Зима близько: наскільки Україна вільна від російського «газового зашморгу» / Новини / Finance.ua\nЦя зима стане третьою, яку Україна зустріне без споживання російського газу, хоча ще в листопаді 2015 року це здавалося нездійсненним завданням.\nЩе чотири роки тому ціна на «блакитне паливо» була головним політичним важелем впливу Москви, і наша країна неодноразово потрапляла в цю пастку. У 2013 році екс-президент Віктор Янукович обміняв знижку на російський газ для України (з $400 до $268 за тис. куб. м) На відмову від європейської інтеграції.\nОднак навіть незважаючи на це, ціна на газ для України залишалася значно вищою, ніж для Європи.\nНезважаючи на свою територіальну близькість до Росії і, відповідно, нижчі витрати на транзит, Україна платила за газ на 25% більше, ніж Німеччина, за той же обсяг ресурсу.\nЗ 26 листопада 2015 року Україна припинила купувати російський газ, звернувшись до імпорту «блакитного палива» виключно на західному кордоні.\nПершим кроком на шляху до створення вільного енергетичного ринку стало відкриття нових маршрутів. У 2016 році наша країна в цілому імпортувала 11,1 млрд куб. м газу, з яких 9,1 млрд куб. м – зі Словаччини, 1 млрд куб. м – з Угорщини і 1 млрд куб. м – з Польщі.\nЧитайте також: Росія для зупинки транзиту газу через Україну вже витратила понад $37 мільярдів – експерт\nВарто зазначити, що, відмовившись від російського блакитного палива, Україна не тільки позбулася політичного тиску, а й отримала економічну вигоду, оскільки на західних кордонах почала купувати газ за середньою ринковою ціною в межах $200-230. За оцінками «Нафтогазу», з 2014 до 2016 року Україна зекономила $4,4 млрд на імпорті енергоресурсів.\nЗараз запаси газу в українських сховищах перетнули позначку в 13 мільярдів, а імпорт з Європи йде за графіком. При цьому експерти відзначають, що імпорт газу з Європи не є панацеєю для українського ринку. У попередні роки замість розвитку власної ресурсної бази Україна йшла простим шляхом – збільшуючи закупівлі.\nЗараз же Україна зменшує імпорт і збільшує власний видобуток. За словами віце-прем’єр-міністра Володимира Кістіона, завдяки розвитку власної газовидобувної галузі до 2020 року Україна зможе повністю забезпечити потребу в природному газі і відмовитися від імпорту взагалі.\nЯк свідчать дані «Укртрансгазу», протягом перших семи місяців 2017 року Україна збільшила власний видобуток газу на 3,2% в порівнянні з аналогічним періодом 2016 року – до 12 млрд 43,9 млн кубометрів. Запаси природного газу становлять близько 1 трильйона кубометрів, яких має вистачити на 30 років, а нафти і газового конденсату – 200 млн тонн, яких вистачить на 90 років.\nЗа останні три роки Україна змогла скоротити споживання газу на третину. Якщо протягом 2013 року українці використали 50,4 млрд кубічних метрів газу, то в 2016 році ця цифра знизилася до 33,2 млрд. Згідно з актуальною інформацією «Укртрансгазу», споживання палива в першому півріччі 2017 року склало 16 млрд і за темпами вже покращує показник минулого року.\nВлада виділила 3 мільярди на повну консервацію ЧАЕС Вчора, 19:30 146\nПольща і США погодили постачання СПГ на 20 років Вчора, 19:15 259\nЧерез підвищення цін на пальне за АЗС візьметься Антимонопольний комітет Вчора, 16:45 381 1\nВ Україні модернізують найбільше підземне газове сховище Вчора, 16:15 450\nВ НБУ назвали чинники, які стримують розвиток підприємств в Україні Вчора, 13:00 824 5\nЄБРР має намір запустити в Україні програму з біоенергетики на EUR70-80 млн Вчора, 10:15 195\nНафта Brent подорожчала до $81,44 за барель Вчора, 09:45 155\nСША змушені шукати нові ринки для збуту нафти Вчора, 08:15 1050\nВчора, 15:00 - 2688 18\nВчора, 08:45 - 2387 8\nВчора, 14:15 - 2166 6\nВчора, 12:10 - 594


Відпочинкова база "Сен-Тропе": що відбувається та чим привернула прокуратуру - rivne.name\nВідпочинкова база “Сен-Тропе”: що відбувається та чим привернула прокуратуру\nНа території Рівненської області функціонує декілька десятків пляжів, серед яких відпочинкова база “Сен-Тропе” користується особливою популярністю. Кожного літа сюди приїжджають погрітися під теплими сонячними променями та похлюпатися у воді багато рівнян та гостей міста. Останнім часом територією зацікавилася прокуратура через незаконне використання орендованої землі її власниками. Детальніше на rivne.name.\nІсторія виникнення “Сен-Тропе”\nБаза відпочинку “Сен-Тропе” знаходиться неподалік села Олександрія на Рівненщині і виникла порівняно недавно. Встигла себе зарекомендувати на хорошому рівні, оскільки щороку відпочивальників все більше та більше. Гарна та чиста територія свідчить про те, що господарі турбуються, щоб гостям було комфортно та затишно.\nУ 2012 році приватним товариством взято в оренду близько 90 гектарів землі водного фонду для рибогосподарських потреб. Договір оренди укладено на 49 років, але орендарі порушили його умови. Таку версію оприлюднила речниця Рівненської обласної прокуратури Оксана Жужельська. Альтанки та будівлі самої бази звели незаконно, чим привернули увагу правоохоронних органів.\nПозиції обох сторін\nРечниця повідомляє, що орендарі не отримували згоди на будівництво відпочинкової бази, прибережної зони, облаштування пляжу в охоронній зоні газопроводу. У зв’язку з цим, прокуратура надіслала звернення до Господарського суду Рівненської області, в якому просить розірвати договір оренди та знести самовільно зведені будівлі.\nОксана Жужельська повідомила, що територію планують повернути державі в особі Олександрійської сільської ради. Голова сільради Олександр Гуц розповів, що приватне товариство “Гарпун” в свій час отримало дозвіл від райдержадміністрації. Зараз база “Сен-Тропе” не приймає гостей, бо є місцем літнього відпочинку.\nНачальник Рівненської районної військової адміністрації Олександр Коваль уточнив, що РВА не виступатиме стороною процесу. Посадовець пояснює, що у цьому випадку мали б укласти додаткову угоду з територіальною громадою. Згідно з законом, при виявленні порушень земельні ділянки переходять у комунальну власність. Протизаконні дії розглядають та вирішують представники правоохоронних органів.\nВласник відпочинкової бази Андрій Ботвінчук здивований таким рішенням прокуратури, адже за весь час існування популярного містечка ніяких конфліктів не виникало. За словами орендаря, останніми роками про захмарні заробітки і мови немає, оскільки ситуація з коронавірусною інфекцією суттєво вплинула на бізнес. Люди настільки звикли до “Сен-Тропе”, що відвідують пляж цілими родинами. Свою позицію в суді обов’язково будуть відстоювати, адже впевнені у своїх діях.\nАндрій Ботвінчук також наголосив, що поблизу водойми зведено чимало приватних будинків, які належать відомим рівнянам. Місцева влада та прокуратура не висуває власникам житла ніяких претензій та не запрошує до суду. Чи стане доступною цього року база відпочинку “Сен-Тропе”, покаже слідство.\nісторія виникнення бази відпочинку\nбудівництво відпочинкової бази\nВідпочинкова база "Сен-Тропе"\nPrevious articleЯк змінювався рівненський пляж – від ідеального місця для відпочинку до категоричної заборони купання\nNext articleЧому рівнянам не можна ходити в ліс?


Встановлено особи всіх загиблих у Миколаєві шляховиків та водія BMW, що їх збив (відео) | УНІАН\nВстановлено особи всіх загиблих у Миколаєві шляховиків та водія BMW, що їх збив (відео)\n11:42, 15 вересня 2016\nВсі четверо загиблих у ранковому ДТП на Центральному проспекті у Миколаєві - співробітники миколаївського КП "СМЕП".\nЗа кермом BMW був житель Миколаєва Кононенко, перехожі хотіли влаштувати йому самосуд / novosti-n.org\nЯк повідомляє місцеве видання «Новости-N», йому вдалося встановити особи всіх загиблих.\nЦе Леонід Дерій, Михайло Слєпухов, Віктор Михайличенко та В'ячеслав Скляренко. За даними «Новостей-N», Скляренку вчора, 14 вересня, виповнилося 30 років.\nДерій пропрацював на підприємстві більше 40 років, йому було близько 70 років. Ще двом робочим приблизно по 30-35 років.\nМісце події вже відвідали родичі загиблих. "Їх стан важко описати", - зазначає видання.\nЧитайте такожВ ДТП під Миколаєвом загинув депутат облради від "Батьківщини"\nУ свою чергу, за даними видання, за кермом машини був чоловік на ім'я Дмитро Кононенко 1985 року народження.\nВін є жителем Миколаєва, працює механіком на суднах закордонного плавання. У кінці серпня повернувся з чергового рейсу.\nАвтомобіль, на якому було скоєно смертельне ДТП, йому не належить - він зареєстрований на його матір.\nПри цьому Кононенко заперечує свою провину. На допиті в поліції він заявив, що не був за кермом автомобіля, а BMW у нього викрали.\nЯким чином він опинився на місці події в нетверезому стані і з голим торсом, а також чому тікав, затриманий виразно пояснити не міг.\nЧитайте такожУ поліції розповіли деталі загибелі трьох дорожніх робітників у Харківській області\nПоліцейські організували процедуру впізнання водія очевидцями події.\nЗазначається, що в його крові було виявлено 1,68 проміле алкоголю, що відповідає середньому ступеню сп'яніння.\nЗгідно з медичними довідниками, при такому рівні алкоголю в крові «їхати просто неможливо, оскільки очі втрачають здатність добре бачити за кермом. При цьому дуже сильно погіршується зір, зате збільшуються такі фактори, як розслабленість і нахабна самовпевненість. Координація та рівновага повністю втрачається, порушується реакція, стиль водіння стає максимально ризикованим. При такому ступеню сп'яніння людина стає злою й сумною, порушується координація руху, порушується рівність ходи. Деякі люди можуть вести себе дуже агресивно, аж до бійки. На цій стадії зазвичай виникають проблеми з пам'яттю».\nЗа словами очевидців події, після наїзду на чотирьох співробітників дорожньої служби винуватець кинув автомобіль і намагався втекти, але його наздогнали небайдужі громадяни.\nЧитайте такожЗа останні півтора року в ДТП загинуло більше українців, ніж в зоні АТО\n"Удар був такої сили, що ми подумали, що щось вибухнуло. У нас діти прокинулися від цього звуку", - розповіла «Новостям-N» мешканка однієї з багатоповерхівок по вулиці 8 Березня.\nЗа її словами, вийшовши на балкон, вона побачила людей в помаранчевих жилетах, що лежали на проспекті, а автомобіль BMW стояв далі.\n"Водій вискочив з машини і кинувся бігти, його почали наздоганяти люди", - каже жінка.\nНаздогнати водія вдалося у дворах, де він намагався сховатися на даху гаражів. Розгнівані перехожі накинулися на винуватця і "ледь не розірвали його на шматки". Водієві нічого не залишалося, як повернутися назад і сховатися в своєму автомобілі.\nЯк зазначає ЗМІ, і після цього обурені люди деякий час розхитували і штовхали машину. Заспокоїти розлючених перехожих вдалося лише прибулим на місце поліцейським.\nЧитайте такожБіля Рівного сталася кривава ДТП: загинули двоє дітей та водій (фото, відео)\nНагадаємо, вранці в четвер на Центральному проспекті (Леніна) біля перетину з вулицею Шосейною (Фрунзе) в Миколаєві автомобіль BMW на високій швидкості, набагато більше 100 кілометрів на годину, врізався в групу робітників, що наносили дорожню розмітку.\nВ результаті аварії четверо робітників загинули на місці події. Затриманому водієві загрожує від 5 до 10 років в'язниці за ч. 3 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами).


