Ернесто Че Гевара - - - psm.in.ua\nАвтор Лаврецький Л.\nНазва Ернесто Че Гевара\nШлях до "Гранма"\nПитання: Ваша національність, ваше походження?\nВідповідь: Ви знаєте, і це всім відомо, - я народився в Аргентині.\n(З інтерв'ю, взятого у Ернесто Че Гевари кореспондентом мексиканського журналу "Сьемпре", вересень 1959 р.)\nВ один з лютневих вечорів 1969 ми сидимо в просторій вітальні Альберто Гранадос, в гаванському передмісті Мірамар. За столом - дон Ернесто Гевара Лінч, Альберто і я. Час від часу до нас приєднується дружина Альберто - Хулія, венесуелка. Згадуємо дитячі та юнацькі роки Че.\nЗа вікнами періщить тропічна злива. Потоки води обрушуються на віллу. Крізь жалюзі виблискують блискавки. Гримить грім. Враження таке, що десь поруч гуркочуть гармати. Мимоволі думаєш: добре в таку негоду перебувати під дахом, а як людині, якщо злива застане його в горах або в манігуа, як кубинці називають покрите будяком поле.\nВчені називають тропіки сумними, але вони й грізні. Жити в тропіках важко і часто небезпечно. Щоб добути собі на прожиток, тут теж потрібні мужність , завзятість, залізна воля, винахідливість і, звичайно, удача.\nОтцю Че під сімдесят. Він середнього зросту, підтягнутий. За стеклами в черепаховій оправі поблискують лукаві очі. Говорить з характерним для жителів Ла-Плати акцентом, за яким відразу можна визначити аргентинця. І, як усі аргентинці і уругвайці, часто вживає вигук "че". Знавці стверджують, що своє "че" аргентинці запозичили у індійців гуарані - на їх мові воно означає "моє". Але в устах жителів пампасів "че" висловлює залежно від інтонації і контексту цілу гаму "пристрастей людських" - і подив, і захоплення, і печаль, і ніжність, і схвалення, і протест.\nЗа пристрасть до цього вигуків сина дона Ернесто - Ернесто Гевару кубинські повстанці прозвали Че. З часом це прізвисько стало його бойовим псевдонімом, зрослося з його ім'ям і прізвищем. Він став відомий як Ернесто Че Гевара і на Кубі, і в усьому світі.\nПісля повалення Батісти Гевара, ставши директором Національного банку Куби, на банкнотах нового випуску поставив підпис "Че", чим викликав обурення контрреволюціонерів.\nКоли його якось запитали, вже після перемоги кубинської революції, як він ставиться до свого нового імені, він відповів: "Для мене" Че "означає найважливіше, найдорожче в моєму житті. Інакше й бути не могло. Адже мої ім'я та прізвище - щось маленьке, приватне, незначне ".\n- Щоб усвідомити собі, яким чином мій син став майором Че, одним з вождів кубинської революції, і що привело його в болівійські гори, - каже мені дон Ернесто, - слід відкрити завісу минулого а познайомитися з предками нашої сім'ї. Скажу відразу: в жилах мого сина текла кров ірландських бунтівників, іспанських завойовників, аргентинських патріотів. Мабуть, Че передалися у спадок деякі риси наших неспокійних предків. У нього в характері було щось, що тягло його до далеких мандрівок, до небезпечних пригод, до нових ідей.\nЯ і сам в молодості був великим непосидою. Спершу у мене була плантація Ієрба-мате ( Ієрба-мате - парагвайський чай .) в далекій аргентинській провінції Місіонес, що на межі з Парагваєм. Потім я будував будинки в Кордові, Буенос-Айресі та інших містах моєї країни. засновувалися будівельні компанії, часто прогорав. Так і не сколотив собі ніякого стану. Наживатися за рахунок інших не вмів, тому інші наживалися за мій рахунок. Але я про це не шкодую. Адже головне в житті не гроші, а чистий совість. Хоча мої фінансові справи ніколи не були блискучими, всі діти-а їх у мене п'ятеро - отримали вищу освіту, що називається, вийшли в люди. Але найбільше, звичайно, я пишаюся Ернестом. Він був справжнім чоловіком, справжнім борцем.\nМи п'ємо гарячу каву, справжній "тінто" (міцний), який за венесуельським рецептом приготувала Хулія.\n- На жаль, я не можу пригостити вас "мате", - говорить Альберто, - через кляту блокади його не так-то легко отримати з Аргентини. Але і "тінто" непоганий напій в погану ніч, тим більше якщо на столі, окрім "екстра-Секо", ще й пляшка російської горілки.