності стає феодальна вотчина (отчина, тобто батьківське володіння) - відчужувана (із правом купівлі-продажу) і передавана в спадщину. Проживаючі на ній селяни не тільки виплачували данину державі, але й ставали поземельно залежними від феодала (боярина), виплачуючи йому за користування землею натуральну ренту, або відпрацьовуючи панщину. Однак значне число жителів як і раніше становили незалежні від бояр селяни-общинники, які платили данину на користь держави (великого князя). Вільне сільське населення - смерди - володіло землею на общинному праві: власником землі вважалася вся громада, розпоряджався нею сільський схід, окремі родини лише користувалися нею. Община захищала смердів, допомагала їм у важких випадках, несла колективну відповідальність за вбивство, вчинене на її землі. Смерди користувалися захистом закону, але за вбивство смерда платили в кілька разів меншу ціну, ніж за людей князів і бояр. ( ст.62,65,91 й ін. "Руської правди"). Зневажливе відношення до смердів виразилося в появі дієслова "смердіти" - "пахнути мужиком" [5, 124-126].\nЩе гірше було становище залежних людей. Закуп одержував від землевласника "купу" - позичку, знаряддя праці й "отарицу" - ділянка ріллі, і не міг піти, не вернувши їх. У випадку втечі він перетворювався в холопа. Рядович надходив на службу за договором (рядом), відсутність договору так само перетворювало його в холопа. Джерелами рабства служили також покупка, самопродаж, неоплатний борг, тяжкий злочин, одруження вільного на рабині без договору з її хазяїном, народження від холопа або рабині. Холоп взагалі не мав ніяких прав, навіть діти його вважалися власністю його хазяїна. Вотчини, стаючи спадкоємною власністю, безумовно, були однією з основних причин феодальної роздробленості Русі, яка почалася в середині ХІ - початку XII ст.\nУ другій половині XIII століття починається процес утворення централізованої держави. Головна економічна причина її утворення - це розвиток феодальних відносин "усередину" й "углиб" - на всю територію північно-східної Русі, і поява, поряд з вотчинами, умовного феодального землеволодіння. Це супроводжувалося посиленням феодальної експлуатації й загостренням соціальних протиріч у країні між селянами й феодалами.\nОднак, навіть у другій половині XV століття в північно-східній Русі переважали так звані "чорні землі", для яких було характерно общинне землеволодіння селян з індивідуальним володінням присадибною ділянкою й орною землею, а також наявність виборного селянського волосного самоврядування під контролем князівської адміністрації. Існували дві категорії селян: чорні селяни, які живуть громадами в селах, що не належали окремим феодалам, і власницькі селяни, що жили на окремих землях у системі феодальної вотчини. Власницькі селяни були особисто залежні від феодалів. За цими селянами ще збереглося право вільного переходу від одного феодала до іншого, але на практиці воно все частіше виявлялося формальним. Залучення в систему феодальних відносин усього сільського населення привело до зникнення багатьох термінів, що позначали в минулому різні категорії сільського населення ("люди", "смерди", "закупи", "ізгої" і т.д.) і появі до кінця XIV століття нового терміна "селяни". Ця назва збереглася й до наших днів [5. 134].\nФорму суспільних відносин, що існували в східних слов'ян у древні часи, можна визначити як "військову демократію". Її ознаками були: участь всіх членів (чоловіків) племінного союзу в рішенні найважливіших суспільних проблем; особлива роль народних зборів, як вищого органа влади; загальне озброєння народу (народне ополчення); рівність всіх членів суспільства. Правлячий клас формувався із двох прошарків: старої родоплемінної аристократії (вождів, жерців, старійшин) і общинників, які розбагатіли на експлуатації рабів і сусідів. Наявність сусідської общини ("верви") і патріархального рабства до певної пори гальмувало процес соціальної диференціації. Вищим органом управління й влади в древній Русі була князівська рада. Вона складалася з бояр й "княжих чоловіків". Окремі функції або керівництво галузями князівського палацового господарства здійснювали тіуни й старости. Згодом ці палацові управителі перетворюються в керуючих галузями князівського (державного) господарства. Десяткова (чисельна) система управління змінюється палацово-вотчиною, при якій політична влада належить власникові (князеві-землевласникові або боярину-вотчиннику). Складалися два центри влади - князівський палац і боярська вотчина.\nМісцеве управління здійснювалося довіреними людьми князя, його синами й опиралося на військові гарнізони, керовані тисяцькими, сотниками й десяцькими. Ресурси для свого існування й діяльності місцеві органи управління одержують через систему годівель (зборів з місцевого населення).\nУ ранньофеодальній монархії важливу державну функцію виконували народні збори - віче. У його компетенцію спочатку входили всі питання державного правління, законодавство, суд і т.п. Поступово це коло справ звужується, і у віча залишаються тільки функції вищого управління: покликання й призначення князів, заключення договорів з ними, контроль за керуванням, питання "війни й миру" і т.п. Поточне управління стали здійснювати городові й сільські общини (сотні й верви), а також князівська адміністрація. При цьому віче опиралося на підтримку общин (сільська й міських), князівська влада - на підтримку дружини, феодальної аристократії й солдат [12, 62-63].\nТаким чином, Київська Русь була типовою ранньофеодальною державою з досить розвинутою економікою, соціальною нерівністю й зі складним переплетенням галузей влади. Також характерною була перевага військової сили, нерозділеність адміністративної, законодавчої й судової влади й перший написаний закон (Руська Правда), що нагадує "варварські правди" Західної Європи. А община при цьому була зародком місцевого управління.\nДжерела не дають нам ніяких вказівок на існування сільської територіальної общини в IX — X ст. Але це зовсім не означає, що її не існувало. В усякому разі, археологічні дані, що характеризують еволюцію поселень східного слов’янства VIII — XII ст., з певністю говорять нам, що велика родина починає розпадатись і що виникають інші суспільно-економічні колективи. Зокрема вивчення городищ, які являють собою місце поселення великих родин, показує, що або городища втрачають це своє значення, перетворюючись у тимчасові пристановища, або навколо них розвивається селище, або виникав велике відкрите поселення, незалежно від городищ. Процес розкладу великих родин повинен був привести до виникнення тільки сільських общин, бо іншого суспільно-економічного колективу наука поки що не знає. Джерела не дають нам змоги також установити, яка назва була присвоєна сільським общинам.\nСільська община розкладалась у дофеодальний період. Цей розклад був зумовлений цілим рядом моментів. Тут на першому місці стоїть відділення від сільського господарства ремесла і торгівлі, яке почалось тоді, а це було можливо внаслідок розвитку продуктивних сил; далі йдуть грабіжницькі війни, що збагачували князів і племінну верхівку. Але ймовірно, що велику роль у розкладі общини грало і збирання князями данини.\nСільська община була необхідна на даному етапі розвитку продуктивних сил сільського господарства. Вона була "формою землеробського виробництва", що відповідала низькому рівневі техніки [35, 46].\nВеликі землевласники, які з’являються в надрах общин, що розкладались, перетворюючись у феодалів, не знищують общинної організації. Вони намагаються використати її як знаряддя свого панування над общинниками, землю яких вони експропріювали. Насамперед вони намагаються перетворити общинні виборні власті в своїх агентів. Далі починають втручатись у розподіл земель і угідь між общинниками, виходячи з міркувань найкращих способів експлуатації того чи іншого селянина. Нарешті, використовують общинну організацію для встановлення інституту кругової поруки.\nОсобливо були зацікавлені в збереженні общинної організації, як уже об’єднаного колективу, князі. Вони, як можна з достатніми підставами думати, пристосовували встановлення фінансово-адміністративних округ до території общин. В усякому разі, згодом (XII — XIV ст. і пізніше) кожна волость, що складалась з кількох сіл, являла собою общину (волосну общину).\nДрібні феодали, не маючи змоги експропріювати належну всій общині землю, намагаються відірвати частину общинної території і утворити з общинників, що жили на їх землі, нову общину, яку також використовують для затвердження і зміцнення свого панування [35, 52].\nЦей процес виявляється в усіх основних галузях ремісничої праці, але особливо показовий він, за археологічними даними, Щодо ремісничого оброблення металів. Раніш металеві вироби були дуже грубі своєю технікою, не відрізнялись різноманітністю зразків і не мали стабільних форм. Обслідування археологічних об’єктів, датованих X ст., виявляє, що їх асортимент різко збільшується14. З’являються добре вироблені ремісничі інструменти: сокири, долота, щипці, скоби, заклепки, цвяхи та ін., зброя у вигляді списів, стріл, кинджалів, ножів різноманітних типів, хатнє начиння, наприклад, сковорода, хатні речі, як от: кресала, замки, ключі тощо. Порівняння всіх цих виробів з виробами попередньої епохи показує, що якість плавлення і кування різко поліпшується. Разом з тим можна простежити, що поступово встановлюються стандартні типи цих виробів по окремих районах, наприклад, сокири з прямим верхнім краєм і півкруглою виїмкою в нижньому краї, залізні лопати з протилежним кінцем у вигляді сковородника, стандартні плоскі сковороди. Неважко зробити висновок, що в обробці заліза склались спеціальні ремісничі традиції, виробились спеціальні навички, що обробка заліза стала тепер окремою спеціальністю. Так само спостерігається великий прогрес в обробці кольорових металів. Так, місцевою роботою вважаються два срібні роги для пиття, знайдені в чернігівській Чорній Могилі, датованій візантійськими монетами IX ст. Ці роги являють собою вироби високої техніки: вони мають різбляну срібну оковку зі стилізованим рослинним орнаментом і фігурами звірів і людей. З’являються в цей час і стандартні типи прикрас, наприклад, новгородські вискові кільця з ромбічним розширенням, кільця з великим обручем у смоленських кривичів, а це доводить, що вже в цей період існували певні районні центри виготовлення їх [35, 58-59].