Богдан Рубчак. Перемога над прірвою. Про поезію Василя Стуса.\n[ Друкується за журн. «Сучасність», ч. 10, 1983, жовтень, стор. 52-83.\nЦитовані вірші подається за збірками поезій В. Стуса «Свіча в свічаді» і «Палімпсести». ]\nПохорон Алли Горської. Київ, Берковицький цвинтар,\n7 грудня 1970 р. У центрі Василь Стус з портретом художниці.\nСкульптура голови Василя Стуса роботи В. Довганя, що її фотографія репродукована в еміграційному виданні Стусових ранніх поезій «Зимові дерева» (Брюссель, 1970), зображує мужнє обличчя боксера, з міцною щелепою і низьким, вузлуватим чолом. Глина з шорсткими, не зализаними поверхнями справляє враження, що ця сильна голова щойно виросла з землі. Та проте в самій оцій силі поетового обличчя помітний тонкий, несамовито зосереджений смуток – смуток сівача, що зупинився серед ріллі і слухає далеку пісню дівчини або й відлуння власної пісні в душі, що її ніхто ніколи не співатиме. На фотографії з похорону Алли Горської бачимо Стуса знову: він несе за труною вінок. Хоч поет невиразно знятий, однак його висока постать обіцяє надзвичайну силу худого тіла. Ця сила втілює силу надзвичайної індивідуальности, силу людини з одчайдушністю в очах, яка бачила безодню і не втікала від неї.\nПро силу Стусової особистости згадують свідки. У цікавому й цінному спогаді про поетове перебування в Мордовії Михайло Хейфец розповідає, як Стус «завжди говорив з начальством і ментівнею тоном переможця й прокурора на майбутньому нюрнберзькому процесі», як він постійно відмовлявся йти з таборовими наставниками на будь-які компроміси, що завжди потрібно для самозбереження в подібних ситуаціях («Сучасність», ч. 247-248, стор. 18). А Сергій Солдатов, в інтерв'ю з Богданом Нагайлом, сказав, що Стуса «завжди відрізняло непримиренне ставлення до неправди, беззаконня, системи гноблення... Він дуже страждав... але він намагався цього не виказувати... Уночі він іноді виходив до коридору і стогнав від болю» («Сучасність», ч. 258, стор.96).\nВасиль Стус. Скульптура Бориса Довганя, Київ 1968.\nТакі свідчення в словах, на фотографії, в глині, можуть викликати сподівані романтичні реакції: в уяві вирізьблюється постать передовсім стихійна – а в буйній уяві певної ідеологічної структури навіть постать «велетня-Прометея» – але в усякому разі постать мистця, який літературними впливами не турбується, бо творить «від душі», а не «надумано», й тому не часто думає про літературу. Такі уявлення про поета взагалі, до речі, зустрічаємо сьогодні досить часто, особливо серед американських поетів або тих, хто піддався американським впливам. Та сподівані романтичні реакції (чи єфремовські, а чи народжені вчора в якомусь нью-йоркському «кафе поетів») часто бувають помилковими. Так і в нашому випадку. Бож до справді унікальної творчої особистости не слід підходити по-традиційному.\nХейфец розповідає про неймовірну Стусову ерудицію та взагалі інтелектуальний склад розуму: знавець філософії, поет на засланні проводить час у розмовах про Канта, Гуссерля і особливо про свого улюбленого Альбера Камю. Як людина до крови й кости літературна, він пише критичні статті (конфіскована велика праця про Тичину), багато перекладає, а в розмовах читає напам'ять численні вірші різних поетів різними мовами та професійно обговорює літературні твори. Недавній емігрант розповідав мені про вечірку, ще в Києві, на якій Стус годинами напам'ять читав твори Райнера Марії Рільке по-німецьки.\nНавіть поверховий погляд на плесо Стусової творчости, яка нам приступна (і то не тільки в розумінні заглиблення, а й у статистичному розумінні: адже конфісковано понад шістсот його поезій та перекладів, і тільки невеличку частину його дорібку вдалося врятувати), відразу відкриє впливи і напливи різних поетів. Про ці впливи згадують усі, хто пише про Стуса, як, наприклад, Марко Царинник у дуже добрій передмові до еміграційного збірника «Свіча в свічаді»... Характерно, що про них згадує і сам Стус, зовсім не збираючися їх маскувати. У вступі до збірника «Зимові дерева» під заголовком «Двоє слів читачеві» поет пише, що в молодості він захоплювався Рильським і Вергарном, потім «прийшов до мене Бажан», а пізніше – «епоха Пастернака і необачно велика любов до нього». Далі Стус згадує Ґете, Свідзінського, Рільке, Унґаретті, Квазімодо. Це справді широкий і навіть дещо строкатий західньо-східній килим!\nОсь строфа про засніжені тополі:\nЗгорнули руки – не викричатись\n(як викричатись – без рук?).\n«Зимові дерева», стор. 117\nКожний, хто хоч десять хвилин в житті читав Пастернака по-російськи, впізнає в цій Стусовій строфі неповторний пастернаківський синкопований ритм, карколомно-нерівні рими, і майже окарикатурену персоніфікацію природних явищ, що звучить як витвір уяви якогось поета дитячих віршів, який раптом або збожеволів, або випив забагато рислінґу. Стус пише, що він позбувся впливів Пастернака в кінці п'ятдесятих років, але ми маємо свої причини йому в цьому не довіряти.\nВ Стусовій дещо пізнішій поезії впливи Пастернака затіняє, але аж ніяк не закриває ще один магнетичний поет нашого сторіччя, що впливав і на самого Пастернака, – Райнер Марія Рільке. Але як струмінь впливу Пастернака слабшає, хоч аж ніяк не висихає, в пізнішій Стусовій творчості, так вплив Рільке чутний іноді й у ранній його поезії. Саме в ранній поезії я знайшов дуже цікавий приклад впливу Рільке на Стуса:\nхто крізь зорі твої молитви\nпересіяв, мов на решето...\n«Зимові дерева», стор. 27\nЗустрічаємо тут не тільки ранню рількеанську тематику, але, що найголовніше, отой неповторний тон в самій інтонації – разом і святково-ритуальний, і розпачливо-болісний, – що його хотілось би назвати своєрідним «метафізичним надривом» (Такі стилістичні «пастки» на читачеве релігійне почуття в ранній поезії Рільке блискуче й дуже складно обговорені в книзі: Paul de Man, Allegories of Reading, Нью-Гейвен, 1979, стор. 20-56). Та для нас найголовніше те, що Рільке просвічується не тільки в окремих місцях, але в усій Стусовій творчій філософії, а вже особливо в його рількеанському ставленні до смерти та в його переконанні, що пісня перемагає страждання і стає джерелом руху всесвіту. До цієї теми я повернуся трохи згодом.\nЩодо менш систематичних та проникливих впливів інших поетів – з них можна б скласти цілу бібліографію. У віршах про дитинство чи про природу, наприклад, іноді звучить Рильський, разом із численною армією його епігонів. Тут, звичайно, маю на увазі Рильського в його сибаритно-оптимістично-фривольному профілі, бож є й інший Рильський, куди цікавіший – філософсько-трагічний, бентежно-глибокий поет. Зайво підкреслювати, що такий Рильський має мало епігонів. Наведу приклад з цього першого Рильського, як він відображений у Стусових рядках:\nжовто-зелену викидають брость,\nа наді мною київське весняне\n«Свіча в свічаді», стор. 74\nУ вірші «Молодий Ґете» («Зимові дерева», стор. 102-103) за постаттю молодого Ґете мигтить тінь Бажанового Гофмана: тут є і «шпатовий мускатель», і «гранчаста заряхтіла порцеляна», і «клявесин», що «шаріє перлямутром», і багато такого іншого. Це з раннього Стуса. А ось декілька рядків із пізнішої Стусової творчости:\nСпаскуджене парсунами п'яниць,\nі пришелепуватих землячків,\nпід шептами байдужих баляндрасників...\n«Палімпсести», стор. 292\nЯ знайшов у Стуса і відгомони Тичини, Плужника, Филиповича, загальний тон шестидесятників, навіть дещо з «естаблішменту» радянської поезії як, наприклад, із Малишка:\nТи віками доземно хилилась\nі ждала, од горя німа.\n«Зимові дерева», стор. 104\nЄ в Стуса цілком несподівані перегуки. «Утік з казарми» – з рядком «Вар'ят за брата» – це мила стилізація під західньоукраїнські рекрутські вірші, з Федьковичем включно, в дуже цікавому (навіть з літературно-історичного боку) поєднанні з Шевченковою «захалявною» творчістю («Зимові дерева», стор. 119). Та в Стуса зустрічаємо куди несподіваніші відгомони:\nЦе в прискалках душа твоя жахтить...\n«Свіча в свічаді», стор. 85\nЦе ж неначе прямо з «Під знаком Фенікса» Олега Зуєвського! (Інтертекстом, до речі, може тут служити Рільке). Або ще один неочікуваний відгомін:\nЧотиригранний, і негабаритний,\nу шиї тріскає хребетний стовп,\nаршина не ковтнеш: у плечі втоптана\nшоломом голова – по підборіддя.\nа він, бугай, несе між рогів грім\nі від жадання товпиться і пухне.\n«Зимові дерева», стор. 159\nЯк подає Хейфец, Стус нарікав, що після одного з численних обшуків забрали в нього збірники поезій Емми Андієвської.\nВзагалі, в читача може скластися враження, що під псевдонімом «Василь Стус» пише кілька поетів. Бож трудно повірити, що одне перо написало рядки:\nми в річки випили води...\n«Свіча в свічаді», стор. 94\nз одного боку, і з другого:\nбілий, як божевілля...\n«Зимові дерева», стор. 50\n... І колючий дріт,\nпо вимерзлій стіні...\n«Палімпсести», стор. 167\nНа цьому рівні мого обговорення, Стусова поезія – це свічадо, що віддзеркалює інші обличчя – віддзеркалює їх не тільки свідомо, але сумлінно й цілком відкрито. Та під поверховою мозаїкою впливів, чи то систематичних (як у випадку Пастернака чи Рільке), а чи більш роздрібнених – нуртує творча енергія Стусового двійника або, хоч як не хочеться вживати такої банальности, Стусового духовного батька. Ідеться мені, певна річ, про Тараса Шевченка. Стусове поверхове роздрібнення – його розсіяння в точному розумінні, як брак зосередження – неначе єднається непомильно унікальним голосом іншого, більшого поета. Шевченків голос уже виразно чутний у Стусовій ранній поезії. Міцніє він у в'язничній поезії – в збірнику «Свіча в свічаді» (як це помітив Царинник у вже згаданій передмові), а особливо в «Палімпсестах». У цій новій фазі творчости Стус неначе єднається з в'язнем-Шевченком, неначе зв'язує свою долю з його долею, щоб випивати з кореневим соком поезії хоч трохи тієї людської – не божеської, а саме людської – величі віч-на-віч із нелюдським проваллям. Це якась одчайдушна, не те що відкрита, але просто-напросто зухвало декляративна залежність, що її Стус підкреслює численними парафразами з «Кобзаря», в несподіваних в'язаннях із власними неповторними образами. Наприклад, в наступному уривку Шевченків образ із природи, висловлений у невтральній, абсолютно безособовій присудковій конструкції, раптом перевтілюється не тільки в особове, але сильно особисте, неначе цей випадковий образ циклічности часу природи стає центральним образом часу Стусового власного життя, з характерно представленими ключовими дієсловами, які в цьому новому порядку мають підкреслити мотив оновлення:\n... Із того раю\nрадів я, згублений в світах,\nсам – і смеркаю і світаю.\n«Свіча в свічаді», стор. 92\nА ось серія власних образів, з несподіваною шевченківською «пуантою»:\nвід узголів'я дощ і дощ.\nРидання шиб і ринв. А хоч –\n«Зимові дерева», стор. 68\nПодібних прикладів можна знайти сотні, як теж десятки безпосередніх звертань до Шевченка. Іноді невідомо: звертається Стус у вірші до Шевченка, чи до себе самого, таке в нього щільне з Шевченком єднання:\nТи звав його. Ти думав – молодий,\nупораєшся. Бо могутня шия\nкріпацького поріддя не зігнеться,\nаби там що. Пригадуєш? Було.\n«Зимові дерева», стор. 69\nВзагалі, ціла поема «Потоки», що з неї я взяв цей уривок, може бути про Шевченка або про самого Стуса. В даному уривку «кріпацьке поріддя» наштовхує читача на перший вибір, а «пригадуєш?» – на другий.\nСтусова в'язнична поезія вся наснажена Шевченковою думкою, його силою, його відвагою, його бунтом – вона вся дзвенить ними. Щобільше, в Стуса ж бо навіть вбачаємо своєрідну імітацію «стилю» Шевченка не тільки в поезії, але в житті – в його, Стусовому, різкому екзистенціяльному виборі та в гордому прийманні наслідків цього вибору, як на це натякає хоча б щойно наведений уривок.\nТа ще глибше, під струменем Шевченковоі енергії, пливе інший, найрвучкіший, струмінь. Маю тут на увазі оту інстинктову, передособисту, невимовну, але тим не менш явну енергію Стусового власного «я». Ця енергія така помітна хоча б тому, що в Стусовому дорібку нелегко знайти «об'єктивні» твори: навіть ті поезії, в яких ніби про щось інше, говорять про самого поета. Стусове «я», як Шевченкове, колосальне. Поетове «я» – динамо цієї передособистої енергії, і не пояснити його ніякою літературною теорією. Воно єднає і роздрібнення незамаскованих поверхових впливів, і роздвоєння постійного діялогу з Шевченком: енергія такого «я» дослівно ковтає всі впливи й моментально засвоює їх на стилістичному рівні, так що вони стають інтегрованою частиною і безпосереднього контексту, і цілого дорібку. Отже, енергія передособистого «я» підписує майже кожний Стусів рядок і світиться під відкрито прийнятими впливами, а навіть під частими своєрідно зухвалими стилізаціями. Певна річ, саме Стус може дозволити собі на те, щоб утверджувати своє «я» з перспективи літературної, щоб бути відкрито літературною людиною. Просто кажучи, він не має чого боятися. І саме тут є абсолютна протилежність між поетом таким, як Стус, і армією епігонів Рильського, що про неї я мимохідь згадав угорі: у першому випадку маємо справу з задерикуватою, майже нахабною, силою поетового «я», а в другому – з боязкою його неміччю. У цьому світлі доводиться змінити мій раніший опис Стусових поезій як свічад. Тепер вони стають палімпсестами, що в них, крізь нашарування різних літературних ремінісценцій, просвічується дно глибинного, первинного, абсолютно власного ще не написаного тексту.