\nХулія осудливо дивиться на нас: у її чоловіка хвора печінка, в лікарі заборонили йому торкатися до спиртного.\n- Я, грішним ділом, люблю пригубити чарочку, - виправдовується Альберто, - а ось че не був любителем спиртного. Він рано пристрастився до ароматичних протівоастматічеснім сигаретам, на Кубі ж полюбив сигари - "табако". Оі стверджував, що вони рятували його від нападів астми. Він дійсно знав толк в хороших "табако" і курив майже безперервно.\n- Отже, молода людина, - продовжує свою розповідь дон Ернесто, - як я вже сказав, нам необхідно заглибитися в історію. Вам, як історику, це буде тим більш корисно. Коли був повалений Батіста і Че став знаменитістю, газети пішли писати про нього всякі небилиці. Деякі журналісти навіть висловлювали сумнів, що він аргентинець. Знайшлися й такі, які стверджували, що він російський, який видає себе. за аргентинця. Але ми аргентинці, і притому корінні , а таких в нашій країні, населеній переважно вихідцями з Європи, не так вже й багато. За моєю лінії Че аргентинець дванадцятого покоління, по лінії матері - восьмого. Більш давній аргентинський рід, ніж наш, мабуть, важко й відшукати в моїй країні. Почну з наших предків. По іспанському звичаю ми носимо два прізвища. За батькові я Гевара, по матері - Лінч. Предки мого батька, іспанці, оселилися в Аргентині ще в колоніальний час ( Сам Че не надавав ніякого значення свого родоводу, і якщо згадував про неї, то тільки жартома. У 1964 році на лист однієї сеньйори на Касабланки, якоїсь Марії Росаріо Гевари, що запитувала, звідки родом його предки, Че відповів: "Товаришу! Відверто кажучи, точно не знаю , з якої частини Іспанії прийшли мої предки. Вони давним-давно покинули ті місця "в чий мати народила". І я не ходжу зараз в такому вигляді лише тому, що це не особливо зручно. Не думаю, що ми з Вами близькі родичі, але якщо Ви здатні тремтіти від обуренні кожен раз, коли відбувається несправедливість в цьому світі, ми з Вами - товариші, а це набагато важливіше " .). Вони влаштувалися, у прикордонній з Чилі провінції Мендоса і зайнялися тут землеробством. Мендоса, як вам, звичайно, відомо, на початку минулого століття служила базою для армії нашого визволителя - генерала Хосе де Сан-Мартіна. Під його початком і було повалено іспанське панування в Аргентині. З Мендоси армія Сан-Мартіна перейшла в Чилі і звідти теж вигнала іспанців, потім звільнила Ліму, столицю віце-королівства Перу. Тим часом в Аргентині почалася громадянська війна. Сан-Мартін був змушений подати у відставку. Колумбійські війська під командуванням Симона Болівара і маршала Сукре завершили звільнення Перу.\nГромадянська міжусобиця в Аргентині закінчилася в 1829 році - влада в Буенос-Айресі захопив генерал Хуан Мануель Росас. Це був ставленик буенос-айресовскіх скотарів-багатіїв. Він нещадно знищував своїх супротивників, винищував цілі сім'ї, привласнював їх майно. Знаходився він у влади довгі 23 роки.\nУ 1840 році, рятуючись ог переслідувань Росаса, з Мендоси у Вальпараїсо бігли мій дід по батькові Хуан Антоніо і його брат Хосе Габріель Гевара. Росас конфіскував їхні землі. Разом з ними втік до Чилі і їх сусід лейтенант Франсиско Лінч. Його батько полковник Лінч-і-Аранда був убитий за наказом тирана. Землі Лінчів також дісталися Росас.\nЗасновником аргентинської гілки Лінчів був ірландець Патрік, або , як ми його називаємо, Патрісіо, учасник визвольної боротьби проти англійського панування. Патрісіо чимало насолив англійцям. Вони за ним полювали, він біг до Іспанії, а звідти - в Аргентину, або, як її тоді називали, губернаторство Ла-Плати. Тут він одружився на багатій креолці, спадкоємиці великого скотарського маєтку в Мендосі. Це було у другій половині вісімнадцятого століття, ще в період панування іспанців.