\nАрхеологічні дані дозволяють встановити розвиток керамічного виробництва. До розглядуваного періоду глиняний посуд ліпили руками з грубої глиняної маси при поганому обпалі. Можна припускати, що кожна родина виробляла такий посуд власними засобами. В X ст. почали застосовувати гончарне коло: гончарі навчились робити рівну дрібнозернисту глиняну масу і добре обпалювати виготовлені посудини в спеціальних печах, що вимагали вмілого поводження і спеціальних знань. Унаслідок розвитку техніки гончарної справи з’являються стандартні типи горщиків з відігнутою шийкою, з випнутими округлими боками, з орнаментацією з хвилястих чи паралельних ліній, які легко й швидко можна було робити в той час, як готовий сирий горщик обертався на гончарному колі. Все це дозволяє зробити висновок, що вироби ці виготовляли спеціалісти, гончарі, які займались виключно керамічним виробництвом, знали всі тонкощі ремесла і працювали на обмін.\nМожна припускати, що спочатку основними предметами внутрішньої торгівлі були сіль і залізо. Місцеву сіль добували в Галицькій землі, а залізо з місцевої, так званої болотної руди, наприклад, у землі древлян. Успіхи в обробці металів, у ювелірному виробництві, в кераміці зумовлюють збільшення числа предметів внутрішньої торгівлі. Про збільшення торгівлі місцевими ремісничими виробами досить переконливо говорять археологічні дані. При розкопках виявляється більш-менш велике поширення решток однотипних речей. Виникнення ряду великих міст, що являли собою торговельно-промислові центри з населенням, певна частина якого перестала займатись сільським господарством, повинне було викликати торгівлю продуктами, створювати більш-менш місткі сільські ринки. Основним центром торгівлі був Київ. Він був збірним пунктом для всього, що рухалось по Дніпровській системі, а до цієї системи йшли товари з інших річкових систем. Київ був перехрестям не тільки водних систем, а й сухопутних шляхів — з Волині, з Польщі, з Чехії й Угорщини, з Курська, з Переяслава. На південь же з Києва йшли три шляхи, що мали дуже велике значення в зовнішній торгівлі — Грецький, Соляний і Залозний [35, 61-63].\nПоруч з розвитком внутрішньої торгівлі підсилюється торгівля і зовнішня. Сильний ріст останньої можна пояснити тим, що в Київській Русі добували товари дуже цінні і які дуже цінували найбільші і економічно розвинуті держави того часу, наприклад, Арабська і Візантійська.\nТакими товарами були хутра, мед і віск. Звичайно, і в цих країнах займались полюванням і бджільництвом, але всього, що добували там, було мало для задоволення попиту і, мабуть, воно мало цінувалось. Досить вказати, наприклад, на хутра, що добували в Східній Європі. З цими хутрами, звичайно, щодо краси й теплоти не могли конкурувати хутра місцеві.\nБлижче вивчення матеріалу змушує нас визнати, що Київська Русь торгувала не тільки з хозарськими й візантійськими, а й з усіма сусідніми країнами. Але, звичайно, торгівля зі Сходом і Візантією мала дуже велике значення.\nПочаток торгівлі східного слов’янства зі Сходом, якщо ґрунтуватись на монетних скарбах, належить до VII ст., а з свідчень східного письменника Ібн-Хордадбе можна встановити, що східна торгівля була вже дуже розвинута в першій половині IX ст. В трактаті, який приписують Аль-Балхі (перша половина X ст.) говориться, що Русь провадить торгівлю з Хозарією, Візантією і Великим Болгаром [33, 57].\nНеважко встановити, що торгівлю з болгарами провадили переважно племена, які жили на півночі — ільменські слов’яни, кривичі, вятичі. Південні ж племена — поляни, сіверяни, деревляни — торгували головним чином з хозарами, точніше, з столицею Хозарського царства Ітілем. Ця торгівля з хозарами в певний період грала головну роль. Про це свідчить Хаукаль, який говорить, що "головна торгівля Русі була в Хазрані, де було багато купців і мусульман і всякого товару" [33, 59].\nПоруч з торгівлею зі Сходом, певне значення мала і торгівля з Півднем, особливо з Кримом. Київська Русь, зокрема Київ, зв’язувався з Кримом двома шляхами — так званими Соляним і Залозним. Соляним цей шлях називають тому, що ним везли з Криму сіль, але, безперечно, що крім солі звідти Русь вивозила й інші товари. Принаймні імператор Константан Багрянородний повідомляє, що херсонесці купували в печенігів шкіри і віск. Але печеніги — степовий кочовий народ — бджільництвом не займались, отже віск, яким вони торгували, міг бути тільки руського походження.\nПроте з часом і торгівля зі Сходом, посередня чи безпосередня, і торгівля через Чорноморське узбережжя почала втрачати своє значення. Занепад цей значною мірою пояснюється тим, що визначився й занепад Арабського халіфату, а також тим, що на Хозарське царство починають нападати кочовики середньоазіатських степів. Розгром кн. Святославом Хозарської держави повинен був ще більше відбитись на згортанні східної торгівлі. В міру того, як визначався занепад торгівлі зі Сходом, особливого значення почала набувати торгівля Русі з Візантією. Дніпро був основним шляхом, основною артерією цієї торгівлі (шлях "із варяг у греки").\nСпочатку торгівля з Візантією велась через грецькі міста, серед яких на першому місці стояв Херсонес, але далі Русь зав’язала безпосередні торговельні зносини з Візантією. Можна припускати, що зародження безпосередньої торгівлі Русі з Візантією належить до початку IX ст. [35, 69].\nВ X ст. після вдалого походу кн. Олега русько-візантійська торгівля почала дуже розвиватись. Безперечно, на розвиток її сприятливо вплинуло укладення договору між Олегом і візантійським урядом. Руські купці одержали значні торговельні привілеї. Вони не платили ніякого торговельного мита. Навіть більше: візантійський уряд повинен був постачати руських купців продуктами. Щодо речей руського вивозу, то це були специфічні руські товари — мед, віск, хутра і раби.\nЛітопис досить багато говорить про походи київських князів у цей період на окремі слов’янські племена або на оточуючі Русь країни. Так, він розповідає, що князь Олег завоював деревлян, відвоював від хозар сіверян, воював з тиверцями й уличами, а в 907 р. вирушив у свій знаменитий похід на Візантію, примусивши візантійців заплатити контрибуцію і укласти з ним вигідний торговельний договір. При князі Ігорі було зроблено ряд походів на слов’янські племена — уличів, тиверців, деревлян, які повстали після смерті кн. Олега. Наш літопис розповідає про два походи Ігоря на Візантію, а за східними звістками — під час князювання Ігоря було два походи на західне узбережжя Каспію.\nПісля смерті Ігоря Ольга люто розправилась з деревлянами, підкоривши значну частину їх, розграбувала головне деревлянське місто, а жителів, що залишились живі, обклала тяжкою даниною. Але особливо завойовницьку діяльність розгорнув кн. Святослав, який підкорив радимичів, вятичів, розгромив волзько-камських болгар, буртасів, хозар, примусив платити данину ясів і касогів. Цю серію походів Святослав закінчив довгою війною з болгарами і візантійцями. Досить багато військових походів зробив і кн. Володимир [35, 72].\nАле, безперечно, літопис розповідає не про всі походи руських князів. Було багато різних воєнних експедицій, яких він не відзначає. Наприклад, він не говорить про два кавказькі походи Русі під час князювання кн. Ігоря. З другого боку, крім київських князів, безперечно, воювали один з одним і слов’янські племінні князі.\nВсі ці походи супроводились поневоленням полонених ворогів, грабуванням сіл і міст. Від походів збагачувались не тільки князі й дружинники, а й рядові учасники. Досить пригадати роздачу кн. Ярославом грошей новгородському ополченню після перемоги над Святополком. Та коли порівняно невелика частина багатіла, основна маса населення, на яку нападали, втрачала своє майно. Отже грабіжницькі війни підсилювали диференціацію населення.\nВ справі розкладання общини і росту диференціації суспільства Київської Русі в досліджуваний період велике значення мало збирання князями данини з населення.\nЛітопис відзначає, що слов’янські і фінські племена платили данину ще до утворення Київської держави: "Имаху дань Варязи из заморья на Чюди и на Словенех, на Мери и на Всех и на Кривечех; а Козари имаху на Полянех, и на Северех, и на Вятичех". В другому місці літопис вказує, що радимичі також платили данину хозарам. Її платили грішми (шелягами — шилінгами) або хутрами (білими веверицями, чорними кунами). Після утворення Київської держави данину продовжували брати, як і раніш, і тими самими об’єктами. І Олег, і Святослав примушували новопідкорені племена платити те, що вони платили хозарам, іноді полегшуючи данину для того, щоб притягти їх на свій бік і міцніше закріпити за собою. Але можна думати, що після остаточного оформлення Київської держави і укріплення державного апарату данина почала ускладнюватись: поруч з хутрами почали брати мед і віск. Так, деревляни, обложені кн. Ольгою, пропонували давати їй данину "медом и скорою". Святослав розповідав, що він одержував з Русі "скору и воск, мед и челядь". Безперечно, що шкіру, мед і віск він міг одержати тільки як данину [35, 83-84].\nНемає ніякого сумніву, що так зване "примучування" данини збагачувало не тільки князів і дружину, а й місцеву родоплемінну знать, яка тією чи іншою мірою допомагала князям.