\nВідходячи від теми епігонства, хочу повернутися на хвилину до питання природи ориґінальности. Оригінальність – це не програмово-гістеричне Павндове «мейк-іт-нью». Така програмовість, як це колись помітив Володимир Юринець у своїй дивній, зизооко-розумній праці про Тичину («Павло Тичина. Спроба критичної аналізи», Харків, 1928, стор. 5), це «панування рефлексії над творчим процесом, а не сама динаміка цього процесу», і вкінці – це усвідомлення неспроможности бути оригінальним і панічні спроби маскувати цю неспроможність, цю неміч власного «я». Часто все це кінчається систематичним наслідуванням довколишніх сучасників, особливо іншомовних. А ось у Стуса навмисні, задерикуваті літературні ремінісценції стають складною грою, стають масками, позами, цілком свідомим закриванням сильної – можливо, надмірної – енергії «я». Як я вже згадав, підтекстуальний струмінь Стусового перед-особистого «я» це енергія, яка єднає окремі розсіяні, розрізнені моменти в творах у тривання суцільного дорібку. І навіть у цьому Стус такий подібний до Шевченка.\nЦя увертюра про Стусову інтегральну, своєрідно «органічну» літературність була мені потрібна на те, щоб посередньо ілюструвати мою тему. Нарешті я приступаю до неї.\nВ тематиці Стусової творчости надиво багато моментів розсіяння та роздвоєння, які йдуть упарі з моментами літературних ремінісценцій. Я зупинюся тепер над рухом розсіяння, роздвоєння й остаточного єднання в Стусовій поезії та спробую накреслити траєкторію цього руху на прикладах його образів.\nУ ранній Стусовій творчості, наприклад, знаходимо чимало пасажів, що в них сумлінно вираховуються частини тіла самого героя, його коханої й навіть інших людей, неначе ці частини тіла існують самі для себе, незалежно від центру організму. Таких місць так багато, що вони відразу звертають на себе читачеву увагу. Ось характерний приклад, що в ньому поет неначе викладає нам сам процес такого «фізіологічного» розсіяння:\n– Сходьтесь! Уже споночіло!\nЯ один, і більше нема нікого.\nщоб до ранку виповнилась моя голова\nвсіх моїх органів почуття,\nщоб нарано, почуваючись на силі,\nя знову бігав – по бібліотеках,\nчергах і далеких-далеких побаченнях.\n«Зимові дерева», стор. 183-184\nВ куди яскравішому пасажі, Стусів ліричний герой почувається фізично неповним через те, що його грабує час:\nтугу каліки – з ампутованими кінцівками.\n«Зимові дерева», стор. 51-52\nНаслідок таких «самовтрат» ляпідарно висловлений у рядку: «Ти – недолюдина» («Зимові дерева», стор. 18). Оте фізіологічно зображене розсіювання себе самого, віднімання від себе самого, неначе переслідує ліричного героя:\nЗаким пролізеш у голки вушко –\nВсе побільше – лишаєш з одягом,\nвсе поменше – з собою.\n«Зимові дерева», стор. 85\nМи скоро помічаємо, що це розсіяння переходить із площини фізіологічної на психічну, де воно, звичайно, почалося; воно спричиняє якийсь таємний страх, своєрідний, майже клінічний «Анґст». Ліричний герой попереджає сам себе:\nІ не розхлюпати себе.\nА ти – не бережешся?\nДумаєш – вистачить на віки?\nНа рік бодай – вистачить?\n«Зимові дерева», стор. 14-16\nУ перших двох наведених уривках ліричному героєві загрожує зовнішність, а в третьому – внутрішність, власні спогади, туга, гризоти.\nРозсівають, отож, і спричиняють страх, різні чинники зовнішнього й внутрішнього світу. Розсіває, наприклад, порожня активність порожніх буднів, оце кошмарно-кафківське бігання «по бібліотеках, чергах і далеких-далеких побаченнях», де є тільки натяк (але все таки він є!) на якийсь далекий, заобрійний біг. Та проте, врешті-решт, він також розсіває. Про цей «заобрійний біг» згадаю ще потім. А покищо хочу продовжувати про буденне бігання, яке загрожує не тільки ліричному героєві, але й його коханій у наступному, майже досконало зрівноваженому верлібрі:\nРозгублена між роботою і дозвіллям –\nрозшукаємо все – до найменшого панігтя,\nщоб, затиснена в себе, як в кулачок,\nреставрована для мого охриплого горлового шепоту щастя.\n«Зимові дерева», стор. 37\nДля ліричного героя стає якоюсь одержимою візією неможлива можливість щонічного зцілення коханої, щонічного чудного повернення їй її невинности, яку насилувала зовнішність, для поновленого, щонічно-первинного кохання. Згодом побачимо, що кохання теж непевне, що воно теж загрожує розсіванням. А покищо хочу звернути увагу на те, що на стилістичному рівні терпеливе вичислювання бібліотек, перукарень та ресторанів – оті майже бароккові або, можливо, вітменівські «каталоги» буденних подій і явищ – вже самі собою створюють враження розсіяння.\nТа найнебезпечнішим чинником розсіяння є Інший. Тут слід згадати думку Сартра про те, що в немилосердному погляді Іншого ми стаємо відчуженими перед собою і для себе. Дуже сильний і справді своєрідно сартрівський приклад такої безборонности і самовідчуженостй в погляді Іншого зустрічаємо в прекрасному ранньому вірші «Натурщик». Натурщик, нагий і ще тим більше безборонний, що він одночасно ще жива людина і вже скульптура, – стоїть перед байдуже жорстокими лезами очей інших людей. Ці очі це передовсім очі «від-творця» скульптора, який над перевтіленим у глину натурщиком має абсолютну силу, потім очі «споживачів мистецтва», а вкінці, і що найголовніше, очі читачів цього твору, читачів Стуса, себто наші, чужі, безжалісні очі:\nВін у розпачі. Він не може в собі затриматись.\nЗ нього висотують жили.\nі не подітись від очей зненависних,\nі п'ятий не знайти куток.\nнародження і сконання!\n«Зимові дерева», стор. 158\nІ справді, своєрідно трансцендентальні нотки, що приглушено звучать у творі, натякають на природу «натурщика» не тільки як на пасивний об'єкт, але й як на активну енерґію мистецтва: йдеться, мабуть, про самообнаження поета в своїй поезії і, отже, про оте «саморозхлюпування», що його на цьому рівні нашого читання неначе боїться таке домінуюче «я», як Стусове. І тут починаємо бачити важливе поєднання «принципу розсівання» з центральністю «я» в Стусовій поезії: чинники маскування «я» самі собою загрожують цьому «я», вбираючи в себе багато його енергії. Це треба мати на увазі під час читання решти моєї статті.\nЗвичайно, найнебезпечніший погляд Іншого – це зло-зичливий, злочинний погляд ворога. Навіть ще на волі, навіть у «Зимових деревах», молодий Стус (цілком як молодий Шевченко в Петербурзі) знає, хто його ворог, ще заки сам ворог знає свою ролю в цій смертельній грі. Залишається тепер єдиний моральний вибір: безнастанною провокацією донести до ворога свідомість цієї його ролі. З цього виходить, що погляд ворога віднімає, випиває, розсіває тільки тоді, коли ліричний герой скоряється перед цим поглядом. Тільки тоді погляд ворога має силу відчужувати «я» від себе й від світу. Отже, не так сам ворог, як покора перед ворогом, як страх перед ним – справжній ворог. Цей натяк висловлений у своєрідно пастернаківських рядках:\nВже не знайтись межи поразк,\nхоч сто мене – в мені,\nколи у грудях – сто відраз\nі кожна з них – до днів,\nдо болю. Ридма – ріс...\nоб архітрави б'ють.\n«Зимові дерева», стор. 87\nТут погляд супротивника веде або до самогубства, себто до остаточного розсіяння, абож до гіршого – до самозради, себто до переміни власного «я» в іншу, ганебну псевдо-єдність, яка являється найрадикальнішою само-згубою. Ось уривок, з вірша про сучасного поета (в мене цілком суб'єктивне враження, що це – про Тичину):\nвін надто пильно стежив шлях утрат, –\n«Палімпсести», стор. 134\nСлід, проте, мати на увазі, що тут справа куди глибша, ніж щоденні політичні обставини. Адже в несподіваному повороті навіть кохана іноді стає загрозливим Іншим. Хоч, як ми вже бачили, кохану теж роздрібнюють будні, і тоді ліричний герой з нею ототожнюється, все таки вона володіє небезпечною енергією кохання і сексу, себто енергією Іншого, яка теж викликає на двобій, що кінчається переможцем і переможеним. Не зважаючи на виразні «фройдівські» імплікації, все це можна б уважати за петрарківську позу, якби не контекст інших моментів, що я їх тут стараюся накреслити: саме вони дають моментові кохання зовсім не позовано-петрарківське, а скоріше екзистенціяльно-бодлерівське забарвлення:\n... Невже я мушу\nсторч головою западати в прірву\nу карооку? Западати так,\nщоб знітитись і зникнути. Розтанути,\nввійти в єдиний звук, єдину віру,\nв просторі очі, ніби в тятиву\nввійти стрімкою пружною стрілою.\n«Зимові дерева», стор. 123\nІ ось, своєрідно сентенційне узагальнення:\nВіддати іншому свою любов –\nто справжній егоізм.\n«Зимові дерева», стор. 30\nАдже любов – це:\nСамороздаровування – замість\n«Зимові дерева», стор. 17\nЯ намагався накреслити Стусові тематичні мотиви про енергію розсівання, яка скривається в монотонності буднів, а в цих буднях – про ще загрозливішу енергію розсівання, що нею володіє погляд Іншого. Будні тепер слід поширити на смугу темпоральности взагалі: час бо на цьому поверховому рівні Стусового розвитку – це найсильніший чинник розсівання, віднімання, втрат і самовтрат. В своєрідно рількеанських рядках Стус узагальнює цю інтуїцію:\nЧас опада. За час не зачепитись.\nРуками не вчепитись, мов за дріт.\n«Зимові дерева», стор. 74\nУ нестерпно-монотонній сучасності буднів єдине, що залишається, – це вічно чекати на майбутнє. Але остаточна іронія часу над нами в тому, що оте майбутнє, яке манить нас своїми несподіваними можливостями, саме собою завжди віддаляється, завжди трагічно залишається майбутнім. Ця темпоральна абсурдність, яка немилосердно розбиває наші надії, також нас розсіває, спершу обернувши нас у пасивну жертву часу:\nобростає гудками, пострілами, криками.\nОтже, те чекання, яке стає вічним жаданням нездійсненного майбутнього, обертає час у коло – не в життєдайне коло хліборобського календаря, що основане на космічному часі, а в зловісно зачароване коло марности людських сподівань:\nДороги в'юняться лякливо,\nсховавши голови в хвости,\nїх затискає перспектива\nі б'є пропасниця мети.\n«Зимові дерева», стор. 94\nПопереду залишається тільки старість і смерть, як остаточна, метафізично-іронічна розв'язка розсівання – довічне скаменіння:\n«Зимові дерева», стор. 171\nМи бачимо, отже, що минуле – теж не порятунок на цьому рівні нашого читання Стусової поезії. Спогади шматують, рвуть, розсівають – не менше ніж надії. Вони ж бо насильно шарпають нас назад, розчиняючи нас у різних темпоральних царинах, що в них ми тепер мусимо жити одночасно. Своєю ніби-живою присутністю (бож вони не дерева, а стовбури), спогади заслоняють нашу і так уже фраґментовану сучасність:\n«Зимові дерева», стор. 63\nНе диво, що ціла темпоральна структура – минуле, сучасне, майбутнє – підсумована такими рядками резиґнації:\nПлач, небо, плач і плач! Минуле – не вернути,\nсьогодні – згибіло, майбутнього – нема.\n«Свіча в свічаді», стор. 63\nПлин часу, який віднімає й розсіває все – нарешті сам щезає:\n... Розтопився час.\nйого змертвіла хвиля нас гойдає.\n«Свіча в свічаді», стор. 51\nЯ тепер перейду від тематичної категорії розсіяння, роздрібнення до категорії роздвоєння, розщеплення. Хоч ці дві категорії в Стусовій поезії іноді трудно розрізнити (а в практичному читанні навіть не потрібно розрізняти) – таке «роздвоєння» дуже потрібне для мого особливого читання Стусової поезії, що його я тут пробую описати. На таке «роздвоєння», зрештою, дозволяє мені припущення, що перехід від категорії розщеплення помітний уже в самому хронологічному русі Стусового творчого росту. Помітна, інакше кажучи, певна, хоч іще не закінчена, асиміляція окремих образово-тематичних одиниць довкола пунктів плюс і мінус. Така асиміляція, що особливо впадає в очі у в'язничній поезії, йде впарі з уже не розсіяними літературними впливами, а з діялогічною конфронтацією з поезією Рільке, а особливо Тараса Шевченка.