\nЗапам'ятайте, молодий чоловік, Франсіско Лінч - мій дід по материнській лінії. А тепер послухайте, як розвиватимуться події далі. Франсіско Лінч у пошуках роботи об'їхав усі Чилі, побував у Магелланової протоки, на самому краю нашого континенту. Потім його потягнуло в сусіднє Перу, і там він захворів на холеру. З Перу попрямував в Еквадор - там схопив віспу. З Еквадору повернувся в Вальпараїсо, де зустрівся знову з братами Гевара.\nУ той час у Вальпараїсо проживало багато аргентинських вигнанців - противників Росаса. У їх числі - письменники Домінго Сарм'єнто і Бартоломе Мітрі, що стали потім президентами Аргентини, Хуан Баутіста Альберді, один з видатних демократів нашої жнив, прихильник і пропагандист французьких утопістів. Вони викривали злочини Росаса в місцевій пресі, планували проти нього змови. Але тоді Росас ще міцно сидів у своєму президентському кріслі, і спроби скинути його закінчувалися загибеллю сміливців.\nІ ось одного разу, це було на початку 1848 року, коли Лінч і брати Гевара разом з Сарм'єнто сиділи в вальпараісском кафе і обговорювали останні аргентинські новини, вдається їх співвітчизник, Хосе Карреас, і повідомляє сенсаційну новина: в Каліфорнії відкриті нечувані золоті розсипи! Карреас пропонує негайно їхати туди. Володіння "нікчемним металом" дозволить озброїти патріотів і повалити Росаса.\nПропозиція Карреаса було по-різному сприйнято завсідниками кафе. "Не встигнете дістатися до Каліфорнії, - сказав Сарм'єнто, - як золоті жили вичерпаються, і вам доведеться піймавши облизня повертатися в Вальпараїсо ".\nАле молодість довірлива і безрозсудна, що їй поради навчених досвідом старших! Франсіско Лінч і брати Гевара хворіють "золотою лихоманкою" і готові без зволікання відбути до Каліфорнії.\nНе минуло й кількох тижнів, як майбутні мільйонери пливли на двощогловий бригантині у напрямку до Сан-Франциско, куди вони благополучно і прибутку взимку 1848 року .. До речі, туди ж попрямували тоді й багато чилійців. Про те, що їм довелося пережити на чужині, розповів світові Пабло Неруда в своїй драматичній кантаті "Життя і загибель Хоакіна Мур'єти".\nУ Сан -Франциско творилося щось невимовне. Місто був забитий золотошукачами всіх країн, рас і народів. Минув деякий час, перш ніж наші мореплавці змогли продати свою бригантину і попрямувати в обітовану долину Сакраменто, де, як вони були впевнені, їх чекали незліченні скарби. Але в Сакраменто відбули не все. Лінч застряг в Сан-Франциско. Тут він познайомився з молодою чилійка Елоїс Ортіс, вдовою англійського моряка Ендріча, закохався і одружився на ній. Залишити молоду дружину в Сан-Франциско, а самому податися на копальня? Або, може бути , взяти її разом з собою? І те й інше здавалося одно ризикованим. Лінч був справжнім кабальєро, він зважився залишитися в Сан-Франциско і спробувати щастя тут. Удача супроводжувала йому і далі. Лінч відкрив у Сан-Франциско бар - салун "Пласерес де Каліфорнія "-" Принади Каліфорнії ". Цей салун і став для нього золотоносної жилою. Лінч розбагатів ...\nВід шлюбу Лінча з Елоїс Ортіс народилася в Каліфорнії дочка Анна. Запам'ятайте, молодий чоловік, Анна Лінч Ортіс - моя мати, бабуся Че.\n-А що ж сталося з братами Гевара?\n- О, це була справжня одіссея! Хуану Антоніо і Хосе Габріелю Гевара НЕ пощастило. Видать, у нас на роду написано: Кому не бути нам мільйонерами. дісталося ним ділянку в долині Сакраменто виявився "порожнім". За рік вони прорили його вздовж і впоперек, розмили тонни руди, і все даремно: золота там виявилося не більше, ніж на дні цього келиха! Але, як кажуть, немає лиха без добра. Золотошукачі наші повернулися в Сан-Франциско злі, виснажені до межі. Тут і пригрів їх Лінч - дав роботу в салуні "Принади Каліфорнії". Там вони познайомилися з місцевим аристократом доном Гільєрмо де Кастро, одруженим на внучці іспанського гранда Перальта, колишнього віце-короля Нової Іспанії, нинішньої Мексики, від якої янкі отторгнул Каліфорнію. Гільєрмо де Кастро володів численними маєтками, йому належав навіть Великий каньйон в Колорадо.