\nАле це примучування, збагачуючи князів і родоплемінну знать, руйнувало багатьох інших, економічно слабких общинників, яким, щоб виплатити данину цілком, доводилось іти в кабалу до своїх найзаможніших сусідів або до тієї ж племінної знаті. Особливо розкладаючий вплив данини повинен був виявитись після фінансово-адміністративних реформ кн. Ольги, яка після закінчення війни з деревлянами встановила "погости". Ця реформа привела кінець-кінцем не тільки до збільшення данини, а й до додаткового встановлення всякого роду поборів, які брали фінансово-адміністративні агенти. Велике значення повинна була мати й заміна натуральної данини грошовою. Заміну цю почали робити ще хозари, і руські князі, приєднавши ці племена (наприклад, вятичів) до Київської держави, звичайно продовжували брати данину грішми [35, 87].\nВ основному територіальну структуру Київської Русі ми можемо зрозуміти, встановивши, з яких територіальних одиниць вона складалась і яке було відношення цих одиниць до центральної влади.\nЩодо питання про територіальні одиниці, то в нас ніби не повинно бути сумнівів, що київські князі мали справу з територіями, зайнятими окремими племенами. Перші князі воювали з уличами і тиверцями, з деревлянами, радимичами і вятичами. Про сіверян як про окреме плем’я говориться ще в XI ст.\nАле немає ніякого сумніву, що вже визначився процес розкладу племінних відносин, отже й процес розпаду племінних територій. Досить вказати, що на півночі ще в середині IX ст. під гегемонією Новгорода утворився досить складний племінний комплекс, куди входили не тільки два слов’янських племені — ільменські слов’яни і кривичі, а й ряд племен фінських. Цей процес розпаду племінних територій починає виявлятись або в об’єднанні їх, або в дроблінні на самостійні частини. Племінні зв’язки, руйнуючись, вступають місце територіально-економічним. На початок XI ст. розпад племінних територій можна в основному вважати закінченим.\nСини князя Володимира сидять уже не в племінних князівствах, а в окремих територіальних комплексах. Лишалось тільки одне плем’я, яке зберегло свою племінну організацію, отже й свою територіальну структуру. Плем’я це — в’ятичі [26, 28-29].\nЗгідно з літописними даними в основних центрах сиділи князі не з дому Рюрика, а або спеціально послані великим князем, тобто князі-намісники, або місцеві, племінні. І тут, безперечно, існувала різниця в становищі тих і других князів. Князі-намісники одержували землю з рук великих князів; племінні князі продовжують сидіти на своїй землі, але дозволяють великому князеві збирати данину з неї.\nК. Маркс надзвичайно влучно визначив суть цих подвійних відносин. Він каже, що це — "васалітет без ленних відносин або лени, що складалися з данини"[35, 86]. Таким васалітетом без ленних відносин, заснованим не на вільному договорі, а на примусі, були відносини племінних князів. Відносини князів-намісників визначались тим, що вони діставали лени, які складались з данини. Всі ці відносини є типові для феодального періоду. Не дарма К. Маркс називав їх примітивними [35, 86]. Відносини цих князів обмежувались виплачуванням данини київському князеві. Інших повинностей вони не виконували. Немає даних для того, щоб твердити, що вони виконували основну для васала повинність — військову. Якщо ці місцеві князі або їх дружини і брали участь у війську київських князів, то це була участь добровільна, а не з обов’язку. Вербував "воїв" сам київський князь. Та це й не дивно, бо самі місцеві князі не мали феодальних ополчень і не могли їх посилати київському князеві. Вони могли тільки в крайньому разі послати йому частину дружини.\nЩе примітивніше були відносини племінних князів і великого князя. Можна думати, що племінні князі не тільки не відбували військової повинності, а навіть не платили данини. З літописного оповідання про відносини деревлянського князя до Ігоря легко встановити, що підкорення деревлян і деревлянського князя виявлялось тільки в тому, що данину збирали князівські бояри (в даному випадку Свенельд) або сам князь.\nПри Святославі можна відзначити ряд нових моментів у територіальних відносинах. Вони насамперед полягають у тому, що Деревлянська земля була остаточно освоєна руським князем. Коли були впорядковані форми феодально-князівської експлуатації деревлян, коли були встановлені данина і "уроки", Деревлянську землю одержав син Святослава — Олег [18, 114].\nНевідомо, чи при Святославі, чи при його наступникові була освоєна і земля радимичів. В усякому разі, літопис не згадує більше про окреме племінне князівство радимичів. Лишалась не остаточно освоєною тільки земля вятичів.\nДругим новим моментом є те, що дім Рюрика встановлює монополію на князівську владу в Київській державі. Очевидно, сидячи в основних центрах — Новгороді, Києві, кінцевих пунктах великого шляху "из варяг в греки", перші Рюриковичі спромоглись захопити в свої руки всі економічні й політичні нитки держави. Тільки полоцькі князі, що також сиділи на одній з великих магістралей (на Західній Двіні), зуміли зберегти своє князювання, а всі інші знизились до ступеня бояр. Мабуть, при Святославі почався процес ускладнення тих примітивних відносин, які Маркс так влучно визначив "лени, що складались з данини". Можна думати, що поглиблення й розширення процесу розкладу общинного ладу і розклад племінних відносин мав своїм загальним наслідком також ускладнення відносин між великим князем і місцевими "світлими" князями. Упорядкування збору данини, почате кн. Ольгою, було, мабуть, проведене по всій території, а це знову-таки неодмінно мало відбитись на колі тих повинностей, які мусив виконувати місцевий князь. На більшу централізацію, отже й на більше коло обов’язків вплинув і відзначений нами факт — зведення князів на ступінь бояр, тобто, по суті, князівських посадників. Князівські посадники дедалі більше перетворюються в місцеві органи князівської влади [35, 91].\nВ досліджуваний період як у самій структурі князівської влади, так і в здійсненні її функцій, безперечно, було надзвичайно багато патріархальних рис. У літературі давно вже відзначено, що по суті Київською Руссю управляв рід Рюриковичів. Принаймні весь дім Рюриковичів підписував договір Ігоря з Візантією. Племена також управлялись князівськими родами. Взаємовідносини між князями всередині кожного князівського роду в дофеодальний період визначались патріархальними, родовими рисами.\nСамо собою зрозуміло, функції перших Рюриковичів були дуже нескладні. Головною їх діяльністю були організація військових ополчень, командування військом, підкорення нових племен, встановлення і збирання данини (головним чином товарами, які мали попит на зовнішніх ринках) і реалізація цих товарів. Крім того, вони судили . дружинників, своїх залежних людей і холопів і, очевидно, міське населення.\nЩодо князівського управління, то київські князі на початку повинні були безпосередньо відати тільки Київською землею, тобто землею полян. Як було вказано, інші племінні території були під управлінням або племінних князів, або князів-намісників (так званих світлих князів русько-візантійських договорів).\nЩодо суду, то князь судив тільки своїх васалів, дружинників, свою челядь, рабів. Судив він на основі звичаїв ("закон руський" русько-візантійських договорів). Не може бути мови про те, що князівська юрисдикція в цей період поширювалась на всю масу населення, зокрема на членів общин [7, 53-55].\nНавряд чи можна говорити про князівське законодавство, якщо не розуміти під законодавством фінансово-адміністративних розпоряджень (наприклад, кн. Ольги).\nЯкби князь у цей час і захотів видавати якісь загальні. норми — закони, то в нього не було ні сил, ні засобів опублікувати їх і, тим більше, простежити за їх виконанням. Очевидно, роль князів була незначна і в справі організації культу, оскільки релігійні вірування мали примітивний характер.\nДана нами характеристика князів до XI ст. буде не зовсім точна, якщо ми не візьмемо до уваги, що вона зроблена на основі вивчення тих відносин, які визначались в основному політичному центрі — Києві. На місцях, тобто в окремих племен, князівська влада мала, звичайно, багато патріархальних рис. Але, з другого боку, неправильно було б заперечувати деякий розвиток і ускладнення князівських функцій з другої половини X ст. Досить пригадати, що на Русі в цей період було дві групи в правлячій верстві: одна спрямовувала діяльність кн. Святослава, а друга складала оточення кн. Ольги. Кн. Ольга і її оточення, як нам відомо, провели фінансово-адміністративну реформу, встановивши погости. Можна думати, що ця група була тісно зв’язана з місцевими землевласницькими елементами, які поступово виростали при розкладі общини. Група ця, як можна встановити з літописного тексту, воліла методичної експлуатації підвладних племен, ніж воєнних авантюр кн. Святослава. Нам відомо, що кн. Ольга намагалась встановити зв’язки з Візантією і прийняла християнство. Словом, і в X ст. були вже певні тенденції до ускладнення функцій князівської влади. Виникає питання: хто ж становив оточення князя, хто були його помічники і радники? І тут пам’ятники дозволяють нам встановити, що князь був оточений, з одного боку, дружиною, а з другого — родовою і племінною знаттю [7, 58].\nВ досліджувану нами епоху слово дружина мало два значення — загальне, що означало близьких людей, товаришів, супутників, і спеціальне, яке означало найближчих соратників і співробітників, які оточували князя чи боярина і під час миру, і під час війни. Дружина в цьому останньому розумінні не є специфічною особливістю руського суспільного ладу дофеодальної епохи; вона може бути визнана не тільки всеєвропейським інститутом, а й інститутом, який існував і в інших частинах світу на певній стадії суспільного ладу.