\nСпершу дуже коротко опишу головніші символи роздвоєння: розлуку, провалля, «обаберегість» і найголовніший символ – люстра, свічада. Вже на початку дорібку, далеко перед ув'язненням, розлука займає в Стусовій тематичній скалі високе місце; вже тоді він пише про розлуку, в тоні Шевченкових ранніх творів, як «геть до титли й коми вивчену» («Зимові дерева», стор. 42). Саме молоді, твердить тоді ще молодий поет, найкраще знають розлуку:\n... для розлуки\nЧи ж є для розлуки строки? –\n«Зимові дерева», стор. 49\nАле розлука стає куди менш узагальненою («не чекають»), куди менш «вивченою», а справжнішою і болючішою, коли то на засланні доводиться прощатися з коханою жінкою після цинічнокоротких побачень. Тоді розлука стає справжнім «розпаданням материка»:\nповільний поковз, опуст, розпадання\n«Свіча в свічаді», стор. 73\nЧасто Стус символізує розлуку образами безодні, провалля, прірви. В угорі наведеному уривку зустрічаємо «поковз», «зсув», «опуст». А ось виразніший приклад:\nза чорним за яром спливло,\n«Зимові дерева», стор. 140\nТут бачимо своєрідну подвійну розлуку: «відходиш» не тільки «ти», а (можливо, що найголовніше) «те, що було тобою», – відходить не тільки зовнішність особи коханої, але теж її внутрішність, її суть. До того, фраза «те, що було тобою» – дуже подібна до численних Стусових образів, які втілюють мотиви самовідчуження. Для читача, звиклого до Стусової образности, ця фраза – сама собою досить абстрактна – створює своєрідну неточність або навіть двозначність ідентичности. В цьому, звичайно, є теж роздвоєння, чи принаймні натяк на нього.\nІ справді, як це буває часто в Стуса, ліричний герой весь час переносить свою увагу від коханої на себе самого, бож його «я» не терпить конкуренції: прірва розлуки з коханою – образ, який зустрічається в тисячах «любовних віршів» – стає прірвою екзистенціяльно глибокою, прірвою розлуки ліричного героя з самим собою. Дуже часто, як ось у наступних двох уривках, цю прірву створює неінтеґрований час – минуле, сучасне й майбутнє, що між ними є теж прірви:\nПопереду – прірва...\n«Свіча в свічаді», стор. 101\nУ пізнішому вірші зустрічаємо ще сильніший приклад цього:\n«Палімпсести», стор. 243\nФункцію, подібну до символа прірви, виконує символ двох далеких берегів, що його Стус іноді окреслює абстрактним новотвором «обаберегість». Поет зосереджується не на солідності одного чи другого берега, а на небезпечній порожнечі, що язвіє між ними. На даному рівні нашого читання в цій загрозливій порожнечі ліричному героєві доводиться пропадати:\nА ти – не спечалений,\nщо, як плавець – поміж\n«Зимові дерева», стор. 169\nМабуть, найпоширеніший символ роздвоєння в Стусовій поезії це символ дзеркал чи, висловлюючися його улюбленим синонімом, «свічад» (з стилізованою патиною антикварности й куди продуктивнішим натяком на світло). Символ свічад появляється вже в Стусовій ранній поезії, але там він перебуває ще на рівні символістичного «кічу», він згущується і набирає глибоко метафізичних значень у пізніших віршах, особливо у збірнику «Свіча в свічаді». У наступному уривку, наприклад, символ свічад відокремлює порожнечу від повноти, смерть від життя, «шебершання» від пісні та, що найцікавіше, поета від поезії (у порожньому, бездушному свідченні свічад жайворон роздвоюється на сіру, непоказну грудку тіла й плодотворний, життєдайний спів):\nпересохла імла шебершить, ніби миш,\n«Свіча в свічаді», стор. 75\nЯ навмисне згадав головніші символи роздвоєння в Стусовій поезії поверхово й схематично, бо мені доведеться повертатися до них знову, виповнюючи та ускладнюючи їх значення. Тепер хочу вказати на те, що ці символи поєднані між собою, творячи своєрідну мікроструктуру: свічадо – це тривожна прірва; між обличчям і свічадом – між світом і свідомістю – теж існує безодня, що вони її оточують, як два береги. З другого боку, прірва розлуки обаберега і, щонайголовніше – прірва сама собою дзеркалить своєю – дзеркалить своєю порожнечею.\nРозлука, прірва, береги, свічада символізують різні чинники та способи роздвоєння. Передовсім ідеться тут про роздвоєння на два протилежні полюси «світ/я» або – точніше по-романтичному – «я/не-я». Таке роздвоєння особливо помітне в поетів із сильними центральними «я», як Стус, його вчитель Шевченко чи взагалі романтики, – поетів із «я», яке ковтає світ скоріше, ніж віддається йому. Саме такі поети часто бояться – більш або менш усвідомлено, – що світ розсіє або розколе їх гіпертрофовані і тому вразливі «я». Від активного конфлікту зі світом вони іноді втікають на протилежний полюс – у вежу зі слонової кости, як це нам показує історія романтизму і його наслідків. Зайво підкреслювати, що такого не сталося ні з Шевченком, ні з Стусом.\nУ зв'язку з центральним роздвоєнням на «я» і «не-я» помічаємо похідне від нього розщеплення на свідомість і природу, яке теж глибоко закорінене в романтичній традиції. Здогад Паскаля, Руссо, пізнього Фройда і, звичайно, екзистенціялістів, що людина через само-свідомість (і отже свідомість власної смерти) стала вигнанцем із не-свідомого світу природи, як Адам і Єва стали вигнанцями з раю, і постійно прагне повернутися до цього свого первісного дому, – цей здогад іноді виринає теж зі Стусових рядків:\n«Зимові дерева», стор. 31\nУ цьому уривку слово «екзистенція», яке так «незручно» стирчить зі свого контексту, зраджує інтелектуальне походження цієї думки і образу. А в слові «ще» жевріє надія на якесь можливе/неможливе прагнення нового золотого віку, коли свідомість і природа знову з'єднаються в одному домі.\nРозрив між «я» і світом, між свідомістю й природою приводить до ще одного похідного розщеплення – між свідомістю і об'єктами. Розсіяна людина неначе заздрить речам, що вони такі зосереджені, скупчені, самобутні, самовистачальні. Ця інтуїція помітна, наприклад, у наступному уривку з ранньої творчости, адресованому до ключа. Навіть в еротичному жарті, який, можливо, ховається в цих рядках, бачимо тугу за забороненою людині постійністю часу й цілісністю простору (звертаю увагу на активність слова «дурню» в цьому контексті):\nна весь вік –\n«Зимові дерева», стор. 145\nТа найголовнішим чинником роздвоєння існування в Стусовій поезії стає Інший – знову, як у категорії розсіяння, не тільки байдужий перехожий чи ворог, але навіть кохана людина. Я вже досить говорив про цю важливу тематичну рису в розмові про розсіяння. Тут тільки згадаю, що Інший іноді стає на полюс радикально протилежний до сфери існування ліричного героя. Між цими двома полюсами зяє прірва порожнечі, що її не можна перекрити ніякими засобами спілкування. І саме ця прірва бентежить і розсіває ліричного героя, пропонуючи абсолютний «соліпсизм» смерти як єдиний вихід із зачарованого кола самотности:\nступаючи навшпиньки, бо застрашно –\nщо безоглядні суходоли приязні,\nяк дертий яр, очей розрізом глипають\nі прорубом і прірвою ростуть.\n«Свіча в свічаді», стор. 96\nТож муруйся, муруйся, муруйся, душе!\nНачування, вдивляння, вслухання – уб'ють!\nі зверескнув тремкий напівсон кришталю,\nРозщеплення між «я» і «не-я» каталізує розщеплення самого «я». Йдеться про тему самороздвоєння або тему двійника, яка переслідує Стуса від самого початку його творчого шляху, і яка іноді висловлена в образах майже клінічної автоскопії. Насправді рядок «Я сам пустився плавом за собою» («Свіча в свічаді», стор. 89) може послужити за мотто для майбутньої книги Стусових зібраних поезій.\nХарактерно, що самороздвоєння спричинене передовсім невдалою зустріччю із «не-я», із світом, який сам у собі також розколений, бож він мусить існувати без того метафізичного центру, що його прагнули теж численні інші поети, наприклад, Рільке чи Єйтс. Відсутність того центру – оте «порожнє небо» – спричиняє метафізичну абсурдність, яка стала головною темою Стусового улюбленого мислителя Альбера Камю:\nСвіт – уже не світ. Ти – уже не ти.\n(Хто із вас – конає?)\nХочеш – задушись. Можеш – утечи\nСкільки не волай, скільки не кричи,\nа – порожнє небо.\n«Зимові дерева», стор. 122\nВ розмові про символи розлуки й прірви, я мимохідь згадав, що самороздвоєння буває в Стуса наслідком фрагментованого, неінтеґрованого часу. Зайво підкреслювати, що така трагічна темпоральна розпорошеність – сама собою являється наслідком відсутности центру, який давав би суцільну тривалість і своєрідне заокруглення як біографії, так й історії. Ось, наприклад, поет в дитинстві і поет у сучасності – це дві окремі особистості, які в рамі даного вірша існують у діялогічному, чи точніше – іронічному, але в усякому разі не дуже то приязному зв'язку. Як це зраджує епітет «зрадливий», поет неначе дорікає своєму хлоп'ячому альтер еґо за несповнені мрії дитинства:\nшукаймо щастячка, зрадливий хлопчику,\nде битий шлях.\n«Зимові дерева», стор. 172\nПоетове «я» розколюється і в майбутньому. Його розколює мета – з одного боку, особиста, а з другого – політична:\nТи не один. Вас щонайменше – двоє,\nСтрашися поціляння. Проминання –\n«Зимові дерева», стор. 61\nІ остаточно поетове «я» розколює смерть, що розділяє ліричного героя на історію прожитого життя і на неживий об'єкт трупа. Наступний уривок нагадує нам відому поему де Мюссе, «La Nuit de D?cembre», в якій цей французький романтик описує свою майбутню могилу і свого двійника, який на цій могилі сидітиме:\nI ти ще довго сатаній,\nна білій голові своій.\n«Свіча в свічаді», стор. 4137\nРоздвоєний не тільки поет, але й інші мистці-братове, які теж можуть вважатися за двійників поета. Ось рядки з прекрасного вірша «Останній лист Довженка», які так ляпідарно-точно характеризують трагедію цієї великої людини:\n... Звіхолили сни\nмій день і ніч мою й життя прожите.\nПустіть мене до мене.\n«Зимові дерева», стор. 93\nТут уже бачимо цілком виразно, що самороздвоєння в Стуса буває самовідчуженням, що його спричиняє Інший як ворог: Інший викликає в тобі твого власного Іншого, який, з веління ворога, краде в тебе твоє власне буття. І ось, для порівняння, два рядки з дещо пізнішого вже автобіографічного, вірша:\nІ вже навіки поверни –\nбодай мене – мені!\n«Зимові дерева», стор. 132\nМи вже бачили, що в Стуса розщеплення свідомости стається в зв'язку з розщепленням світу. Як всередині розщеплена свідомість, так назовні розщеплений світ. За поверховий приклад цього можна взяти радикальне роздвоєння зовнішнього світу на Україну й чужину. Таке розщеплення відоме особливо письменникам-емігрантам, відоме воно було теж і Шевченкові. Цікаве тут особливо те, що сама Україна розщеплюється на «рідну» і «чужу», так неначе Іншість чужини мобілізує й частину України для своїх несприятливих потреб, як це стається з індивідом і Іншим, як ворогом. Наступний уривок ілюструє розщеплення України й чужини та України самої в собі:\nА в наступному рядку границі між Україною й чужиною зовсім затираються, хоч це само собою аж ніяк не значить, що протилежні полюси рідного й чужого з'єднуються. Навпаки, така невиразність розщеплює їх ще виразніше: «Яка нестерпна – рідна чужина!» («Сучасність», ч. 228, стор. 4). Слід додати, що Україна іноді персоніфікована постаттю жінки-коханки (знову, як у Шевченка), і в деяких пасажах просто не можна впізнати, чи поет говорить до жінки, а чи до України. У таких випадках бачимо наслідування роздвоєння між «я» і коханою, що його я згадував угорі. В наступному уривку, зверненому до України, це роздвоєння втілене в символі свічада:\nне старіють тебе. Німа, як люстро.\n«Зимові дерева», стор. 65\nНа глибших рівнях, світ розщеплюється на дійсність і сон, на дочасність і вічність, на фізичну й метафізичну сфери. Але тому, що ці розщеплення аналогічні до розщеплення між світом і свідомістю, цієї теми я тут розвивати не буду. Наведу тільки строфу, що в ній ці глибокі роздвоєння між спогадом і сном, між справжнім та уявленим минулим, таємниче закодовані:\nу снінні чарувати,\nмені проставив хтось.\n«Свіча в свічаді», стор. 78\nПонад усіма прикладами літературних впливів, а далі, понад усіма прикладами розсіяння і розщеплення, в Стусовій поезії панує дух єднання. Поступ цього руху можна простежити – щоправда, досить загально – в хронологічному зростанні Стусового дорібку. Загальний рух дорібку прямує від роздрібнення в ранніх поезіях через роздвоєння за середнього етапу до єднання в найновіших творах – від іронічного або трагічного заперечування до екзистенціяльного (а місцями й своєрідно містично-сковородинського) стверджування. Найголовніше тут те, що цей рух у точному розумінні діялектичний: мінуси розсіяння і розщеплення не пропадають, а приєднуються до плюса стверджування, як всюди присутній і конечний Неґатив. Часті образи розсіяння в ранній поезії обертаються свічадами, які собі стають дзеркаленням (у Барчиному розумінні цього Барчиного слова). Так неначе в межовій ситуації заслання Стус переконується, що роздрібнення й роздвоєння – і світове, і його власне – конечні для остаточного єднання особистости з усесвітом. Це для Стуса, мабуть, найцінніша наука тюрми й заслання: єдиним жестом біль роз'єднує, щоб єднати. Бо той, хто ніколи не був розірваний, не може зціліти на вищому рівні існування або, словом, не може воскреснути.