\nНе думайте, молода людина, що я плету вам всяку нісенітницю, що все це не відноситься до вас питання. Навпаки. Зараз ви переконаєтеся, що Гільєрмо де Кастро і його сеньйора, внучка віце-короля Перальта мають саме пряме відношення до вашому покірному слузі, а значить, і до Че. Брати Гевара припали до душі дону Гільєрмо, н він призначив їх керуючими свого скотарського ранчо "Саї-Лоренсо", що поблизу нинішнього міста Сан-Дієго. Н не помилився, бо мої діди скотарське справу відмінно знали . Чи не прогадали і брати Гевара, прийнявши пропозицію дона Гільєрмо, особливо ж виграв мій дід Хуан Антоніо, бо саме там, на ранчо "Сан-Лоренсо", і чекало його справжнє щастя. Тут він познайомився з єдиною дочкою дона Гільєрмо - Консепсіон. Молоді люди полюбили один одного. А де любов, там в весілля. Принаймні, так було в ті добрі, старі часи. Дон Гільєрмо радів, що видав свою дочку за аргентинця, людини іспанських кровей. А діда мого одруження зробила спадкоємцем всього майна Гільєрмо де Кастро, в тому числі і Великого каньйону. Відразу скажу: всі ці землі, як і Великий каньйон, були потім обманним шляхом привласнені американською владою. Наша сім'я довго судилася з ними. Справа дійшла до Верховного федерального суду, але суд встав на сторону влади , а нам дісталася тільки сплата судових витрат, що склало на ті часи абсолютно нечувану суму. Втім, не будемо шкодувати про це. Адже якби нам повернули тоді землі, як знати, може бути, доля нашої родини повернула б зовсім в інший бік і замість героїчного майора Че, який віддав своє життя за свободу Америки, де-небудь жив би, потопаючи в багатстві і розкоші, ще один нероба ...\nВи вже, напевно, здогадалися, що у мого діда Хуана Антоніо і у моєї бабки Консепсіон народився син. Так, це було саме так. Він народився в Сполучених Штатах, і його нарекли Роберто. Це був мій батько. Як і моя мати, він був, таким чином, уродженим громадянином Сполучених Штатів Америки. Ось які сюрпризи підносить нам іноді історія! Але для того щоб з'явився на світ я, мій батько Роберто Гевара, син Хуана Антоніо н Консепсіон де Кастро, мав одружитися на моїй матері, Ганні Лінч, дочки Франсіско Лінча і Елоїс Ортіс. І це сталося 26 років по тому за таких обставин.\nУ нас в Аргентині є таке прислів'я: "Кожній свині приходить свій смертний час". Пробив таку годину і для Росаса. У 1852 році проти нього повстав губернатор провінції Ентре- Ріос генерал Хусто Хосе де Уркіса. До нього приєдналися всі противники тирана, весь народ. Росас був повалений, над Аргентиною знову повіяв вітер свободи. Коли ці добрі вісті прийшли в Сан-Франциско, Каліфорнію, то ніщо не могло втримати мого дідуся і його брата від негайного повернення додому. Він, як справжній іспанська гідальго, розумів, що перший борг чоловіка - служити своїй батьківщині.\nНа збори пішли лічені дні. Корабель швидко доставив їх із Сан-Франциско в Вальпараїсо, звідки, подолавши Анди, вони прибули в рідну Мендосу. Зрозуміло, новий уряд негайно повернуло братам Гевара відібрані тираном Росас землі. Нарешті їх життя знову повернулася в її звичайне русло.\nВи запитаєте: що ж сталося з Франсиско Лінчем, господарем салуна "Принади Каліфорнії"? Зараз скажу. Лінч затримався на чужині ще на цілу чверть століття. Причини? Хто в них розбереться тепер. Можливо, йому було шкода залишати свій салун, можливо, що його утримувало численне сімейство. Адже дена Елоїс, його дружина, народила йому не більше не менше як сімнадцять дітей. Але Каліфорнія є Каліфорнія, а батьківщина є батьківщина. І хоча всі сімнадцять дітей дона Франсіско Лінча народилися в Сполучений Штатах, колишнього лейтенанта аргентинської армії в кінці кінців нестримно спричинило назад, в рідні пампаси. У сімдесятих роках він продав салун і з усім своїм кланом повернувся на землю предків, в Мендосу, де знову оселився в родовій гасієнді по сусідству з друзями, братами Гевара.\nЛегко уявити собі, з якою радістю зустріли мої діди повернення Лінчів. Моєму батькові Роберто виповнилося тоді двадцять шість років, а старшій доньці Лінчів Ганні - на рік більше, і вона ще не була заміжня. Здавалося, обидва жили в очікуванні цієї зустрічі. Вони одружилися, і у них було одинадцять дітей. Шостим народився ваш покірний слуга - Ернесто Гевара Лінч.