\nДружина в тісному розумінні слова, тобто дружина князів і їх найвидатніших помічників, існувала з часу самого виникнення Київської держави. Але можна думати, що й так звані племінні князі мали також свою дружину. Одним з характерних моментів дружинного ладу е те, що дружинники завжди стояли при князеві або бояринові, жили при ньому, поділяли всі його інтереси.\nЗ кого складалась дружина? Насамперед треба встановити, з кого вона набиралась. Як ми вже говорили, основний контингент дружини складався з родової знаті; але й усякий, кого князь вважав цінним у військовій справі і в раді, міг бути притягнутий до складу дружини. Отже князь міг приймати людей, що належали до різних народів і племен. Перелік дружинників у договорах з візантійцями показує, що в дружину входили як варяги й слов’яни, так і представники інших національностей. Звернемось тепер до встановлення того, з яких груп складалась дружина [35, 89].\nВерхівка дружини складалась з дружинників, що часто служили батькові князя ("дружина отня"). Вона переходить до молодшого покоління князів, має попередній вплив і авторитет серед дружинників і в суспільстві. З її рядів виходять тисяцькі, посадники та інші представники князівської адміністрації.\nМолодша дружина — отроки, пасинки, дітські, очевидно дійсно молодші віком, — перебувала при дворі князя, зближаючись і зливаючись з невільною челяддю. З молодшої дружини вибирались особисті слуги князя, його охоронці, а також призначались дрібні урядові особи. Між старою і молодшою дружинами стояли дружинники, які не могли бути причислені ні до тієї, ні до іншої групи. Вони не мали особливої назви. Звичайно їх називали просто мужами, відмінно від верхівки старої дружини — бояр і представників молодшої дружини — отроків. Очевидно, що це був основний бойовий контингент особистих військових сил князя. Від військової справи їх звичайно не відривали, як відривали бояр для управління, або отроків для служби при дворі.\nВерхівка старшої дружини почала називатись боярами. В договорі кн. Олега говориться, що він укладений і від імені "бояр його світлих". Як сказано, пам’ятники X ст. також говорять про князівських бояр, протиставлячи їх "старцям градським" [35. 91].\nМожна встановити, що боярином почали називати насамперед заслуженого члена дружини, який набував не тільки великої громадської ваги, а й певної господарської самостійності. Цю господарську самостійність можна було добути, тільки утворивши свою власну дружину, свій двір. Звідси в паралель князівській дружині наші пам’ятники починають говорити про дружину боярську.\nДружинники живуть при дворі князя на повному його утриманні. Князь чи боярин постачає дружину всім необхідним — їжею, одягом, зброєю. З дружиною князь не розлучається ні на війні, ні під час своєї адміністративної діяльності, ні в себе вдома.\nТреба сказати, що вже на початок XI ст. намітився процес розкладу дружинної організації, який виявився в відриві від князівського двору найвпливовіших дружинників. Далі ми докладно скажемо про те, що процес розкладу дружини був зв’язаний з процесом розвитку боярського васалітету.\nЗвичай скликати племінні сходи був, звісно, і в східного слов’янства, причому вони мали в нього спеціальну назву — віче. Оскільки в дофеодальний період Київської Русі політичні органи розвивались під племінною оболонкою, природно, що широкі наради правлячої верхівки і міського населення зберегли цю назву. Можна думати, що збереглись, особливо на початку, і організаційні форми племінних сходів.\nПотроху починають з’являтись ростки великого землеволодіння. За даними, що дійшли до нас, першими великими землевласниками стають князі, але ясно, що відбувається процес розвитку великого землеволодіння і всередині сільської общини, яка розкладалась. Відповідно до цього поступово починають і в дофеодальному суспільстві з’являтись значні групи вибитих з колії, які стають залежними від верхівки київського суспільства і експлуатуються як робоча сила у великих земельних володіннях, що виникають [2, 33].\nВсередині дофеодального суспільства починають з’являтись, особливо з половини X ст., ростки феодальних відносин.\nАле цей процес розкладу общинного ладу і виникнення ростків феодалізму розвивався неоднаково на всьому просторі Київської Русі. В деяких її частинах він проходив інтенсивніше, в деяких слабше. Безперечно, що насамперед ростки феодалізму почали з’являтись у тих частинах Київської Русі, які містились на великому торговельному шляху "из варяг в грекы", де внутрішня і зовнішня торгівля була жвавіша, отже де скоріше створювались передумови для розкладу общинного ладу. Безперечно також, що справжнім вогнищем феодалізму, який народжувався, була Київська земля, земля полян. На територіях, далеких від торговельних центрів, від торговельного Дніпровсько-Ільменського шляху, ми ще довго, зокрема у вятичів навіть у XII ст., спостерігаємо пережитки родоплемінних відносин [2, 33].\nОсновною формою соціальної організації наших предків – слав’яно-русів – була община. У сільській місцевості вона йменувалася "верв’ю", за назвою мотузки, за допомогою якої визначалися розміри земельних ділянок. Верв складалася з декількох селищ, які у свою чергу, включали в себе біля десятка родин. Ці селища зазвичай розташовувалися по берегах рік, а відстані між вервями досягали 30-100 км.\nПеревага територіального принципу перешкоджала надмірному зміцненню позицій багатих і знатних родів. Навіть в X ст. підвищення продуктивності праці й рівня життя (а воно було значним) не вело до істотного посилення матеріальної нерівності в громаді. Про це свідчать дані археології. Це наклало досить сильний відбиток на суспільну психологію всього слов’янського народу, який завжди вкрай неприязно ставився до користолюбців і корисливості. Сила общинних інститутів була обумовлена не тільки її структурою. Важкі кліматичні умови, у яких перебували мешканці української рівнини, змушували їх міцніше триматися за общину, яка допомагала своїм членам. Якийсь неврожай або якесь стихійне лихо не могли лишити селянина ні з чим, тому що про нього проявляв турботу весь колектив. Міцність общинних підвалин зберігалася на всьому протязі історії громади й затримувала розвиток капіталістичних відносин на селі.\nБільше того, община дозволяла стримувати апетити багатьох феодалів, які прагнули обмежити особисту волю й економічну самостійність селян. У Європі, де переважала кровно-родинна община, сам колектив общинників був розколотий. У міру розвитку капіталізму община піддавалася розкладанню, у результаті чого вона й не могла протистояти експансії феодалів. Але на Русі багаті землевласники зіштовхувалися із солідарною позицією община. Тому в нас до XIV ст. практично не було поширено панщинне господарство. Селян не змушували трудитися у вотчинах феодалів, обмежуючись більше прийнятної для них продуктовою рентою.\nСтановленню такого, "полегшеного" феодалізму сприяла князівська влада. У Європі феодали переважно скуповували общинні землі, одержуючи більшу свободу у відношенні до самих общинників. На Русі ж землі головним чином роздавалися – дружинникам, за службу на князя. У результаті власники знову придбаних земель ставали більше залежними від волі князя. А він волів не дуже потурати апетитам своїх васалів, усвідомлюючи погрозу того, що вони можуть зосередитися на наживанні – на шкоду державній службі. Князі київської Русі не терпіли феодальної сваволі. Створений ними звід юридичних норм "Руська правда" строго регламентує відносини між общиною й боярським господарством. Це, звичайно ж, було на руку, у першу чергу, слабким, а не сильним. Тому ще в ті древні часи простий народ звик бачити в государях захисників перед лицем знаті, точніше тих її представників, які зловживали своїми привілеями.\nПри цьому не слід закривати очі на те, що деякі категорії селян не мали особисту свободу. Мова йде про смердів і холопів. Перші були невільними або напіввільними князівськими данниками. Вони сиділи на землі й несли повинності на користь князя. Смерди протиставлялися вільним общинникам – "людям". За вбивство вільного общинника покладалося 40 гривень штрафу, тоді як той, хто убив смерда карався 5 гривнями. Ще менше прав мали холопи, нічим не відрізнялися від рабів. Холоп, що вдарить вільного, міг бути безоплатно ним убитий – навіть у тому випадку, якщо хазяїн холопа сплатить компенсацію. Але й смерди, і холопи, перебували поза общиною, що була об'єднанням вільних людей навіть у тому випадку, коли її землі переходили до феодала.\nСільські общини підкорялися общинам міським. Але й серед останніх також існувала своя ієрархія. Общини великих міст підкоряли собі більш дрібні міста або пригороди. Навколо них поєднувалися великі території, іменовані "волостями". Характерний зв'язок цього слова зі словом "влада". Саме волость – гігантська община – і була верховною владою, яка здійснювалася за допомогою народних – вічових зборів. А в період своєї єдності (IX-XI ст.) східнослов'янські землі управлялися великою волостю – "Руською землею", що включала в себе Київ, Чернігів і Перяславль. Переважав тут Київ. Тому словосполучення "Руська земля" мало тоді подвійне значення – це було ім'я окремої волості й, одночасно, всіх східних слов'ян. Історики звертають увагу на те, що в літописах більша частина всіх важливих рішень (у тому числі, і кадрових) здійснювалися "киянами " (киянами) , "полочанами" і жителями інших земель. Віче призначали й зміщали князів, представників адміністрації (десяцьких, соцьких, тисяцьких), розпоряджалися фінансовими ресурсами, вирішували питання війни й миру. Проте, їх не можна вважати аналогами сучасних парламентів. На віче висловлювалися різні точки зору, але рішення приймалися консенсусом. Поряд з масою делегатів від різних общин на вічових зборах важлива роль належала аристократам з Боярської думи, а також духівництву.