\nОтож, мені тепер доведеться повертатися до тих символів і образів, якими я ілюстрував розсіяння і розщеплення, щоб показати, як у новому насвітленні межової ситуації вони стають символами і образами єднання. Повернуся, отже, до центрального образу-символа в'язничної поезії – до свічад: «Свічадо спить. У ньому спить свіча» («Свіча в свічаді», стор. 83). Розщеплення між свічадом і реальним об'єктом, що в ньому відбивається, тепер з'єднане полум'ям свічі. Це полум'я (як відчув це Пастернак у відомому пізньому вірші з «Доктора Жіваґо» – це слабкий символ віри, який має силу оживити порожню ніби-смерть німого віддзеркалення. В насвітленні свічі свічадо може стати засобом спокійного і творчого самоспоглядання, значить – засобом поезії. Згадується відомий автопортрет молодого Шевченка з полум'ям свічі, що горить біля обличчя, освітлюючи його, і з невидимим, але конечно для такого портрета присутнім, свічадом.\nПодібно трансформуються, з такої точки погляду, символи прірви, провалля, безодні і «обаберегости», які досі були (разом зі свічадом) центральними символами розщеплення. Прірва, наприклад, стає точкою особистої свободи:\nБо ти єси тепер довіку вільний\nна цій обаберегій самоті.\n«Свіча в свічаді», стор. 86\nПрірва, отже, стає тепер не тим, що роз'єднує два береги, а енергією середини, себто плододайною порожнечею, яка ці береги єднає. Стус висловлює цю інтуїцію майже містично:\nщось невпізнанне знане.\n«Свіча в свічаді», стор. 89\n«Палімпсести», стор. 288\nОбраз прірви, так часто повторюваний у романтичній поезії, згодом став своєрідним мотивом поезії Райнера Марії Рільке. Рільке своєю чергою спеціяльно вивчив данську мову, щоб читати в оригіналі своїх улюблених: письменника Якобсена і філософа Кіркеґора. Кіркеґорів образ-концепт «плигу в віру», що став часто повторюваним стрижнем його мислі, це дуже складне сузір'я понять, що його тут не потрібно накреслювати. Ризикуючи непрощенним спрощенням, скажу тільки, що Кіркеґорів плиг – це метафора для абсолютної свободи. В буденній хандрі самовідчуження (або «розсіяння») людина наближається до межової ситуації свого існування, що її Кіркеґор зображує як берег бездонної прірви. Межова ситуація неначе пробуджує людину, кидаючи її в розпач раптово відкритих необмежених можливостей власного існування. Людина стає перед своїм найголовнішим вибором: або задеревіти в скорчі жаху над цією головокружною безоднею, абож одчайдушно скочити в неї у вірі, що там на неї чекає абсолютне само-оновлення. Таке само-оновлення (або своєрідне воскресіння) рівнозначне для Кіркеґора з «сліпою» – себто незабезпеченою раціональними доказами, отож «всевидющою», вірою в Бога. Саме тому, що людина не забезпечена обіцянками кавзальности, вона ніколи не може знати, що її плиг закінчиться само-оновленням, а не остаточною руїною. Це значить, що «плиг у віру» – несамовито сміливий риск.\nЯк у Кіркеґора, у Рільке образи прірви, «спасаючого падіння», зв'язані з дуже індивідуально тлумаченою, особливою релігійністю. Варто тут пригадати його відомий вірш «Herbst»:\n„Sämtliche Werke“. Erster Band. Frankfurt, Insel Verlag, 1955, стор. 400\nРізниця між Кіркеґором та Рільке тут у тому, що в поета падіння («із жестом заперечення»), яке парадоксально обертається універсальним потвердженням існування, незалежне від індивідуального рішення особи, а стає якимсь космічним явищем. Та проте основна інтуїція тут та сама. У наступному уривку з поезії Стуса, з сильно рількеанським звучанням, індивідуальний вибір і космічне призначення цього спасенного падіння у прірву неначе поєднуються в якусь нову цілість вже не жахливої, а жаданої смерти:\nтак душі наші: о порі вагань\nНас позначають криволети птиць,\nщо, знявшись д'горі, засягають паді,\nа доля задивляється в свічаддя\nсвоїх ярів, узгір'їв і криниць.\n«Свіча в свічаді», стор. 82\nІноді середина між двома берегами конкретизується плином води, яка вже перестала бути загрозою для «опечаленого плавця» (див. цитату з «Зимових дерев», стор. 169); навпаки, її тепер Стус освячує її власним древньомітичним значенням вічного народження. В наступному уривку плин води говорить поетові, як говорив Гераклітові, про змінну/незмінну вічність:\nА з ранку – гострий вічности пролом.\nПливе земля. І спокій сподіванний –\n«Свіча в свічаді», стор. 98\nПосередині, між берегами розщеплення, де пливе вода оновлень, є осердя, або серце. Стус звертається до цього символа, освяченого в нас Сковородою й Шевченком, знову й знову через весь свій дорібок. Та особливо часто зустрічаємо цей символ серцевинної середини у в'язничній поезії. Там він стає справді неначе якимось містичним сковородинським знаком-емблемою початку й кінця:\n... Полиски вогнів\nвраз висвітлять на ярому екрані\nковчег терпіння в синім струмуванні,\nзбагнеш, якої проби диво смерть ця.\n«Свіча в свічаді», стор. 91\nНе тільки засоби розщеплення, але й засоби розсіяння стають тепер засобами єднання. Світ, який стояв на протилежному полюсі до поетового «я» і розсіював його через своє власне розсіяння, – цей світ тепер єднає. І єднає він тому, що розсіває, не «незважаючи», а саме «зважаючи» на страждання, що їх світ уміє людям заподіяти, не тільки жорстокістю самих людей, але навіть жорстокістю природи. А таке єднання стається тоді, коли світ святкує або освячує єднальна сила пісні. І знову приходить на думку Рільке, в його «Сонетах до Орфея»:\nund was imTod uns entfernt,\n„Sämtlche Werke“. Erster Band. Frankfurt, Insel Verlag, 1955, стор. 74338\nА ось у Стуса:\n«Свіча в свічаді», стор. 46\nУ пісні світ стає (як у мислі пізнього Гайдеґґера, який теж черпав надхнення з поезії Рільке) єдиною й єднальною основою явищ і подій, перебуваючи під ними і зв'язуючи їх активно.\nЯ ще повернуся до найвищої єднальної сили – сили пісні – в закінченні цієї статті. А покищо постараюся показати, що хоч сама природа може бути ворожою, і хоч вона так недавно стояла (як втілення світу) проти «я» і роздвоювала це «я» своєю байдужістю – вона тепер теж уміє зцілювати. На цьому рівні мого читання вже не треба гістерично змагати до неможливого – до повернення чужинця-людини в лоно природи, звідки він був навіки видворений. Людина повинна просто бути з природою, жити поруч неї, дійти до певного «порозуміння» з нею через своє відчуження – а це принесе заспокоєння, дуже подібне до зцілення. Таке інтуїтивне зрозуміння можна побачити вже в «Зимових деревах»:\nТут час не йде. Тут вивіряє\nдуб по вічності свої старечі роки.\nТут ліс, як вічність. Бережи його\nвідкритим і лунким, неначе пустка.\nти вибродиш на співі, на джмелях...\n«Зимові дерева», стор. 150-151\nЗнову слід підкреслити, що зцілює саме розщеплення, отже воно тут абсолютно неминуче. Треба себе залишити за брамою – свої погані звички, своє буденне розсіяння – й увійти в ліс, як пустка, як порожнеча свідомости, щоб могти наповнити себе цілющим соком старих дерев, які ніколи не пережили трагедії саморозгублености, самозагублености, саморозсівання. Отже, треба знову стати двійником – але тепер уже зі знаком плюс.\nХочу згадати про ще одне благодійне розщеплення, яке криється в нібито ворожих відношеннях ліричного героя до світу: з одного боку, ліричний герой прагне спокою, а з другого – бунту. Вкінці, ці два крила стають взаємно допоміжними, неначе в спокої є бунт, а в бунті – спокій. І тут ми найвиразніше чуємо лекції Альбера Камю, який теж умів поєднати жадобу екзистенціяльного бунту з прагненням своєрідної клясичної, старогрецької рівноваги. В ранніх поезіях «Зимових дерев», поруч із вгорі наведеними місцями про спокій серед природи, натрапляємо і на такі питання:\nЯк вибухнути, щоб горіть?\nпід сонцем, божевільно-білим?\n«Зимові дерева», стор. 105\nКрик бунту злітає вгору, до найвищого – до метафізичної непокори, що її поет називає (можливо, іронічно) своїм гріхом. Сварок із Богом у Стуса багато, та, мабуть, не більше, як у Шевченка. І свариться Стус із Богом з причин, подібних до Шевчеикових: Бог – це найвищий авторитет, який вимагає послуху і покори; Бог – це закон, а не благодать. Тільки Стус може відважитися на наступну стилізацію: «А Пан Господь і бачить і мовчить» («Сучасність», ч. 258, стор. 4). Ніякий інший український поет не написав би сьогодні такого майже Шевченкового рядка!\nСтус знає, що його бунт (і політичний, і психологічний, і метафізичний, що, зрештою, стає одним і тим самим) – це бунт абсурдний. Але, знову як у Камю, саме своєю абсурдністю такий бунт зціляє й дає життя:\nвідчайдушне лопоче крильми.\nі розверстими навстяж грудьми.\n«Свіча в свічаді», стор. 61\nУ цілості твору є натяки на те, що це може бути портрет Шекспіра – поета, що вмів так голосно сміятись. Якщо це так, то справу маємо не тільки з абсурдним існуванням українського поета, але поета взагалі, який у майже-комізмі своєї найглибшої трагедії став до боротьби зі світовим злом.\nУ ситуації абсурдного бунту домінують і з'єднують поетове «я» два почуття – пересердя і біль:\nТи тут. Ти тільки тут. Ти тут. Ти тут –\nна цілий світ! І поєдиним болем\nвивищує покари до покор.\n«Зимові дерева», стор. 33\nВперте повторювання фрази «ти тут» (повторення це стилістичний засіб стверджування, що його Стус застосовує часто) підкреслює, що біль, а до того поєдиний біль – з натяками і на єдність, і на роздвоєння поєдинку – це єдине визначення людського існування; такий біль переходить із суб'єкта на його оточення, себто на дерева, які ще так недавно вміли заспокоювати. А ось куди сильніший приклад цього прийняття і ствердження болю в пізнішому творі, одному зі Стусових найкращих:\nТа сам я єсьм! І є грудний мій біль!\n«Палімпсести», стор. 246\nВ самій церковно-слов'янській формі «єсьм» бачимо Стусів образ боголюдини, яка силою свого болю, силою майжебожевілля, як Шевченків Юродивий, може заступити мовчазного Бога. А ось приклад несамовитого, космічного пересердя:\nЯкими нападами рвусь до вас,\nсвоєі споневіри гострим краєм.\nВалує з мене самота, як сказ,\nі лють, немов пропасниця стрясає\nІ пересердя, і біль – вислови абсурдного бунту – це наслідки межової ситуації, що спричинена остаточним, безповоротним пробудженням. Я вже згадував, що таке пробудження в межовій ситуації – така раптова зупинка над прірвою власного існування – рівнозначна з нагло відкритими обріями власних можливостей, себто з власною свободою, коли людина одним «плигом» на новий рівень існування позбувається колишніх страхів, невроз, розсіянь і розщеплень, які досі засліплювали і паралізували її. Ось як цей риск оновлення в абсолютній свободі або остаточного розірвання в прірві втілений у Стусових рядках:\nТа віщуни знакують долю:\nще роздойметься суходіл –\nі хоч у прірву, хоч на волю\nпірвешся із останніх сил.\n«Палімпсести», стор. 274\nВ тепер уже навмисному і бажаному радикальному відніманні межової ситуації ліричний герой мусить позбуватися всього зайвого – навіть балясту власного минулого – щоб, оголений, як стріла, як струна, стати віч-на-віч із своїм власним «або/або» у непевному всесвіті, щоб стати віч-на-віч із власною свободою:\nВід спогадів – одні чорніють вирви.\nДорогу розміновано – рушай!\nі славен рідний і нищівний край.\nВ останньому рядку бачимо, що межова ситуація (як майже все в Стуса) обіймає й політичну сферу: головне тут для нас те, що розщеплення рідного краю тепер благословляється, разом із прірвами. Єднання, отже, знаходиться десь посередині парадоксу. А ось ще сильніший приклад такого само-редукування, із передв'язничного вірша:\nСкінчилися останні сподівання.\nТо приспішись, йдучи в самовигнання,\nі вірші спалюй, душу спалюй, спалюй,\nсвій невимовний горній дух пали.\nТоді вже, впертий, безвісти одчалюй,\nбездомности озувши постоли.\n«Свіча в свічаді», стор. 38\nІ саме (знову парадоксально) в цій непевності всесвіту, яка дарує людині впертість, є не тільки зцілення «я», але й єднання його зі всесвітом, де чутний голубиний гуд – якийсь містичний і найпевніший космічний спокій – безбережжя:\n... Ось ти є,\n«Палімпсести», стор. 291\nУ тількищо наведених уривках бачимо, що остаточне і тепер добровільне самообнаження ліричного героя перед його власною прірвою включає і відтинання себе від власних і національних спогадів та сподівань. Таке заперечення і власної біографії й історії, коли вони стоять на заваді до радикальних виборів у ситуації остаточної свободи – дуже важливе і дискусійне питання в мислі екзистенціялізму, особливо в її сартрівській версії. Та проте, в Стусових рядках втілений і інший, протилежний, погляд на ролю темпоральности у само-оновленні й само-зцілянні. Помітний він особливо в «Зимових деревах», коли непевність є ще причиною страху, але зустрічається він і в найновіших приступних нам творах. На такому рівні читання найміцніша енерґія, яка може розсівати й розщеплювати, але також уміє з'єднувати й зціляти – це час.