\nМій батько, Роберто Гевара, був за освітою землемір. Він займав досить високу посаду в уряді - був начальником Державної комісії з уточнення кордонів з Чилі, Болівією, Парагваєм і Уругваєм. Він весь час перебував в роз'їздах, вів переговори з нашими сусідами. Можна сказати, що нинішні кордони Аргентини були встановлені за його безпосередньої участі.\nТепер, молода людина, дозвольте сказати кілька слів про себе. Я вчився на архітектурному факультеті Національного університету в Буенос-Айресі, але з перервами - доводилося працювати. Від минулих гасієнди мого дідуся мені залишилися одні спогади. У нього, крім мого батька, було ще багато дітей, а у моїх батьків, як я вже сказав, їх було одинадцять. Це пояснить вам, чому ми жили не на ренту. І це добре, бо ніхто з нас не став паразитом.\n- Скажіть, дон Ернесто, знаменитий аргентинський письменник Беніто Лінч, автор книги "Стерв'ятники" Флориди ", до слова сказати, перекладеної на російську мову ( Беніто Лінч (1885-1951), його книга "Стерв'ятники" Флориди "вийшла в російській перекладі у видавництві" Художня література ". М., 1963 .), Ваш родич?\n- Беніто - онук дона Франсіско Лінча, доводиться мені двоюрідним братом. Взагалі, у мене родичів незліченна безліч, і всякі: багаті, середнього достатку, розумні, дурні, відомі і безвісні, революціонери і реакціонери. Один з моїх двоюрідних братів, адмірал Лінч, був послом Аргентини на Кубі незадовго до того, як туди прибув мій син. Серед Лінчів є навіть німецька гілку. Одна з моїх тіточок - дочок дона Франсіско - вийшла заміж за свого викладача музики - німця і тим самим "зіпсувала" нашу родовід. Нащадки цього шлюбу стали послідовниками параноїка Гітлера. А я все життя був найрішучішим ворогом нацизму і фашизму. Ці погляди розділяли моя дружина і всі мої діти. Ще в тридцяті роки наша сім'я брала участь в аргентинському русі проти фашизму і антисемітизму, в русі допомоги республіканській Іспанії, а в період другої світової війни - в русі солідарності з союзниками, зокрема з деголлівської "Вільної Францією", до якої ми відчували тоді особливу симпатію.\nМоя дружина Селія де ла Серна-і-де ла Льоса, з якою ми одружилися в 1927 році, належала, як і я, до старовинного аргентинського роду. Ми навіть були у віддаленому спорідненість.\nДядя Селії, Хуан де ла Серна, був одружений на моїй тітоньці, однієї з дочок дона Франсіско Лінча. Батько Селії, адвокат Хуан Мартін де ла Серна, увійшов в історію Аргентини як засновник міста Авельянеди, сусіднього з Буенос-Айресом. Тепер Авельянеда - великий індустріальний центр, де розташовані наші знамениті "фрігоріфіко" - мясохладобойни. "Наші" - щодо, так як ними володіють "Свіфт", "Армур" - і інші англійські та американські компанії. Я, однак, не сумніваюся, що рано йди пізно ці фрігоріфіко перейдуть у власність аргентинського народу, якому вони по праву вже давно належать.\nПовинен згадати, що в роду моєї дружини Селії теж є свій іспанський гранд. Не думайте, що вона або я цим особливо пишалися. Але не можна ігнорувати факти.\n- По-русски, дон Ернесто, говориться: "з пісні слова не викинеш".\n- Ось саме це я і маю на увазі. Я кажу про генерала Хосе де ла Серна-е-Інохоса, останньому іспанському віце-королі Перу. Це його війська були розгромлені колумбійському маршалом Сукре в пам'ятному битві при Аякучо.\n- Дон Ернесто! Ім'я генерала Хосе де ла Сарни згадується Марксом і Енгельсом у статті "Аякучо" ( К. Маркс і Ф, Енгельс, Твори, видання друге, т. 14, стор 176-177 .), В якій вони описують подробиці цього історичного бою, що завершив п'ятнадцятирічну війну за незалежність Латинської Америки.\n- Вперше чую про це, хоча не здивований, адже Маркс і Енгельс були універсальними вченими, вони цікавилися найважливішими подіями свого століття, і битва при Аякучо, яка остаточно закріпила боротьбу наших патріотів за незалежність, не могло не привернути їхньої уваги.