\nПо суті справи в Древній Русі влада ще не відокремилася від суспільства. Тому влада здійснювала сама общинна організація, тобто община. Князівська влада в зазначений період була, користуючись сучасним визначенням, виконавчою владою. Вона постійно підсилювалася, що відбивало ускладнення соціальної структури суспільства. А це ускладнення викликало необхідність у якомусь єдиновладному арбітрі, що зміг би здійснювати баланс сил й інтересів.\nАркас М. Історія України-Русі. — К.: "Маяк", 1994 р.\nБаран В.Д. Давні слов’яни. Україна крізь віки. – Т.З. – К., 1998. – С.33;\nБаран В., Козак Д., Терпиловський Р. Походження слов'ян. — К., 1991.\nБойко О.Д. Історія України: Навчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів. Видання 3-тє, виправлене, доповнене. – К.: Академвидав, 2005. – 688.\nБунятян К.П., Мурзін В.Ю., Симоненко О.В. На світанку історії // Україна крізь віки. – Т.1. – К., 1998.\nВерстюк В. Ф., Дзюба О. М., Репринцев В.Ф. Україна від найдавніших часів до сьогодення. Хронологічний довідник. — К., 1995.\nВинокур О., Трубчанінов О. Давня і середньовічна історія України. — К., 1996.\nГорленко В. Ф., Бойко І. Д., Кунацький О. С. Народна землеробська техніка українців.— К., 1971;\nГреков Б. Київська Русь. – К., 1953.\nГрушевський М. Історія України-Руси. Київ, 1993. Т.3. С.192.\nГрушевский М.С. Очерк истории украинского народа. – 2-е изд. – К.: Лыбидь, 1991.\nДавня історія України. У 3-х т. — К., 1997.\nДрачук В. Дорогами тисячоліть. - К., 1978.\nЕнциклопедія українознавства: т.1-10. – Львів. 1993-2000.\nЕфименко А. История украинского народа. – К., 1990.\nЗалізнякЛ. Первісна історія України. — К., 1999.\nЗалізняк Л. Походження українського народу. — К., 1996.\nЗалізняк Л. Проблема походження індоєвропейців // Дивослово. - 2000. - №5. - С.23-37.\nІсторія України (керівн. автор, ко-лект. Ю.Зайцев). – Львів, 1996.– С.334.\nІсторія України : Навчальний посібник / Білоцерківський В. Я. - К.: Центр учбової літератури, 2007.\nІсторія України. Навчальний посібник для студентів історичних спеціальностей. – Донецьк: Центр підготовки абітурієнтів, 1998.\nІсторія України. Посібник. За ред. В.А.Смолія, - К., 1997.\nМалий словник історії України. — К., 1997.\nМоця О.П. Населення південно-руських земель ІХ-ХІІІ ст. — К., 1993.\nМоця О., Ричка В. Київська Русь: від язичництва до християнства. — К., 1996.\nПріцак О. Походження Русі. – К., 1997.\nСубтельний О. Україна: історія / Пер. з англ. Ю. І. Шевчука; Вст. ст. С.В. Кульчицького. – 3-тє вид., перероб. і доп. – К.: Либідь, 1993. – 720 с.\nТолочко А. Князь в древней Руси: власть, собственность, идеология. - К., 1992.\nТолочко П. Київська Русь. — К., 1996.\nУкраїна і світ: Історія господарства від первісної доби і перших цивілізацій до становлення індустріального суспільства. — К., 1994.\nФроянов И. Древняя Русь. – М., 1995.\nФроянов И. Киевская Русь: очерки социально-экономической истории. – Л., 1990.\nШевчук В. П., Тараненко М. Г. Історія української державності: Курс лекцій. — К., 1999.\nЯковенко Н. Нариси історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. - К., 1997.\n... - виявити зв'язок еволюції судової системи з еволюцією державного і суспільного ... судочинство XVI ст. було продовженням давньоруського судочинства . У працях М. ... Литовсько-Руській державі існувало 5 єврейських общин: у Троках, Бересті, Гродно, Луцьку і ...\n... язувати настання другого етапу в розвиткові давньоруської державності. Він ознаменувався візитом Ольги ... оскільки в її основі була еволюція феодальних відносин. Під захистом Киї ... в 1240 р. населення і особливо міські общини починають розбивати рамки князівсько ...\n... формувалися етнічні та культурні общини. Серед них – кімерійці (ві ... ївське і Новгородське – в ІХ ст. об’єдналися в давньоруську державу – Київську Русь. В 988 ... // Віче. – 1998. – № 10. 13. Кульчицький С. Еволюція державного устрою в Україні: від тоталітаризму ...\n... Риму; в) Арабського Сходу. 2.Започаткував еволюційну або лінійну концепцію розвитку ... сного людського стада до родової общини. Від використання природних сховищ ( ... феодальної роздробленості. Отже, характерною рисою давньоруської літератури є насамперед її наці ...\n... ї етнокультурної і соціально-господарської еволюції слов’ян і визначення основних мотив ... території; 2) потреба в регуляції відносин між общинами й родами, що складають відповідну ... взаємообумовлюють одне одне. У давньоруському суспільстві із заможністю ...\n... нститути країни в процесі їх еволюції. Державно-правові явища розглядаються з позиц ... . Утворення територіальної общини сприяло виникненню надобщинних управлі ... у законодавстві місцевих особливостей. Окрім давньоруських джерел права, у Галицько-Волинському княз ...\n... ів, в основу яких він поклав еволюцію общини. Общинна теорія історії України ... археологія), а також вів практичні заняття з давньоруської та південнозахідноруської (українсько ... студенти розбирали, читали й перекладали давньоруські пам'ятки, акти, козацькі ...\n... ів слов’ян у дохристиянські часи. Еволюція поховальної обрядовості і різні, ... братією безпосередньо, а не через давньоруського митрополита, хоч останній перебував у ... православні храми, розгромлювалися християнські общини. Зі смертю Святослава і вступом на ...\n... невеликого масштабу – святилища общинного використання. Вони розташовувались на ... Казачковой, П.М.Третьякова). Дослідником давньоруського язичництва є Б.О.Рибаков, який базував ... однією з вищих, останніх стадій еволюції язичницької ідеології й обрядовості, між ...\n... стародавньоримському праву 5.4 Розлучення по давньоруському праву Розділ VІ. Особисте і ... Смирнов39, Ф. Леонтович40‚ досліджують еволюцію способа укладення шлюбу‚ стверджуючи, що ... ibid. — P. 6; Фюстель-де-Куланж. Гражданская община. — С. 313. 521 Поp. : Karlova ...


На Тернопільщині визначили найплодовитіших депутатів - 0352.ua\nНа Тернопільщині визначили найплодовитіших депутатів\n08:45, 13 березня 2012 р.\nОбласних обранців, які зробили найбільше за три роки своєї каденції, вираховували політичні та громадські діячі разом з працівниками мас-медіа. В результаті анкетування виявилося, що тільки 20 депутатів були присутні на всіх засіданнях постійних комісій, до яких вони входять. І лише 15 тернопільських обранців відвідали всі сесії облради у 2011 році.\nПроте словесна активність депутатів Тернопільщини – одна з найкращих, відзначили розробники опитування. На всіх засіданнях сесії впродовж року обранці виступили 522 рази. Найчастіше свою позицію висловлювали Олег Сиротюк, Павло Федик і Степан Барна. Останній, наголошують дослідники, виступав майже вдесятеро разів більше, ніж члени «Єдиного центру» чи «Блоку Литвина». Решта депутатів, вважають експерти, просто просиджують місце в обласній раді. Хоча, за словами самих же обранців, інколи їм просто не дають змоги виконати свої обов’язки.\nВолодимир Болєщук, депутат облради: «Я десь не згідний з позицією тих депутатів, які вважають, що вони працюють від виборів до виборів, що вони приїжджають тільки напередодні виборів за себе агітувати, чи приходять звітувати. Деколи дуже дивно буває, що депутати йдуть у місцеві ради й обіцяють підняття пенсій чи ще інші якісь питання, які від них взагалі-то не залежать, на які вони не впливають, які вирішуються органами державної влади. Власне тому ми десь стоїмо на тому, щоб кожна територіальна громада обирала собі свого представника у свої органи влади».\nСтепан Барна,депутат облради: «Наприклад, у мене до листопада повноцінно функціонувала приймальня на вулиці Грушевського, 2. У зв’язку з тим, що міський голова Тернополя Надал Сергій Віталійович відмовився продовжити мені термін оренди приміщення, на сьогоднішній день у мене приймальні як такої немає, де я можу приймати людей як депутат Тернопільської обласної ради. Це – класична проблема, котра стосується тих депутатів, котрі хотіли б щось робити, але просто цієї можливості не мають. Іншого приміщення, на жаль, станом на сьогоднішній момент, яке я міг би використовувати як приймальню депутата обласної ради, немає. Такі можливості наразі шукаємо».\nЗагалом, за підсумками анкетування визначили п’ятірку депутатів, які найактивніше проявили себе за три роки роботи облради цього скликання. Кращими в алфавітному порядку оголосили: Степана Барну, Володимира Болєщука, Олега Сиротюка, Володимира Стаюру та Павла Федика. Цих же політиків найбільше обговорюють і на сайті «Твій місцевий депутат».\nВолодимир Ханас, співорганізатор експертного дослідження: «У десятку найвідвідуваніших сторінок сайту «Твій місцевий депутат», де є і найбільша кількість коментарів, входить і Степан Барна, і Володимир Стаюра, і Павло Федик, і Болєщук, і Чижмарь. Але Чижмарь входить тому, що в нього виключно негативні відгуки і жодного позитивного».\nЕкс-губернатор Тернопільщини Юрій Чижмарь відзначився і під час проведеного анкетування. За кілька годин до оприлюднення результатів оцінка активності депутата облради дорівнювала нулю - інформує ІНТБ.\nЯрослав Чорнозуб, співорганізатор експертного дослідження: «Ще на сьогоднішній ранок у Чижмаря Юрія Васильовича взагалі був повний нуль. Але оскільки ще анкети приймалися до 10:00 сьогоднішнього дня – один з експертів дав 1 бал. Стоїть питання: навіщо такі депутати, навіщо бути депутатом, навіщо претендувати на позиції у Верховній Раді, адже на сьогоднішній день ми бачимо амбіції в цієї людини на Верховну Раду. На сьогоднішній день треба спочатку з цією радою розібратися, покласти депутатський мандат. Але тут уже питання якраз, може, й до керівництва, в тому числі – обласної ради».\nСеред прямих обов’язків депутатів, нагадали розробники дослідження, і звіт перед виборцями про зроблене. До сьогоднішнього дня виконану ними роботу оприлюднили тільки 4 обранці Тернопільської облради, повідомив один з експертів проведеного дослідження.