\nМи вже бачили, що на певному рівні читання Стусової поезії спогади розсівають. Тепер, у нашому новому контексті єднання, саме спогади – значить, насичене мрією минуле – можуть принаймні наблизити нас до відповіді на питання, що його Стусів герой ставить собі так часто: «Хто ти?» Втрата пам'яті про своє особисте минуле, про своє по-романтичному переуявлене дитинство, – це втрата самого себе (Це, до речі, знову уподібнюється до численних Шевченкових уявлень-спогадів про власне дитинство, особливо в його в'язничній поезії). Ось уривок із «Зимових дерев»:\nдопоки ще не застарий,\nпросто навзнак – пахка трава.\nСтус наполягає на якомусь своєрідному імперативі пам'яті: пам'ятати він мусить за всяку ціну, неначе пам'ять це єдина дошка порятунку для людини, що тоне. Як і в інших випадках діялектики розсіяння-єднання, тут також функція розсівання враховується як частина нової функції єднання: розсівання стає тим Неґативом, який потрібен для синтези.\nз нас кожного. А треба пам'ятати?\n«Зимові дерева», стор. 66\nПам'ятати треба навіть Велику Ніч. Та одна з найчастіше повторюваних причин на те, що імператив пам'яті такий конечний для духовного існування, – це сила, яка криється не тільки в романтично-переуявленому дитинстві, як такому, але в специфічно українському селянському дитинстві, що його романтичне переуявлення стало такою важливою тематичною віткою усієї нової української літератури, від Шевченка і Вовчка до наймолодших радянських і декого з еміґраційних письменників. Це тоді формувалася сталева міць особистости (і, аналогічно, «народний характер»): якщо вдасться втримати тяглість між «дивним хлопчиком» минулого і сучасним «я», – тоді може бути віднайдена та єдність сучасної особистости, якою втішалася особистість поета-дитини (В неукраїнській літературі, в цьому закорінена творча філософія одного з найінтегральніших романтиків, Вільяма Вордстворта). Отож, саме селянське дитинство слід пам'ятати до найменших подробиць:\nПригадую – мене веде за руку\nщаслива мати. Повз двори провадить,\nчервоні яблука (іх звали циганками).\n«Зимові дерева», стор. 67\nЯкщо не зважати на типово радянський «надрив узагальнення» в останніх трьох рядках цього уривка, він читається майже як пасаж із Вордсвортової «Прелюдії», включно з типово розповідним білим віршем. У Стуса, особливо в його «Зимових деревах», таких «вордсвортівських» пасажів надиво багато.\nЧерез своє органічне закорінення в минулому ліричний герой напевно зустрінеться із власним майбутнім, а через нього – із майбутнім світу. На тому березі майбутнього та крізь особисту смерть просвічує вічність. Прошу звернути увагу на образ автоскопічного роздвоєння (тут узагальненого на «ми»), яке в цьому контексті стає позитивом, єдино уможливлюючи погляд у вічність:\nКоли нас облишає голодний біль,\nми, нахиляючись над собою,\nпрозріваємо в полисках\n«Зимові дерева», стор. 52\nПогляд у минуле дарує візію майбутнього. Занурившися в спогади, ліричний герой відчує найвищу єдність часу – перстеневу безконечність, що в ній смерть стає мітичним народженням, радикальним оновленням, воскресінням. Цих мотивів найбільше вже не в «Зимових деревах», а у в'язничній поезії, де оте «друге народження» (мовляв Пастернак) може бути символом зцілення перед межовою ситуацією, що обіцяє або остаточну свободу, абож остаточну руїну. Це ми бачимо особливо виразно в прекрасному шекспірівському сонеті, що його варто навести цілістю:\nЦе в прискалках душа твоя жахтить –\nчи народженна, а чи з мертвих встала.\nЗбирає око в стосики тонкі\nусі її розсипані відбитки,\nмов золоті, з поховань скитських, злитки\nУ синіх вітражах, б'ючи, як млість,\nвже золота спалахує подоба,\nненаче це не ти постав із гробу,\nале вона, що ловить благовість,\nсама собі не вірячи: знова\nти, виборена з тліну, все жива?\nСамоєднання і світоєднання може відбуватися в двох вертикальних напрямах: внизу і вгорі. Внизу є твердь землі, а вгорі – безгранні, безформні простори. Твердь землі йде впарі з самоствердженням через само-отвердіння, із зосередженням через осердя каменя:\nУтекти б од себе геть світ-заочі,\nЖив би там – безоко і безсердо,\n(хто себе такого віднайде?).\nнерухомий і крихкий, як день.\nТи – Адам. Журба – твоя коханка,\nа земне тяжіння – то любов.\n«Зимові дерева», стор. 60\nТвердь землі – це перший і конечний крок до трансценденції, якщо вона має бути чимсь більшим, аніж рожевий самообман. Але одночасно – єднання з землею це падіння вниз. Адамів гріх, без якого одначе (як учить Мілтон у «Загубленому раю») не було б Христа. І вкінці, твердь землі це смерть – але смерть, без якої не може бути воскресіння. У даному уривку маємо справу ще тільки з цим першим кроком, як з Неґативом, як з утечею від себе по цей, а не по той бік самовіднайдення: Неґатив роздвоєння ще перемагає, бо він ще не зовсім інтегрований у нову синтезу єднання.\nАле не надовго. У в'язничних віршах Стус наближається до своєрідного неоплатонічного, а в нашій культурі сковородинського містицизму. Всесвіт у Стуса вже не статична камінність тверді, а вічний космічний рух, що його відчув інший, послідовніший учень Сковороди – Павло Тичина. І як Тичинин ліричний герой, ліричний герой Стуса стає частиною цього руху. Як єднається минуле і майбутнє, так остаточно єднається пара низу і верху, пара падіння і злітання:\nНема ні висі, ані долу.\n«Свіча в свічаді», стор. 80\nМинуле й майбутнє, низ і верх, зовнішність роз'єднання і внутрішність єднання – все спливається в пісні. Пісня – поезія – це остаточний засіб єднання: це так теж формулював існування Райнер Марія Рільке:\nТа все ж життя твоє у леті,\nі в ньому порятунок твій.\nВся суть твоя лише в поеті,\nа решта тільки перегній,\nБлажен, хто витрачать уміє,\n«Свіча в свічаді», стор. 103\nЛет – найголовніший, але без кореня він неможливий. І тільки в оточенні пісні вони можуть з'єднатися. Також через пісню людина розуміє, що саморедукування, якого Стусів ліричний герой колись так боявся, – конечне. Це знання приходить пізно, коли вже сама пісня дозріває в золоті мудрости життєвої осені, отже не запізно.\nІ ось вершинний, остаточний знак – рількеанська емблема – єднання всесвіту в пісні:\nнапружена просториться рука,\nяк дивен знак, непевна осторога.\nІ фіолетом закипить дорога,\n«Свіча в свічаді», стор. 90\nІз моєї розмови про енергію єднання в Стусовій поезії міг виникнути ряд нових роздвоєнь. Найголовніше з них – екзистенціяльний бунт, з одного боку, і містичне примирення з усесвітом – з другого. Але обидва полюси цього ніби-роздвоєння вже не ворожі один одному, а доповнюють один одного в діялектичному єднанні. Треба усвідомити абсурдність світу, від можливости існування психушок і ҐУЛАҐів аж до незрозумілих нам витівок Найвищого Жартуна – треба до дна збунтуватися проти тієї абсурдности – щоб вкінці примиритися зі світом, із сонцем, із морем. Ненависть – це бунт, але не жорстокість; любов – це спокій, але не покора.\nНе поверхова монолітна фасада радянського слідчого чи літературного бюрократа, не поверхова солідність міщанина, що за ними старанно захована діра, де мало б бути серце, а вічно неспокійна енергія самошукання і світошукання, вічно неспокійна енергія руху – тільки вона може бути спокоєм справжньої людини. Тільки таким може бути Василь Стус. І тому він сьогодні твердо стоїть перед своєю межовою ситуацією – перед своєю жахливою прірвою – і перемагає: в очах бо в нього одчайдушність людини, яка бачила прірву і не втікала від неї.\n Пор. слова двійника до ліричного героя в творі де Мюссе\n(Взагалі, ця поема дуже цікаво перегукується із мотивом двійника в творчості Стуса):\nJe ne suisni deui ni demon\nEt tu m’as nomme par mon nom\nQuand tu m’as appelé ton frère\nOu tu vas, j’y serai toujours\nOù j’irai m’assesoir sur ta pierre.\n Цей вірш дуже добре переклав сам Стус:\n«Свіча в свічаді», стор. 114


ДІТИ СТВОРЮЮТЬ КРАЇНУ – Новгород-Сіверське медичне училище\nЗа сприйняттям громадської організації «Українські Креативні Реформатори» започаткувала свою діяльність міжнародна програма «Діти Створюють Країну», мета якої – виявлення, об’єднання, навчання та підтримка активних дітей. У рамках програми було запропоновано 30 конкурсів соціально-економічного спрямування. Ключове завдання програми – трансформувати свідомість дітей, від мислення «споживачів» до моделі «творців», які беруть відповідальність за своє майбутнє, майбутнє своєї країни та нашої планети Земля. Участь у програмі це чудова нагода знайти нових друзів в різних куточках України та світу, взяти участь у заходах, навчаннях, дізнатися як організувати власну соціальну ініціативу, зберегти Планету та реалізувати свою місію на Землі.\nМи також вирішили спробувати свої можливості, і зі студентами ІІ Ас групи, запропонували свої творчі роботи. Всього надіслано було 896 робіт від 590 учасників. По завершенню конкурсів було визначено 55 авторів найкреативніших робіт з 23 областей України, серед них і наша студентка ІІ Ас групи – ГАВРИЛЕНКО КАТЕРИНА, яка запрошена на Дитячий Конгрес Чарівників 12-13-14 липня 2019 року у м. Київ, Труханів острів, Козацька Січ.\nPrevious Previous post: Тютюн та здоров’я легень\nNext Next post: Той біль із часом не минає


Випуск ТСН.16:45 за 8 червня 2018 року - ТСН. 16:45 - TCH.ua\nВипуск ТСН.16:45 за 8 червня 2018 року\nТСН. 16:45 8 червня, 18:08\nЗапобіжний захід для власників "Гаврилівських курчат", бойкот Чемпіонату світу з футболу, прощання з Кірою Муратовою та інше, - у випуску ТСН.16:45 за 8 червня 2018 року\nНа Київщині виявили могильник, куди відомий агрохолдинг закопував рештки птиці\nЖителі Гаврилівки вже п'яту годину пікетують під Печерським судом\nБойовику "ДНР", який штурмував Донецький аеропорт, загрожує довічне ув'язнення\nВолодимир Балух втратив 30 кілограмів ваги внаслідок голодування\nДепутатів обурило висловлювання Євгена Мураєва про режисера Олега Сенцова\nВерховна Рада так і не запобігла трансляції російського Чемпіонату світу з футболу\nАвстралія оголосила про дипломатичний бойкот Чемпіонату світу з футболу у Росії\nУ Канаді починається саміт країн "Великої сімки"\nКорейська туристка прожила шість днів без їжі після того, як впала до яру\nУ Сумах від вибуху постраждали двоє дітей та їхній батько\nВ Одесі без офіційної церемонії попрощалися з режисеркою Кірою Муратовою\nТСН розповість історію жінки, яка після загибелі сина знайшла сили жити далі\nУ Чернівцях на хабарі затримали поліцейського\nДепутат сільради на Закарпатті покалічив коня, бо той випасався на його сінокосі\nБетонна плита впала на авто, припарковане у дворі харківської багатоповерхівки\nЖитель Дніпра намагався вивезти до Росїі 47 артефактів скіфських часів\nУ Дніпрі чоловік знешкодив двох озброєних грабіжників, які намагалися пограбувати обмінник\nУ віденському зоопарку вперше показали двох дитинчат рисі\nВипуск ТСН.16:45 за 8 червня 2018 року (повна версія)\nПечерський райсуд столиці має обрати запобіжний захід керівникам агрохолдингу "Гаврилівські курчата". Люди в медичних масках та з плакатами в руках вимагають справедливого запобіжного заходу для власників агрохолдингу.\nПрацівники СБУ затримали терориста в селі на Вінниччині. Сам він - місцевий житель, який раніше працював в правоохоронних органах. На Донбас поїхав в 2014 році і вступив до лав бойовиків. Навіть після того, як повернувся додому, кілька разів їздив в Росію і намагався там отримати російське громадянство. Затриманому вже оголосили підозру в скоєнні злочину за трьома статтями.\nЖиття Володимира Балуха під загрозою. Про це повідомила його адвокат. Володимир голодував 80 днів. Щоб остаточно не підірвати здоров'я, він почав їсти сухарі та кисіль. Кримський активіст став жертвою репресій за свою проукраїнську позицію - на його подвір'ї в окупованому Криму майорів прапор України. ФСБ затримала його за сфальсифікованим звинуваченням у зберіганні боєприпасів.\nДепутати хочуть розібратися зі своїм колегою Євгеном Мураєвим за його висловлювання про Сенцова, засудженого в Росії до 20 років тюрми. Мураєв у телеефірі заявив, що для частини населення Сенцов є терористом, а патріотом - лише для націоналістів. Прем’єр Гройсман назвав Мураєва людиною без цінностей, чий розум затьмарили гроші. Пашинський попросив втрутитися СБУ та Генпрокуратуру і порушити проти Мураєва кримінальні справу за державну зраду та поширення завідомо неправдивих даних.\nГолосів забракло навіть для внесення цього питання до порядок денний. "За" проголосували лише 142 народні обранці із 226 необхідних. Чемпіонат у Росії стартує вже 14 червня, але наступний тиждень у Парламенті непленарний, отже, повернутись до розгляду питання до початку змагань шансів немає.