\nПовернемося, однак, до моєї дружини Селії. Це була незалежна натура; вона не вважалася з умовностями нашої аристократичної касти. Її цікавила політика, з усіх питань вона висловлювала свої власні сміливі, оригінальні судження. І це незважаючи на те, що вона виховувалася в закритому католицькому коледжі. А може бути, саме завдяки цьому, адже Вольтер і Фідель Кастро теж вчилися у єзуїтів з відомим усім результатом. Що стосується релігії, то і в цьому питанні у нас було повне згоду з Селіей. Ні ми, ні наші діти до церкви не ходили. Селія в юності брала участь у феміністському русі, боролася за надання жінкам виборчих прав. Однією з перших серед жінок Аргентини вона сіла за кермо автомобіля і навіть наважилася поїхати, в порушення всіх правил, по вулиці Флорида, а по ній дозволяється лише ходити пішоходам; однією з перших вона відрізала коси, стала підписувати своїм ім'ям банківські чеки. У ті роки її поведінку обурювало аристократів, її вважали екстравагантної, ексцентричної жінкою. Але те, що шокувало в ній інших, подобалося мені - її розум, її незалежний, волелюбний характер.\nЗ чого ми почали нашу спільну життя? Селії дісталася у спадок плантація Ієрба-мате в провінції Місіонес. Ось ми і оселилися там - хотіли перетворити її на зразкове господарство. Ціни тоді на Ієрба-мате були високими, недарма його називали "зеленим золотом". Я купив найсучасніші машини, спробував полегшити працю робітників-строковиків - збирачів цієї культури.\nАргентинці великі мисливці до Ієрба-мате, вони п'ють його настільки ж багато, як інші народи чай або каву. Пристрасним любителем мате був і мій син. Наш поет Фернан Сільва Вальдес говорить про це приємне і цілющому напої:\nКоли весело мені і сумно ...\n( Переклад Г. Шмакова. )\nМате доставляє людям радість, задоволення. Але тим, хто вирощував цю культуру, мате заподіював незліченні страждання.\nРобочі плантації Ієрба-мате перебували на становищі знедолених, каторжників, господар плантації розпоряджався їх життям і смертю, міг їх безкарно побити і навіть вбити. Працювали вони не те щоб за копійки, а за талони - "валі", замість яких отримували в хазяйської лавці продукти другого сорту і всяку дрібницю, причому господар збував їм будь-яку погань втридорога. Та до того ж отруював їх алкоголем, якого в крамниці були необмежені запаси. Будь-яке організований опір робочих жорстоко придушувалися плантаторами і поліцією.\nЯ першою справою скасував талони і почав виплачувати робітникам заробітну плату грошима. Я також заборонив продавати алкоголь на плантації. І відразу нажив собі ворогів в особі навколишніх плантаторів. Спершу плантатори порахували мене за божевільного, але потім, переконавшись, що я в здоровому розумі, стали називати комуністом. За своїми політичними симпатіями я тоді був радикалом, прихильником партії Громадянський радикальний союз. Це демократична партія, її глава президент Іпполіто Ірігойен, який перебував у той час у влади, зробив багато корисного для країни, він виступав за незалежну зовнішню політику, дотримувався конституцію. Плантатори погрожували мені розправою. Тоді в Місіонес панував повний свавілля. Місцева влада, поліція були в руках плантаторів. Я не з боязкого десятка, але ризикувати Селіей не вважав себе вправі. Вирішив переселитися в Росаріо, другий за величиною місто Аргентини, і відкрити там фабрику з переробки парагвайського чаю. Тут 14 червня 1928 і народився за місяць до покладеного терміну Че, якого Селія нарекла в мою честь Ернесто. Ми його звали будинку Тете.\nМої плани відкрити фабрику в Росаріо теж не увінчалися успіхом. Якраз вибухнула світова економічна криза. Економіка Аргентини, яка залежала від Нью-Йорка і Лондона, теж сильно потерпіла від кризи. Скоротилася зовнішня торгівля, ціни на нашу сировину на світовому ринку катастрофічно впали, збанкрутували багато фірм, з'явилася безробіття. Я не зміг отримати кредитів, на які розраховував. Довелося від планів стати фабрикантом відмовитися і повернутися в Місіонес на плантацію.