- формує право, що формулюється державою в законах та інших нормативно-правових актах, гарантує і захищає її від порушень із боку будь-кого. - Усі потреби громадянського суспільства реалізуються за допомогою волі держави, вираженої у формі правового акта;\nІ громадянське суспільство, і держава функціонують для задоволення потреб та інтересів людини. Громадянським суспільством можна назвати таке суспільство, у якому головною діючою особою є громадянин як автономна особа. Під поняттям автономної особи розуміється що:\nГромадянське суспільство ґрунтується на багатоманітності форм і видів власності. Кожна з них покликана: - забезпечити добробут усіх;


На окуня зі спінінгом\nСпінінг Konger Ultris Jig Micron 2.32m. 0.5-6g 1364 ₴\nСилікон Keitech Swing Impact FAT 2.8" 400 AYU 154 ₴\nСилікон Keitech Swing Impact 2" PAL#04 Sun Shine Lemon 131 ₴\nГрузило маркерне Булава 60гр ТехноКарп 23 ₴\nУ будь-якого рибалки, коли він зібрався на вилов окуня за допомогою спінінга, з собою завжди має бути всього три різного виду приманок. Це всім відома вертушка з розмірним номером 0-1, потім поппер або воблер з вагою 3, 5 грам і, звичайно ж, силіконові приманки.\nНа блешню-вертушку в Україні ловили, напевно завжди, з появою спінінга, а ось використовувати воблери і поппери, а також силікон стали використовувати в своєму арсеналі відносно не так давно.\nВзагалі ловля окуня на поппери дуже цікава, оскільки це приманка рухається по поверхні води, то сам процес взяття окуня нами спостерігається на власні очі, так як бачимо саму атаку окуня на наживку.\nЦе дуже цікаво і виглядає ефектно. Але трапляється, що в тих місцях, де окуня повно, він просто не звертає увагу на цю поверхневу приманку, і тут нас виручать силіконові приманки невеликого розміру. Між іншим, саме з використанням цих приманок тільки рибалка відчує, що таке значить тест вудилища і на що він впливає.\nПри ловлі окуня, волосінь на надлегкий спінінг рекомендовано оснащувати діаметром не більше 0,14-0, 16мм. Запамятайте саме звичайну волосінь, а не плетену, так як у окуня слабкі дуже губи і при витягуванні полосатика на плетінку, нерідко рвуться губи , а при використанні капронової волосіні пом’якшуються ривки риби, вона, власне, амортизує і цим дозволяє рибалці вивести великого окунька і взяти його в підсак. Руками хапати окуня необхідно за нижню губу.\nТрапляється, що взагалі не вдається зробити проводку, риба просто відразу висне на гачку, але часто доводиться підманювати хижого смугастого. І тут буде найкраще проводку робити легкими посмикуваннями, але і буває, що необхідна швидка проводка адже тільки таку наживку хижак стане атакувати.\nЯкщо необхідно швидше наловити на уху окуня, то нас виручить відвідний поводок або кілька в кількості два – три коротких повідця з твістером, з відповідними грузиками на кінці волосіні.\nВ загальному можна стверджувати, що найголовнішою умовою для гарної і успішної риболовлі з спінінгом на цього хижака є здатність рибалки зробити проводку на потрібній глибині, вгадати де стоїть окунь. Але найголовніше для рибалки це рухатися по березі, обловлювати берег і не стояти на одному місці.\n28/07/2017 Микола Лабай\nРибалка в селі Правдівка Ярмолинецького району → ← Як ловити плотву літом


Apartment Ivo в Желса в Хорватія - Найкращі знижки на перебування в готелях\nБільше про Apartment Ivo\nЯкщо ви шукаєте готель, що зручно розташований у Желса, то не шукайтенічого, окрім Apartment Ivo. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Завдяки своєму зручному розташуванню, готель пропонує вам легкий доступ до визначних місць, які варто оглянути.\nПропоновані послуги у Apartment Ivo, забезпечує приємне перебування для гостей. Готель надає сімейний номер щоб забезпечити гостям максимальний комфорт.\nКрім того, всі номери оснащені такими зручностями, як кондиціювання, підігрів, балкон, холодильник, душ, щоб задовольнити потреби найвибагливіших клієнтів. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Насолоджуйтеся високоякісними послугами та насправді престижним місцем розташуання в Apartment Ivo.


БЕЗСОННЯ АБО "ПОЛЮВАННЯ НА ОВЕЦЬ » Діагноз\nБЕЗСОННЯ АБО "ПОЛЮВАННЯ НА ОВЕЦЬ\n"Безсоння. Гомер. Тугі вітрила. Я список кораблів прочитав до половини"\n"Піди, прошу, безсоння"\nНапевно кожен з нас хоча б раз у житті страждав безсонням. Можливо, це відбувалося в ніч перед екзаменом або перед важливою зустріччю, коли ви намагалися лягти раніше і гарненько виспатися. А замість цього, годинами лежали без сну, болісно прокручуючи варіанти майбутніх подій. Або прийшовши після напруженого робочого дня, буквально «засинаючи на ходу», ви лягали в ліжко в мріях про бажаний відпочинок, але, на жаль, то постіль незручна, то заважають якісь ледве помітні звуки, - і бажання спати безповоротно зникає. Подібні проблеми регулярно виникають у 30-45% людей , причому у половини з них набувають хронічного характеру, близько 80% пацієнтів, що скаржаться на поганий сон, страждають неврозами.\nБезсоння буває різною\nБезсоння - або інсомнія - стан незадоволеності сном, порушення сну , яке характеризується важким і тривалим сном, або поверхневим неглибоким сном з частими пробудженнями, іноді неприємними сновидіннями, або раннім ранковим пробудженням.\nРозлади сну можуть класифікуватися наступним чином:\nПресомнические розлади, тобто порушення засинання. Причому у людини може з'являтися «боязнь ліжку» або страх «ненастання сну».\nПоверхневий сон або интрасомнические порушення, які виражаються в безперервному навіть вночі розумовому процесі, в частих неприємних пробудженнях від болю, задишки, кашлю, свербежу, серцевого нападу, ніктурії.\nІ, нарешті, існує раннє пробудження - постсомнические порушення, - при якому людина прокидається раніше бажаного часу, при цьому виникає проблема важкого ранкового підйому, зниженій працездатності, відчуття розбитості, млявості, слабкості протягом дня.\nЗустрічаються також випадки, коли пацієнт скаржиться, що «не склепив очей протягом ночі», при цьому лікар виявляє, що він спить не менше 5-6 годин на добу. Така ситуація носить назву спотвореного сприйняття сну (агнозії сну).\nЧому ми очей зімкнути не можемо?\nІнсомнія, триває декілька ночей, розглядають як транзиторну. Причинами її можуть бути тривала робота в нічні зміни, перебування у різних кліматичних зон і часових поясах, стресові ситуації. Короткочасна безсоння може тривати від декількох днів до одного місяця.\nХронічна інсомнія найчастіше супроводжує неврози, хронічні соматичні захворювання, обмінні та ендокринні захворювання, органічні ураження центральної та периферичної нервових систем, психічні захворювання, що призводять, в свою чергу, до ендогенної інсомнія.\nЕндогенна інсомнія може бути пов'язана з зовнішніми факторами: прийомом алкоголю, лікарських препаратів зі стимулюючою дією, вживання міцного чаю, кави, седативних засобів перед сном, проживанням близько жвавих трас і шосе.\nРідкісне прояв порушення сну - ідіопатична інсомнія. Вона починається в дитинстві і зберігається протягом усього життя. Характеризується така безсоння фрагментованим коротким сном, дратівливістю, скаргами на втому вдень, підвищену стомлюваність, іноді має сімейний анамнез.\nНе спиться? Слухайте, дивіться, читайте\nЯкщо вас мучиться безсоння, прислухайтеся до наступних рекомендацій:\nНе вкладайтеся і не намагайтеся заснути, якщо не хочете спати. Намагайтеся не спати вдень, навіть коли хочеться. Не лягайте занадто рано. Дотримуйтесь режим харчування. Не наїдайтеся перед сном, після 18:00 не пийте тонізуючих напоїв (гарячий шоколад, кава, чай). Щонайменше 2-3 рази на тиждень займайтеся спортом і щодня робіть по ранках і протягом дня гімнастику, уникайте інтенсивних навантажень перед сном. Діють Расслабляюще піші або велосипедні прогулянки перед сном.\nСпальня - не місце для стресів і конфліктів, не лягайте спати роздратованими. Спробуйте на ніч розслабитися - для цього гарні водні процедури, легкий масаж, медитація, цікава (але не збудлива) книга.\nВиробіть правила підготовки до сну і дотримуйтесь їх. Привчіть себе лягати в один і той же час. Якщо ж ви не можете заснути, трохи почитайте або послухайте приємну музику. Створіть в спальні комфортні уязика: перед сном провітріть кімнату, усуньте сторонні звуки, якщо вони вам заважають, якщо повітря в спальні дуже сухий - поставте в ній зволожувач.\nУвага! Ні в якому разі не приймайте алкоголь в якості снодійного кошти, хоча багато хто може рекомендувати його в малих дозах. Дійсно, в деяких випадках алкоголь сприяє кращому засипанню, але це позірне поліпшення: сон стає неглибоким (поверхневим), фрагментованим, часто коротким, післядія алкоголю може викликати ранкові головні болі, розбитість, зниження працездатності протягом дня, що, в свою чергу, посилює безсоння.\nІ нехай безсоння вам тільки сниться\nЯкщо наведені вище рекомендації вам не допомагають, і ви страждаєте від безсоння, вам необхідно звернутися до лікаря-невролога для виявлення причин порушення сну та підбору адекватної терапії.\nПри лікуванні безсоння дуже важлива постановка точного діагнозу. Так, у деяких хворих з порушенням сну, дратівливістю і депресією може виявитися обструктивне або центральне апное уві сні, синдром неспокійних ніг. У таких випадках, безумовно, необхідно лікування основного захворювання. Порушення сну можуть бути обумовлені також розлукою з близьким або улюбленим людиною зі зміною часових поясів, добової роботою або роботою в нічну зміну. Тоді можуть бути корисні седативні засоби рослинного походження. Снодійні засоби, антидепресанти, нейролептики з седативним ефектом призначаються тільки лікарем і в крайніх випадках. При хронічних і виражених диссомнических проявах показані седативні препарати в мінімальних, але ефективних дозах і досить тривалий час, в результаті досягається позитивний ефект, після чого дозу препарату поступово знижують.