\nПро те, що офіційна делегація проігнорує змагання, заявила голова австралійського МЗС Джулі Бішоп. За її словами, підтримувати спортсменів під час гри буде лише консул. Раніше про намір влаштувати дипломатичний бойкот під час нього заявили Велика Британія та Ісландія, проігнорувати змагання закликали дипломатів і депутати Європарламенту.\nЗа дві години у канадському Квебеку розпочнеться офіційна частина саміту країн "Великої сімки". Зустріч лідерів США, Британії, Канади, Німеччини, Японії, Італії та Франції цього разу вочевидь легкою не буде. Лідери країн ЄС та Канади обмінялися взаємними звинуваченнями і критикою із президентом США Дональдом Трампом.\nКорейська туристка дивом вижила після того, як впала до яру в австралійському національному парку. Жінка хотіла зробити якомога кращу світлину, але не втрималася. Кілька годин вона була непритомною, а потім спромоглася через хащі вибратися до водоспаду, де могла пити воду.\n10-річний хлопчик та його 10-місячна сестричка - в реанімації обласної дитячої лікарні. Батько госпіталізований до опікового відділення. У всіх трьох – опіки обличчя, шиї та рук. Вибух стався на подвір’ї приватного будинку, де ніхто не мешкає. У покинутому помешканні неподалік хлопчик знайшов 200-грамову склянку з порохом й вирішив перевірити як він горить.\nВона померла на 84 році після важкої хвороби. Останнім часом практично не з'являлася на одеській кіностудії, де пропрацювала понад півстоліття. Офіційної церемонії прощання не було - Муратова ще за життя заповіла, щоб її ховали лише родичі та найближчі друзі.\nУ спецпроекті "Мамине серце" ТСН розповість історію Лілії Ільницької. Вона втратила єдиного сина. Він пішов захищати Україну на Донбасі, та загинув у свій день народження під Донецьком. Але його мама знайшла в собі мужність ростити трьох дівчаток.\nЗаступник керівника райвідділу поліції встиг отримати майже 40 тисяч гривень, стверджують у департаменті внутрішньої безпеки. За даними слідства, банда займалась крадіжками у громадському транспорті, а спільник у погонах за певну винагороду гальмував розслідування. Під час чергової передачі коштів його і затримали. А під час обшуку вдома знайшли марихуану, яку майор ховав загорнутою у бланки поліцейської документації.\nДепутата сільської ради звинувачують в умисному жорстокому поводженні з тваринами. Чоловік побачив, що кінь зайшов на його поле, прив'язав тварину до машини та потягнув до себе додому, щоб згодом знайти господаря. Але дорогою кінь спіткнувся та впав. Чоловік не помітив, і тягнув тварину по землі ще з кілька десятків метрів. Тепер у тварини вщент здерті боки та ушкоджене око.\nАвтівку розчавило, але, на щастя, потерпілих немає. За п'ять хвилин до обвалу власник вийшов з салону та пішов додому. За попередньою версією, бетонні блоки, якими був огороджений двір, впали через прорив водопровідної труби: стіну підмило, а саме біля неї і стояло припарковане авто. Нині на місці працюють комунальні бригади, сама автівка відновленню не підлягає. Власник радіє, що лишився живий.\nЗнайшли скарб харківські прикордонники під час огляду потяга Кривий Ріг -Москва. Спочатку помітили, що 40-річний чоловік нервується, а потім з'ясували, що на нього є орієнтування СБУ. Загалом, у контрабандиста вилучили 47 артефактів: наконечники для стріл, скіфську сокиру, обручку, голку та монети Ольвії.\nУ Дніпрі чоловік знешкодив одразу двох озброєних грабіжників, які напали на пункт обміну валют та налякали його дівчину. Закоханий підприємець, без жодної спеціальної підготовки, не вагаючись, кинувся до нападників і вихопив в них зброю. Поліції, що прибула на виклик, залишалося тільки шпиталізувати розбійників.\nНародилися вони ще місяць тому, утім самка їх переховувала. Й от нарешті вони вже самотужки змогли вилізти на вулицю. Почуваються малята добре й вже освоюють гілки дерев. В Австрії у дикій природі рисі зникли ще 126 років тому.


Зберігання підшипників. Статті компанії «istok»\nДоброго дня. Ціна та наявність товару актуальні на 26.04.22\nПідшипники для вузлів\nПідшипник і литий корпус\nПідшипник в зборі з нерознімним штампованим корпусом\nМаточина ріжучого вузла (AGRO-HUB в тому числі)\nАТИ і вибійки\nРукавиці захисні трикотажні\n+380 (50) 458-11-60\nКулькові самоустановлювальні дворядні підшипники\nРоликопідшипники голчасті і з витими роликами\nВтулки і елементи їх кріплення\nТіла кочення і кулькові опори для підшипників\nСпеціальні підшипники для агро і автотехніки, промислового обладнання\nНовинки підшипників з поліпшеними характеристиками\nПідшипники із сферичним зовнішнім кільцем\nПідшипники з циліндричним зовнішнім кільцем\nПідшипник і литий корпус Серія UCFC ..\nПідшипник і литий корпус Серія UCT..\nПідшипник і литий корпус Серія UKF ..\nРешта з чавунним корпусом\nКорпуси для підшипників штамповані\nКорпуси для підшипників литі чавунні\nЗубчасті ремені для синхронної передачі\nНовинки з поліпшеними характеристиками\nЛанцюги приводні роликові однорядні\nЛанцюги приводні роликові дворядні\nЛанцюги приводні роликові трьохрядні\nЛанцюги приводні роликові довголанкові (ГОСТ 13568-75; ISO 1275)\nЛанцюги приводні для транспортерів та елеваторів (ГОСТ 4267-78)\nДля транспортерів та елеваторів в зборі\nКільця швидкознімні (DIN6799)\nПрес-маслянки (ГОСТ 19853-74)\nЗ точковим покриттям ПВХ\nРукавички захисні без ПВХ покриття\n● ДОСТАВКА І ОПЛАТА\n+380 (50) 458-11-60Дмитро (Viber)\nКонсервація і упаковка підшипників для захисту від корозії проводиться згідно з технічною документацією заводу-виробника на консервацію і упаковку підшипників. Терміни зберігання визначаються способом консервації і упаковки.\nДбайливе зберігання підшипників в складських умовах в значній мірі визначає їх безвідмовну роботу у вузлах машин. Тому складське приміщення повинно відповідати технічним умовам високоякісного зберігання підшипників.\nНеобхідно передбачити ізольоване приміщення (складський приймач) для в'їзду автотранспорту і розвантаження підшипників. Ящики з підшипниками повинні витримуватися у складському приймачі 1 -2 дні для вирівнювання температури.\nПідшипники з зовнішнім діаметром до 300 мм рекомендується зберігати на стелажах; підшипники більшого діаметру - в ящики. Підшипники, обгорнені стрічкою, в коробках і ящиках повинні укладатися тільки лежачи.\nВідстань стелажів від зовнішніх стін має бути не менше 75 см. Висота укладання ящиків в ряди штабелями не повинна перевищувати 2 м, Відстань між здвоєними рядами ящиків повинно забезпечувати вільний під'їзд електрокар. Доступ до особокрупногабаритным скриньок, повинен забезпечуватися з двох протилежних сторін.\nЗберігання підшипників в упаковці захищає їх від забруднення і корозії. Розпаковувати підшипники необхідно тільки в підготовлених місцях для ревізії (огляду) або монтажу безпосередньо перед початком роботи з ними. Перед упаковкою підшипники обробляються спеціальним антикорозійним маслом (консервантом). Це масло сумісно з промисловими мастильними матеріалами для підшипників кочення. Упаковка підшипників надійно захищає їх від впливу несприятливих факторів зовнішнього навколишнього середовища.\nПри зберіганні необхідно контролювати температуру і вологість повітря. Підшипники слід зберігати в сухому, без вібрації місці з постійною температурою і вологістю повітря. Температуру повітря необхідно підтримувати в інтервалі від + 6 до 25°С, короткочасно до 30°С, при добовому перепаді не більше 8°с. Відносна вологість повітря не повинна перевищувати 65%.\nПід час зберігання підшипники не повинні піддаватися впливу агресивного середовища, такий як гази, пари або аерозолі кислот, лужних розчинів і солей. Необхідно також уникати прямого впливу сонячних променів. Дотримання належних умов зберігання забезпечує збереження законсервованих виробником підшипників протягом 5 років.\nПри виявленні корозії підшипники підлягають переконсервації яка виконується в наступній послідовності операцій:\nвидалення старого консерванту промиванням;\nвидалення корозії травленням;\nзавдання нового захисного шару консерванту;\nУ разі забруднення підшипника і відсутність слідів корозії переконсервації виконується без операції травлення.\nВидалення старого консерванту можна виконати промиванням підшипника в бензині (гасі). Але найбільш ефективним є кип'ятіння у ванні з водним розчином мила (90-110°С). Час промивки 5-10 хв. з урахуванням прогріву 2-3 хв. Промивка виконується трьох-п'ятикратним короткочасним зануренням з наступним підвішуванням підшипників для стікання олії. Після охолодження підшипники необхідно промити в бензині, до якого потрібно додати 5-10% легені мінерального масла і протерти паперовою серветкою.\nЗавдання нового захисного шару мастила виробляють зануренням підшипників у ванну з ингибированным консервационным маслом складу: масло індустріальне І-20А ГОСТ 20799 і 2-4% інгібітору МСДАТУ 6-02-834. Підшипники 2-3 рази опускають у ванну на гачках або сітчастих касетах на 30-60 сек, після чого дають маслу стекти.\nУпаковують підшипники в протикорозійну папір за ГОСТ 16295. При упаковці не можна торкатися підшипників руками щоб уникнути швидкого появи корозії.\nУдаление коррозии с нерабочих поверхностей подшипников травлением рассчитано только для подшипников, все детали которых изготовлены из стали. Промытые подшипники обезжиривают в растворе, состоящем из 10 г едкого натра, 30 г кальцинированной соды и 1 л воды (температура раствора 75-95°С, выдержка 5 мин), затем промывают в горячей (80-90°С) проточной воде, после чего погружают в раствор, состоящий из 150 г хромового ангидрида, 85 г фосфорной кислоты и 1 л воды (температура раствора 80-90°С, выдержка 25-60 мин). Після видалення слідів корозії підшипники промивають у проточній воді і потім піддають переконсервації в порядку, описаному вище.\nЯкщо допустимий термін зберігання перевищений, необхідно проводити ревізію підшипників на відсутність слідів корозії і придатність для подальшого використання. Термін зберігання підшипників з захисними шайбами і двосторонніми ущільненнями обмежується терміном зберігання закладного мастильного матеріалу.\nДіагностика причин пошкоджень ременів та способи їх усунення\nОбрив ремінної передачі – страшний сон не тільки автомобіліста, але і будь-якого виробничника. Розберемося з причинами, навчимося визначати симптоми майбутньої поломки.\nПошкодження підшипників кочення та їх причини\nВм'ятини, природний знос, пошкодження, викликані вібраційними навантаженнями. Як розпізнати проблему, а головне, запобігти її виникненню?\nШарикопідшипники для вузлів\nТіла кочення і кулькові опори\n- ПВХ, поліуретан, термопласти\n- РВТ, армовані фітингами\n- Ущільнення армовані\n- Ущільнення гідравлічні\n- Ущільнення пневматичні\n- Кільця ущільнювальні\n- Класичні (нормальних перетинів)\n- Вузькопрофільні (вентиляторні)\n- Профіль Л\n- Профіль PJ\n- Профіль PK\nОднорядні (ГОСТ 13568-97; ISO 606)\nДворядні (ГОСТ 13568-97; ISO 606)\nТрьохрядні (ГОСТ 13568-97; ISO 606)\nДовголанкові (ГОСТ 13568-75; ISO 1 275)\nДля транспортерів та елеваторів (ГОСТ 4267-78)\nistok | Поскаржитися на контент | Політика конфіденційності


У Чернівцях вартість проїзду у громадському транспорті найближчим часом підвищуватись не буде - SeeLife | Новини Чернівців\nВи зараз тут:Головна → В місті → У Чернівцях вартість проїзду у громадському транспорті найближчим часом підвищуватись не буде\nУ Чернівцях вартість проїзду у громадському транспорті найближчим часом підвищуватись не буде\n25.01.2017 0 Коментар маршрутка, проїзд, тариф, тролейбус\nВчора, 24 січня, на сесії міськради депутати проголосували за введення мораторію на підвищення цін у громадському транспорті. Це означає, що найближчим часом вартість проїзду (у тролейбусі до 3 грн та маршрутці до 5 грн) не підвищиться. Заборона підвищення тарифів діятиме до 1 квітня.\nПопередній раз депутати чернівецької міськради мораторій на підвищення тарифів у громадському транспорті накладали у квітні 2014 року. Однак тоді перевізники оскаржили їхнє рішення у суді та таки підвищили тариф. Суд вказав, що рішення міськрада прийняла поза межами своїх повноважень. Згідно з ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлення тарифів на проїзд у міському громадському транспорті відноситься до повноважень виконавчого комітету міської ради. Тому як буде цього разу – невідомо.\nТепер розрахунки перевізників має розглянути тарифна комісія. Якщо вона підтвердить розрахунки, виконавчий комітет міськради розгляне питання підвищення тарифу. Проект рішення опублікують для обговорення (триватиме не менше 20 днів).\nЗгідно ст.15. ЗУ «Про ціни та ціноутворення» якщо міська рада встановила тариф нижчий, ніж обґрунтований, то буде змушена виплатити різницю з міського бюджету.