\n2 травня 1930, я дуже добре пам'ятаю цей день, ми попрямували з Селіей і Тете в плавальний басейн купатися. Селія була хорошою плавчихою і обожнювала плавати. День видався прохолодний, дув різкий, холодний вітер. Тете раптом закашлявся, став задихатися. Ми віднесли його негайно до лікаря, який констатував у хлопчика астму. Можливо, він застудився, можливо, що у нього була вроджена схильність до цієї хвороби, яку в дитинстві страждала і Селія.\nТоді лікарі були безсилі перед астмою. Тепер лікарі стверджують, що астма алергічного походження. Але в ті часи вони не знали навіть цього. Єдино, що вони могли нам порадити, - це змінити клімат. Ми вибрали Кордову, саму "здорову" нашу провінцію, розташовану в гористій місцевості. Її чистий, прозорий повітря, насичене ароматом хвойних лісів, вважається цілющим. Без жалю ми продали нашу плантацію, купили будинок - "Віллу Нідію" в містечку Альта-Грасія, розташованому поблизу міста Кордова, у двох тисячах метрів над рівнем моря. Я став працювати підрядником з будівництва будинків, Селія дивилася за хворим Тете.\nЗ того злощасного 2 травня 1930 у нього майже щодня, вірніше - щоночі, повторювалися напади астми. Я спав поруч з його ліжечком і, коли Тете починав задихатися, брав його на руки, хитав і заспокоював, поки не проходив напад і знесилений хлопчик не засинав. Часто це траплялося тільки під ранок.\nСлідом за Тете у нас народилося ще четверо дітей - Селія (названа в честь моєї дружини), Роберто (на честь мого батька), Анна Марія (на честь моєї матері), Хуан Мартін (на честь батька моєї дружини). Всі вони, як і Тете, здобули вищу освіту. Дочки стали архітекторами, Роберто - адвокат, Хуан Мартін - проектувальник. Росли вони нормально, особливих турбот нам не доставляли.\nЗ Тете було зовсім інакше. Він навіть не зміг вступити до школи. Два роки мати займалася з ним будинку. Правда, читати він почав із чотирьох років і з того часу читав запоєм все своє життя. Мені говорили, що, навіть коли він бився в Болівії, переслідуваний противником, охоплений астмою, він і тоді примудрявся читати.\nЩо він читав? Як вам сказати? Все. Ми самі, я і Селія, пристрасно любили книги, у нас була велика бібліотека, кілька тисяч книг, головна прикраса нашого будинку, наш головний капітал. Тут була і класика - від іспанської до російської, і книги з історії, філософії, психології, мистецтву. Були роботи Маркса, Енгельса, Леніна. Були і книги Кропоткіна, Бакуніна. Аргентинські письменники були представлені Хосе Ернандесом, Сарм'єнто та іншими. Частина книг була французькою мовою. Селія володіла французькою. Вона займалася цією мовою з Тета.\nЗвичайно, у Че, як і в кожного з нас, були свої улюблені автори. У дитинстві це були Сальгари, Жюль Верн, Дюма, Гюго, Джек Лондон. Потім він захоплювався Сервантесом, Анатолем Франсом. Читав Толстого, Достоєвського, Горького. Звичайно, він прочитав і всі модні тоді латиноамериканські соціальні романи - перуанця Сіро Алегрії, еквадорця Хорхе Ікас, колумбійця Хосе Еустасіо Рівери, - в них описувалися важке життя індіанців і рабська праця робітників у маєтках і на плантаціях.\nЧе з дитинства полюбив поезію, зачитувався Бодлером, Верленом, Гарсіа Лоркою, Антоніо Мачадо, любив вірші Пабло Неруди. Безліч віршів він знав на пам'ять і сам складав вірші ... Але, зрозуміло, мій син себе поетом не рахував. Він якось назвав себе революціонером, який так ніколи і не став поетом .. А в листі до іспанському поету-республіканцеві Леону Феліпе, книгу віршів якого "Олень" він тримав у головах, Ернесто називає себе "невдалим поетом". Кубинський поет Роберто Фернандес Ретамар розповідає, що незадовго до того, як Ернесто покинув назавжди Кубу, він позичив у Роберто антологію іспанської поезії, з якої виписав вірш Неруди "Прощай!".\nМій син не розлучався з поезією до самої своєї смерті. Як відомо, в його рюкзаку разом зі знаменитим "Болівійський щоденником" була виявлена ??