\nУвага! Не приймайте снодійні препарати самостійно. Ці кошти дійсно можуть поліпшити сон. Але при цьому вони викликають ряд побічних ефектів: тяжкість в голові, сонливість в першій половині дня, зниження уваги за кермом, неуважність. Дослідження ряду клінік відзначили порушення деяких параметрів фізіологічного сну на тлі прийому барбітуратів. Раптова відміна - навмисне або випадкове - може призвести до відновлення безсоння або «феномену віддачі» - різкого збільшення тривалості сну. Такі випадки - не рідкість.\nРяду пацієнтів можуть допомогти психотерапевтичні методики, які полягають у проведенні гіпнозу, психотерапії, аутотренингов, головне, пацієнт повинен усвідомлювати, що сомнические розлади - це наслідок, а не причина хвороби.\nТаким чином, безсоння або інсомнія - це стан, що вимагає правильного режиму дня, праці та відпочинку, своєчасного звернення до лікаря і виявлення соматичних захворювань. Страждають від безсоння, при бажанні, можуть завжди звернутися до фахівців-неврологів нашої клініки. В процесі очного огляду лікар визначить причину безсоння, при необхідності, проведе потрібні дослідження:\nдослідження серцево-судинної системи, судин головного мозку та судин нижніх кінцівок (УЗДГ, ЕКГ, ЕЕГ, Ехо-ЕГ, Ехо-КГ, РЕГ, холтерівське моніторування);\nдослідження органів черевної порожнини і малого тазу, дослідження щитовидної залози (УЗД);\nдослідження органів грудної клітки (рентгенографія, комп'ютерна томографія);\nвсі можливі дослідження крові і сечі.\nЛьовочкіна Ніна Костянтинівна\nЛікар - невропатолог, лікар вищої категорії\nПричини, симптоми і методи лікування порушень сну у дітей і дорослих Лікування дітей Безсоння - Поради страждають безсонням Хвороби Побороти безсоння цілком можливо Хвороби Дієти від безсоння Хвороби Безсоння Хвороби Як приручити безсоння Хвороби


Позовна заява про позбавлення батьківських прав - Сам Собі Адвокат\nПозовна заява про позбавлення батьківських правАтаманюк Володимир2020-02-22T11:27:45+02:00\nПозбавляють батьківських прав, в основному, коли один з батьків тривалий час не бере участі у вихованні дитини. Подавати такий позов слід, коли батько чи мама взагалі не цікавляться дитиною та її долею, байдужі до дитини.\nПозбавлення прав щодо дитини дає можливість в майбутньому усиновити її, вільно виїжджати з нею за кордон, змінювати місце проживання. Найголовніше – позбавляє дитини обов’язку в майбутньому утримувати батька чи маму, які не це не заслуговують.\nВажливо! Якщо батько чи мама дитини будуть активно заперечувати проти позбавлення їх батьківських прав, то судове рішення може бути не на Вашу користь. Суд переважно дає можливість людям виправитися. Як діяти в такому випадку Ви можете дізнатися під час консультації з професійним адвокатом.\nУ повідомленні нам коротко опишіть обставини, через які Ви бажаєте позбавити батьківських прав батька чи матір дитини.\nМи Вам повідомимо про вартість послуг і прогнозований результат. Тільки після цього Ви проводите оплату, а ми створимо потрібний Вам документ за 24 години.\nПозовна заява про стягнення додаткових витрат на дитину (лікування, навчання, тощо) Позовна заява про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання Заява в поліцію про вчинення домашнього насильства Позовна заява про виключення запису про батьківство у свідоцтві про народження дитини Заперечення у справі про стягнення аліментів Позовна заява про збільшення розміру аліментів Позовна заява про усиновлення Позовна заява про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків Заява про надання дозволу на шлюб неповнолітній особі Позовна заява про зміну місця проживання неповнолітньої дитини Заява про надання часу для примирення подружжя Позовна заява про позбавлення батьківських прав Позовна заява про визнання батьківства


Чи отримає Грузія китайські інвестиції | Асоціація Українсько-Китайського співробітництва[:ru]Ассоциация Украино-Китайского сотрудничества\nЧи отримає Грузія китайські інвестиції\nГрузія сподівається на потік китайських інвестицій. Для цього вона створила привабливі умови, урізавши податки, зменшивши бюрократію та викорінивши корупцію, але одного цього недостатньо для залучення китайського бізнесу. Тому постає питання що головне для китайців? Про це повідомляє zik.ua, з посиланням на оригінал eurasianet.org (Інтернет-видання з офісом у Нью-Йорку, підтримується мережею фондів “Відкрите суспільство”).\nТорговий центр Hualing Tbilisi Sea Plaza є центральним елементом району, побудованого китайцями на околиці Тбілісі. Власне, як і грузино-китайські відносини, будівництво району, що називається, в процесі. «Багато людей ще не бували тут, але це – найбільший торговий центр в Грузії, – сказав співробітник магазина мобільних аксесуарів, нібито трохи захищаючись, у відповідь на жарт про відсутність клієнтів. – Коли район побудують, тут буде більше людей».\nЦей поки що недобудований район – найбільша китайська інвестиція в Грузію на сьогодні – розкинувся на 420 гектарах на північно-східній околиці Тбілісі. Після тужливого лабіринту із сірих житлових будинків радянської епохи це місто з’являється як приємний сюрприз з його колоною яскравих, барвистих висоток, що піднімаються по одну сторону нового широкого проспекту. Дорога обривається біля коричнево-жовтих пагорбів, за якими знаходиться так зване Тбіліське море. Новий район, відповідно, називається Hualing Tbilisi Sea New City ( «Нове місто Тбіліського моря»).\nУряд Грузії також набув більш як 200 квартир у Hualing, щоб надати постійне житло грузинам, переміщеним із сепаратистських регіонів – Абхазії і Південної Осетії. Але більшість апартаментів все ще чекає на покупців.\n«Обсяг торгівлі Китаю із Заходом настільки астрономічний, що якщо вдасться дістати навіть невелику його частину, це обернеться величезними вигодами для Грузії, – сказав працюючий в Тбілісі економічний аналітик Джордж Уелтон. – Однак просто транзит не принесе істотної економічної вигоди. Що дійсно потрібно, так це щоб люди додавали вартість до транзитної торгівлі через країну».\nГрузія створила привабливі умови для іноземних інвестицій, урізавши податки, зменшивши бюрократію та викорінивши корупцію, але одного цього недостатньо для залучення китайського бізнесу. «Китайці прекрасно вміють працювати в складних бізнес-умовах. Для них головне – масштаб, а не сприятливе середовище для бізнесу. Вони зроблять все необхідне, щоб вийти на складний ринок, якщо ставки високі», – сказав після участі в переговорах з Китаєм грузинський чиновник, який попросив не називати його імені.\nОднією з конкурентних переваг Грузії є її угода про вільну торгівлю з Європейським союзом. «Тепер у нас є угоди про вільну торгівлю як з ЄС, так і з Китаєм, що робить Грузію потенційно привабливим місцем для китайців, де вони можуть виробляти або частково виробляти товари і продавати їх Європі, – сказав Давид Апциаурі, що був послом Грузії в Китаї з 2014 по 2018 роки. – Китайські компанії можуть імпортувати в Грузію частину того, що необхідно для виробництва, а потім експортувати готову продукцію в Європу, без митних зборів. Але для цього нам потрібен масштаб виробництва».\nУ той же час Грузія намагається вийти на китайський ринок, який у певному сенсі більш доступний, ніж дві основні альтернативи для Грузії – ЄС і Росія. Євросоюз сьогодні є найбільшим ринком для грузинського експорту обсягом понад 730 мільйонів доларів, але темпи зростання незначні, з огляду на те що багатьох грузинських виробників бентежить суворе регулювання на європейському ринку. Грузинські поставки в Росію оцінюються майже в 437 мільйонів доларів, але політичні розбіжності між двома країнами часто переростають у торгові війни.\nТим часом Китаю, схоже, все більше подобається один із ключових грузинських продуктів – вино. Закупивши в минулому році майже 7 мільйонів пляшок, Китай став найбільшим в світі споживачем грузинського вина після Росії (понад 53 мільйони пляшок) і України (11 мільйонів). «Навіть якщо якась маленька частина Китаю вирішить, що їм подобається грузинське вино, вони можуть запросто купити всі пляшки, вироблені в Грузії», – сказав економічний аналітик Уелтон.\nВ цілому, проте, експорт до Китаю не росте і складає близько 200 млн доларів на рік, але цей показник істотно відстає від імпорту – 834 млн доларів в 2018 році. «Ми не бачимо особливого зростання. Мабуть, це не та прекрасна можливість, про яку ми думали, а можливо, ми просто ще не намацали її», – сказав Уелтон.\n«[Китай] є новим і складним ринком для освоєння грузинами, – сказав Георгій Пертая, колишній глава агентства інвестицій Грузії, нині президент Торгово-промислової палати Грузії. – Наші бізнесмени повинні вивчити правила, бізнес-культуру і ринкові можливості, які сильно відрізняються [від місцевих], а також розрізняються в різних регіонах Китаю».\nПалата призначила спеціального представника в Гуанчжоу, столицю південної китайської провінції Гуандун, щоб допомагати грузинському бізнесу орієнтуватися на китайському ринку. Уряд також організовує грузино-китайські бізнес-конференції. «Ми вже створили сприятливі умови для торгівлі та інвестицій, – сказав Пертая. – Тепер нам потрібно, щоб підприємці з обох сторін зустрічалися, говорили і висували ідеї».