М'яка іграшка-антистрес своїми руками. Як зробити кульку антистрес в домашніх умовах\nВажка контрольна, олімпіада або виступ перед однокласниками? Скинути тягар накопичених стресів, позбутися хвилювання та розслабитися після напруженого шкільного дня допоможе іграшка-антистрес. Виготовимо таку?\n8 18 т. 0\nНа жаль, ми живемо в такий час, коли навіть дітлахи відчувають на собі негативний вплив навколишнього середовища, піддаються емоційним навантаженням. Непомітно відволіктися від щоденних турбот, виплеснути негатив, заспокоїтися допомагають іграшки-антистрес.\nЗазвичай, у них проста форма без зайвих деталей, м'який, часто сипучий наповнювач, приємна на дотик поверхня. Таку іграшку я пропоную Тобі зробити своїми руками з підручних матеріалів.\nшерсть для валяння блакитного кольору (бо ми робимо крапельку);\nпоролон для основи (якщо взяти губку для посуду, виріб вийде маленьким);\nпосуд з гарячою (не кип’яток) мильною водою (у мене з миючим засобом для посуду).\n1. Вирізаємо з поролону краплю, згладжуючи нерівності і заокруглюючи кути.\n2. Тепер викладаємо шерсть: спочатку в одному напрямку, потім зверху ряд — в іншому.\n3. Нам потрібно загорнути нашу поролонову крапельку у викладену шерсть. Для цього добре здавлюємо поролон і щільно обертаємо.\n4. Далі, тримаючи так само, в здавленому стані, опускаємо нашу заготовку в мильну воду, щоб шерсть добре промокла.\n5. Дістаємо з води і починаємо валяти в руках. Спочатку робимо це легкими рухами, немов погладжуємо шерсть, щоб заготовка не деформувалася. А в міру ущільнення шерсті підсилюємо тиск. Валяємо до тих пір, поки шерсть не стане досить щільною і однорідною.\n6. Щоб наша заготовка набула остаточного вигляду, потрібно її промити холодною проточною водою. Продовжуючи валяти шерсть, вимиваємо все мило. Віджимаємо і чекаємо, поки іграшка повністю висохне.\nТи можеш залишити краплю в такому вигляді, або кількома стібками зробити їй оченята, рот і ніс. Тоді такою іграшкою можна буде не тільки зайняти руки, але й використовувати її як персонажа в іграх.\nЯк\tзробити кишенькову ляльку?


Для приготування тіста використовується борошно, пекарський порошок і темний англійський ель. Всі компоненти перемішуються до консистенції густого млинцевого тіста. Філе риби нарізається шматочками завтовшки 2-3 см, посипається кукурудзяним крохмалем і занурюється в тісто. Потім шматки риби обсмажуються в киплячій олії при температурі 190° допоки вони не набудуть золотисто-коричневого відтінку. Усередині шматочки риби повинні залишатися соковитими. У закусочних «Fish & Chips» з доброю репутацією знаком якості вважається одночасне приготування не більше 4-5 шматочків філе, щоб кожен відвідувач міг отримати свіжоприготовану порцію. Страва подається гарячою.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Риба_та_чипси&oldid=26244097\nОстаннє редагування: 7 жовтня 2019, 07:21


18 Лис 2019 о 19:05\nВін очолив рейтинг уперше за більш як два роки\nСпівзасновник корпорації Microsoft Білл Гейтс повернув собі пальму першості у рейтингу багатіїв, обігнавши Джеффа Безоса та Бернара Арно. Про це свідчать дані Bloomberg Billionaires Index, - повідомляє Економічна правда.\nЗазначається, що Гейтс посів першу сходинку уперше за більш, ніж 2 роки.\nЗа даними Bloomberg, вибитися у лідери Гейтсу частково допомогло рішення Пентагону від 25 жовтня про укладення з Microsoft 10-річного контракту обсягом 10 млрд доларів на переміщення IT-систем з фізичних серверів у "хмару". Після цього акції Microsoft подорожчали на 4%, а статки Гейтса оцінюють у 110 млрд доларів.\nЧитайте також: Forbes назвав найбагатшу людину світу (і це не Білл Гейтс)\nВодночас акції Amazon, яка також претендувала на цей контракт, але програла його, впали приблизно на 2%. У результаті, статки Безоса оцінюються у 109 млрд доларів, він йде на другому місці.\nЗамикає топ-3 гендиректор холдингу Louis Vuitton Moët Hennessy Бернар Арно (103 млрд доларів).\nТакож у топ-5 - голова і найбільший акціонер Berkshire Hathaway Уоррен Баффет (86,6 млрд доларів) та співзасновник Facebook Марк Цукерберг (74,5 млрд доларів).


Юрій та Сіндія - Mopis\nЮрій та Сіндія\nІнтернаціональне весілля Юрія та Сіндії готували довго та ретельно. Сотні переписок, дзвінків та погоджень дали свої плоди – найвимогливіші та найдрібніші деталі стали саме такими, як мріяла вона, вони разом.\nРанок наречених проходив у BANK HOTEL у різних номерах.\nВін – грав FIFA на плейстейшен з друзями.\nВона – снідала з дівчатами, фотографувалась, подарувала дружкам особливі презенти, як прийнято у східній культурі.\nЗустріч – перетин традицій\nМи об’єднали традиції України та Сінгапуру, це було важливо для молодят.\nПровели викуп за всіма українськими традиціями. В українських костюмах, з автентичними елементами – було душевно та по особливому трепетно.\nПісля – чайна церемонія за всіма правилами Сходу.\nЦе був незвичний та насичений особливими моментами ранок.\nДалі спланували фотосесію. Обоє були в національному образі – Юра в українському, Сіндія у китайському вбранні.\nЗробити як вона мріяла – було нашою ціллю та великим викликом. Щоб як в фільмах, відповідно особливих побажань нареченої.\nУявіть. Орган. Римо-католицьке вінчання.\nВиходить наречений з мамою.\nFlower Girl та Flower Boy\nГості в очікуванні…\nДружки стають в один ряд.\nДружби в інший.\nСідтію проводить тато, а зустрічає її коханий.\nФату до речі, згідно Східних традицій, нареченій вдягає особисто тато та мама. Вони ж закривають обличчя, і вже перед шлюбом наречений піднімає її.\nОрганізувати саме такий формат вінчання в Україні, зовсім не просто. Але для того ж і потрібні ідеальні весільні організатори, чи не так?\nWELCOME AND WEDDING FEAST\nФормат вечірки також в пари був особливий. Спочатку welcome-коктейль, що тривав довше звичайного. Який супроводжувався спілкуванням та привітання. Ніяких черг! У нас була окрема зона, куди гості складають подарунки а також пишуть привітання на згадку в книгу побажань.\nЗастільна частина – одна. З порційними стравами, які ретельно обирали з шефом. В оточенні квіткової флористики. Легкі інтерактиви, щоб познайомити гостей. Багато свічок. Світло від залу практично не використовували.\nАтмосфера – душевна та невимушена.\nКлятви від молодят – довгі, щирі, до сліз. Ми прагнули показати дві культури. В кінці застілля подали красивий торт, і після частування перейшли в іншу локацію.\nЛокація 2 – Будинок Вчених\nЛокація для другої частини святкування особлива. Тут пара станцювала перший танець.\nСіндія мріяла про особливий кадр, для нього понад 30 хвилин виставляли ідеальне світло.\nТут підготували кенді бар та коктейльну карту. Закуски. Гостей розважав кавер-гурт та діджей. І якщо перша частина святкування була душевна до сліз, то тут настав час веселощам та танцям.\nІ навіть після того, як наречені покинули святкування, гості ще довго веселилися та святкували особливий день.


Попелюшка: вистава казка - | Афіша Полтави - 0532.ua\nДобра естетична казка «Попелюшка» Шарля Перро сподобається і дорослим, і дітям. Безтурботний молодий Принц при королівському дворі і бідне малятко Попелюшка, з якою ніколи ніхто порошинки не здував, – це головні герої казки. Коли Принц несподівано полюбить раптово зниклу красуню, то йому доведеться пройті чималу дорогу, щоб за зовнішнім виглядом навчитися бачити людину. Казка учить бачити Ваших дітей своїм серцем.\nБалет для дітей «Попелюшка» - це кращий твір як в творчості Сергія Прокофьева, так і в балетному мистецтві в цілому! Це краща пропозиція куди можна повести дітей в дні шкільних канікул!


Кекси, ніжні як пух. Готуються просто і швидко, навіть міксер не буде потрібен - WONA.com.ua\nКекси, ніжні як пух. Готуються просто і швидко, навіть міксер не буде потрібен\nСьогодні хочемо запропонувати Вам приготувати повітряні і ніжні, як пух, кекси.\nКекси дуже смачні, як в теплому, так і в холодному вигляді. Шалено ароматні, ніжні, можна сказати повітряні кекси. Можна готувати з будь-якими ягодами, за Вашим смаком.\nГотуються кекси легко і просто, навіть міксер не буде потрібно.\nПриготуйте, думаємо, вони Вам неодмінно сподобаються!\nІнгредієнти розраховані на 12 кексів\n150 грам (мл) молока\n60 грам (6 ст. ложок) олії\n170 грам (8,5 ст. ложок без верху) пшеничного борошна\n100 грам (5 ст. ложок без верху) цукру\n10 грам (2 ч. ложки) ванільного цукру\n5 грам (1 ч. ложка) соди\n10 грам (1 ст. ложка) столового 9% оцту\n40 грам (2 ст. ложки без верху) цукру\n5 грам (1 ч. ложка) ванільного цукру\n60 грам (3 ст. ложок без верху) пшеничного борошна\n50 грам свіжої або замороженої ягоди\n15 грам (1 ст. ложка без верху) пшеничного борошна\nСпочатку приготуємо крихту.\nДо 60 грамам або 3 ст. ложок без верху пшеничного борошна додаємо 40 грам або 2 ст. ложки без верху цукру, 5 грам або 1 ч. ложку ванільного цукру, щіпку солі,\nДодаємо 40 грам холодного вершкового масла нарізаного невеликими шматочками\nПеретираємо все разом в крихту\nПрибираємо крихту в холодильник.\nТак як тісто готується дуже швидко, можна відразу включити духовку нагріватися до 180 градусів.\nУ чашу просіваємо 170 грам або 8,5 ст. ложок без верху пшеничного борошна. Додаємо 100 грам або 5 ст. ложок без верху цукру, 10 грам або 2 ч. Ложки ванільного цукру, щіпку солі, 5 грам або 1 ч. ложку соди. Перемішуємо.\nДодаємо 60 грам або 6 ст. ложок олії, 150 грам або мл молока, 2 яйця\nВливаємо 10 грам або 1 ст. ложку 9% оцту\nПеремішуємо до однорідного стану. Тісто готове.\nТісто рідке, і що б було зручніше заповнювати формочки, переливаємо тісто в великий кухоль з носиком.\nЗаповнюємо формочки тістом приблизно на 2/3.\nБудь-які ягоди, які ви любите, можна брати як свіжі ягоди, так і заморожені. У нас 50 грам замороженої чорної смородини. Засипаємо 1 ст. ложкою борошна або крохмалю, і перемішуємо, щоб вся ягода була покрита борошном.\nЯкщо у вас заморожені ягоди, розморожувати їх не треба.\nВикладаємо ягоди зверху на тісто.\nПосипаємо раніше приготовленою крихтою.\nПрибираємо випікатися в заздалегідь розігріту до 180 градусів духовку на 25 хвилин.\nГотовність кексів перевіряємо дерев’яною паличкою, проколюємо, якщо вона виходить сухою, значить кекси, готові.\nПерекладаємо кекси на решітку, остигати.\nКекси, які вже охололи, для прикраси, посипаємо цукровою пудрою.\nЧитайте також: Кексики з повітряним “капелюшком” без глютену: ідеальне доповнення до чаю\nТоп-6 модних пальто осені 2020 року: трендові моделі\nЕшлі Грем у спідній білизні влаштувала фотосесію біля басейну