Андрій Бондаренко: Провінційність Хмельницького не є його недоліком ‒ навпаки..\nСьогоднішній співрозмовник "Проскурова" ‒ заступник міського голови Андрій Бондаренко. На цій посаді ‒ з 4 грудня 2015 року. До цього працював заступником міністра інфраструктури України.\n- Андрію Євгеновичу, насамперед розкажіть кураторство якими галузями міського господарства вам доручено?\n- Це фінанси і бюджет, комунальне майно, транспорт, архітектура та містобудування, земельні відносини, капітальне будівництво.\n- Навантаження неабияке, раніше ці обсяги розподілялися між двома заступниками міського голови. Для людини нової в нашому місті, нехай і досвідченої, це, мабуть, непросто…\n- Так, роботи вистачає, але вона цікава, отож ніколи оглядатися. Натомість є відчуття єдиної команди, яка має чіткі орієнтири: вивести Хмельницький на сучасний рівень життя в усіх сферах.\n- Маючи досвід роботи у таких містах, як Київ, Дніпро, Львів, наш Хмельницький, на ваш погляд, є дещо провінційнішим для такого завдання. Що кажуть ваші відчуття людини для нього нової?\n- Хмельницький дійсно не виглядає столичним містом, але власні спостереження за півтора року роботи і життя тут дають можливість робити оптимістичні висновки. Передусім варто сказати, що Хмельницький має великі перспективи завдяки вигідному географічному розташуванню. Місто стоїть на перетині транс'європейських магістральних шляхів і це створюватиме відповідні умови для найширшого розвитку. Але найбільшим потенціалом вважаю самих хмельничан: вони відкриті, ініціативні, відповідальні, мобільні. Невипадково в місті стрімко розвинулося підприємництво, заклались основи для формування середнього класу. Досить сказати про масштаби і динаміку його забудови: за темпами житлового будівництва Хмельницький ‒ другий у країні. Велика кількість будівельних кранів ‒ це перше, що одразу кидається в очі.\n- Це, звичайно, приємне відкриття, проте були, мабуть, і не зовсім приємні спостереження? Зокрема, щодо забудови…\n- Наслідки багатьох попередніх років ‒ багато порушень містобудівних норм, недотримання умов використання земельних ділянок, їхня невідповідність, забудова рекреаційних, зелених зон, захисних смуг уздовж річок… Із цим нашій команді доводиться активно боротися, зокрема в судах. Так, лише у першому кварталі минулого року витрачено річні призначення для цього.\n- Суди судами, але як запобігти надалі таким порушенням?\n- Маємо використовувати всі важелі впливу, якими наділена міська влада. Наприклад, торік ми створили архітектурно-містобудівну раду, яка складається виключно з фахівців цієї сфери. Раніше діяла так звана технічна рада з числа депутатів-забудовників, які диктували свої умови. Триває робота з розробки змін до генерального плану забудови міста, вперше запроваджена робота з формування плану червоних ліній, детального плану центру міста, історичних пам'яток, плану озеленення ‒ комплексної схеми зі збереження рекреаційних зон і будівництва нових парків та скверів, зелених смуг річок. Цим самим удвічі збільшиться площа зелених зон міста. До речі, Хмельницький є першим містом в Україні, де розроблена комплексна схема озеленення.\n- Нині йдеться про запровадження нової схеми пасажирських перевезень у місті, хмельничан дуже цікавлять її особливості.\n- Нова схема є потребою часу, має усунути попередні недоліки, бути сучаснішою та зручнішою. За яким принципом будувалася нинішня схема? Блочна система маршрутних перевезень, де кожен із шести визначених блоків складався з кількох маршрутів автобусів у звичайному режимі руху та маршруток. З підприємцем чи підприємством, який у конкурсі вигравав такий блок, укладався відповідний договір, причому за наявності якихось порушень розірвати його було практично неможливо, інакше створювалася прогалина на цих маршрутах. Більшість маршруток ‒ це переобладнані вантажні машини типу "Спринтер" ‒незручні для пасажирів. У сусідніх з нами обласних центрах від цієї практики вже відмовилися. До речі, деякі з підприємств-переможців навіть не мали власних транспортних засобів. Який вихід із цієї ситуації ми запропонували? Нова схема має інші підходи. По-перше, надається перевага комунальному пасажирському транспорту ‒ тролейбусам, які місто продовжуватиме закуповувати й оновлювати старі. По-друге, пріоритет надаватиметься великогабаритним автобусам, котрі з'єднуватимуть мікрорайони і частково дублюватимуть тролейбуси у випадку форсмажорних ситуацій. Третя складова нової схеми ‒ середньогабаритні автобуси типу "Богдан" і малогабаритні маршрутки, які забезпечуватимуть перевезення там, де незручно або економічно недоцільно використовувати великогабаритний транспорт. Новація ‒ експрес-маршрути, що з'єднуватимуть віддалені мікрорайони, оминаючи центр міста з мінімумом зупинок. Вони будуть дещо дорожчими.\nУ другій половині року плануємо провести конкурс на право здійснення пасажирських перевезень за новою схемою, яка діятиме з 1 січня 2018 року. Особливістю конкурсу буде не колишній блочний принцип, а право на один чи два-три маршрути. За цих умов і за наявності порушень з боку перевізника можна буде розривати з ним договір без якихось наслідків для транспортного сполучення, адже заміна знайдеться без ускладнень. Принципово, що договір укладатиметься з кожним перевізником на маршруті, а не їхніми наймачами.\n- Нові підходи передбачають кількісне регулювання маршруток ‒ збільшення чи навпаки зменшення?\n- Виходимо з того, що пасажири повинні обслуговуватися комфортно, а вулиці міста позбутися транспортних заторів і бути безпечними для пішоходів. Орієнтир на поступове зменшення маршруток з їх заміною. Поки що йтиметься про скорочення 50 одиниць з подальшим зменшенням малогабаритних авто. Також планується максимально прибрати маршрутки з центральних вулиць міста. Розуміємо, що перехід на нові, сучасні засоби ‒ справа вартісна для підприємців, тому в часі їх надмірно не обмежуємо. Але вимагатимемо обов'язкову легалізацію всіх працівників, дотримання належного рівня культури обслуговування: поведінки, зовнішнього вигляду, вибору музики, встановлення GPS-навігатора тощо. Все це прописуватиметься у договорах.\n- Як діятимуть новації ‒ зможемо оцінити наступного року, а що чекає пасажирів цьогоріч: з тарифами, пільговим проїздом?\n- Тарифи з 1 березня ми збільшили на одну гривню для тролейбусів і великогабаритних автобусів та на 50 копійок ‒ для маршруток з 1 березня, адже зросли вартість електроенергії, ціни на паливно-мастильні матеріали, є необхідність виконати вимоги щодо мінімальної заробітної плати. Стосовно пільгових перевезень міська влада продовжує практику відшкодування витрат перевізникам. Цього року на це фінансування збільшене до 45 мільйонів гривень ‒ на всі види міського транспорту: комунальний і приватний.\n- Нові вимоги до якості та культури перевезень, мабуть, означатимуть і нові тенденції щодо загальної культури життя. Чи зможуть вони органічно поєднатися з провінційністю нашого міста?\n- Думаю, провінційність Хмельницького не є його недоліком, адже все відносно. Він, як інші колишні провінційні містечка, наслідує давні традиції, котрі складають його колорит, унікальність, формуючи особливий світогляд, ментальність. Вчорашній Проскурів ‒ чудовий приклад цього. Ми по це говорили на початку розмови. Зрештою, треба визнати, що культуру життя кожен розуміє по-своєму. Для декого ‒ це кількість театрів, музеїв, картинних галерей. Для інших ‒ відчуття комфортності у благоустрої, чисті вулиці, теплі оселі… Колись, навідуючись у Хмельницький, відчував якусь його сірість, можливо, потрапляв у негоду. Нині тут працюючи, можу сказати, що це веселе місто, яке стрімко розвивається саме у культурній площині: цікавими фестивалями, вуличними заходами, сучасними віяннями, мистецькими об'єктами…\n- Отож, можна сподіватися, що, відчувши всі принади Хмельницького, станете його постійним жителем?\n- Скажу так: я хотів працювати у такому місті. Коли Олександр Симчишин, ставши міським головою, запропонував мені бути в його команді, погодився, не вагаючись. Але мушу визнати, що це було і своєрідне відрядження від політичної сили ВО "Свобода", яка тут перемогла на виборах. Відтак бачу своє завдання у налагодженні роботи у доручених мені галузях, підготовці кадрів. Далі буде видно, я ‒ людина великої свободівської родини, буду працювати там, де це найбільше потрібно.\n- Успіхів вам у цьому, але ми ще попрацюємо, адже у вас є власне бачення і щодо архітектурного обличчя міста, і капітального будівництва, і комунального майна… Отож, до нових зустрічей на сторінках нашої газети.\nПідготував Володимир Разуваєв, газета "Проскурів"


Джонсон запропонував нову програму для навчання десятків тисяч українських військових у Британії — DSnews.ua\nп’ятниця, 17 червня 2022, 22:51\nПро це йдеться у повідомленні на сайті британського уряду, передає "ДС".\nВказану програму для Збройних сил України очолить Велика Британія, будуть також залучені й інші міжнародні партнери, якщо наша країна прийме цю пропозицію.\nЗазначається, що кожні 120 днів з неї зможуть навчатися до 10 тисяч солдатів. Навчання відбуватимуться за кордоном.\n"Кожен солдат повинен буде провести три тижні на тренувальному курсі, вивчаючи навички переможних боїв на передовій, а також базову медичну підготовку, кібербезпеку та тактику поводження з вибуховими речовинами", – сказано в повідомленні.\nДжонсон сказав, що ця програма докорінно змінить хід війни з РФ, забезпечивши Збройним силам України стійкість, необхідну для їхньої перемоги у боротьбі за мир.\nБританська армія передасть ЗСУ свій досвід, перевірений у боях. Ці знання дозволять нашим захисникам прискорити розгортання, відновити свої сили та посилити опір агресору.\nВ рамках попередньої програми "Орбіталь" Велика Британія навчила понад 22 тисячі українських військовослужбовців у період з 2015 року до початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну.\n"Навички ведення бойових дій, отримані під час семирічної програми, дозволили українським силам розпочати запеклу оборону проти незаконного та неспровокованого вторгнення Росії", – зазначили у Британії.\nНагадаємо, прем’єр-міністр Великої Британії Борис Джонсон у п’ятницю, 17 червня, прибув до столиці України з неоголошеним візитом. Зеленський і Джонсон знову прогулялися Києвом та вшанували пам'ять загиблих героїв України.


У 2017 році на первинному ринку нерухомості триматиметься ціновий баланс – експерт\nHomeBlogНовостиУ 2017 році на первинному ринку нерухомості...\nPrevious item Як новий закон про... Next item Нацкомиссия снова...\nПротягом 2017 року ціни на житло у новобудовах, ймовірно, залишатимуться стабільними. Таку думку висловив експерт з нерухомості Артур Пилипчук.\nА.Пилипчук зауважив, що незначне зниження середньої вартості житла у новобудовах, яке спостерігалося протягом 2016 року, наразі призупинилося.\n“Я думаю що ця призупинка пов’язана із собівартістю, адже є собівартість створення цього продукту і нижче жоден забудовник не буде продавати. А собівартість не зменшилась — а навпаки, поступово збільшується. Тому я думаю, що саме собівартість вплинула на зупинку зниження цін на ринку новобудов. Я думаю що знижуватися не будуть ціни, бо собівартість гальмуватиме таку можливість, і підвищуватися не буде — тому що платоспроможність найближчим часом не буде підвищуватися”, — вважає експерт.\nТакож він зауважив, що конкуренція на ринку доволі висока, а тому найближчим часом експерт прогнозує, що ціни на нове житло будуть стабільними.