зошит із його улюбленими віршами. Про Ернесто, таким чином, можна здавати словами нашого героя Мартіна Фьерро:\nЗ нею я похований буду,\nЗ нею з'явлюся перед творцем ...\n( "Мартін Фьерро" - широко відома в Аргентині та Уругваї поема Хосе Ернандеса (1834-1886). Переклад М. Донського .)\nЕрнесто захоплювався також живописом, знав добре її історію, сам непогано малював аквареллю.\n- Мені розповідали, - перервав я дона Ернесто, - що Че не любив модерністську живопис. Одного разу, відвідавши модерністську виставку в одній з європейських країн, він заявив журналістам: "Вибачте, але про модерністського живопису я нічого не можу сказати, бо просто її не розумію. Можливо, вона має свій сенс, але такий поза мого розуміння".\n- Моєму синові найбільше подобалися імпресіоністи. Захоплювався він і шахами. Вже після перемоги кубинської революції брав участь в турнірах і змаганнях. Коли він дзвонив додому і казав дружині: "Пішов на побачення", дружина знала, що Че йде пограти з друзями в шахи.\nАле в чому він абсолютно не розбирався, так це в музиці. У нього не було слуху. Він не міг відрізнити танго від вальсу. Не вмів танцювати, що зовсім не типово для аргентинця. Адже кожен на нас вважає себе чудовий танцюристом, навіть якщо таким не є.\n- Мені говорили, дон Ернесто, що коли Че був міністром промисловості і його попросили висловити думку про якість нових платівок, то він відповів: "Я не можу висловити про музику ніякої думки, моє невігластво в цій області стовідсотково.\n- Це схоже на нього. Він ніколи не соромився зізнатися у своїх недоліках. Він любив їх висміювати в інших, але не щадив і самого себе. Він був самокритичний, я б навіть сказав, нещадний до самого себе. Деякі бачили в цьому ознаку оригінальничання, ексцентричності, рисовки. Причина ж була серйознішою і глибокою, вона полягала в його граничної щирості, в його непримиренності до неправди, до умовностей, до міщанської моралі, а щирість завжди дивує і вражає обивателя. Того, хто не схожий на нього, обиватель вважає сплять з розуму або хитрою бестією, облудником, містифікатором. Деякі з біографів Че придумують для пояснення його незвичайного для них поведінки різного роду фрейдистські комплекси, приписують астмі мало не вирішальну роль у формуванні його характеру і революційного світогляду. Все це несерйозно.\nРеволюціонерів породжують не хвороби, або фізичні недоліки, або той чи інший душевний настрій, а експлуататорський соціальний лад і природне прагнення людини до справедливості.\nТете захоплювався не тільки "повітряними" матеріями, як поезія і мистецтво. Зовсім ні. Він був сильний і в математиці до в інших точних науках. Ми навіть думали, що він стане з часом інженером, але, як відомо, він вибрав професію лікаря. Можливо, що тому була причиною його власна хвороба або невиліковна хвороба його бабусі, матері Селії, яку він сильно любив і яка йому відповідала тим же. У неї був рак, від якого вона і померла, як, втім, і Селія. Але, здається, я занадто забігаю вперед.\nЗ дуже раннього віку ми стали привчати Тете, та й інших наших дітей, до різних видів спорту, Тете любив спорт, більше того, він віддавався йому, як, втім, всього, за що брався, самовіддано й без знижок на свою хворобу. Він немов прагнув довести, що здатний, незважаючи на свою кляту астму, робити не тільки все те, що роблять інші його однолітки, але навіть більше і краще їх. Будучи школярем, він вступив до місцевого спортивний клуб "Аталайя" і грав у запасний футбольній команді. Гравцем він був відмінним, але в основному складі клубу не міг грати, так як під час змагань траплялися з ним напади астми, що змушувало його залишати поле, щоб прикластися до ингалятору. Він грав у регбі, в цю гру сміливих і сильних, що складається з суцільних силових прийомів, займався він і кінним спортом, захоплювався гольфом і навіть планеризмом, але головною його пристрастю дитячих та юнацьких років був, безсумнівно, велосипед. На фотографії, яку він одного разу подарував своїй нареченій Чінчіна (Марія дель Кармен Ферейра), він написав: "Шанувальникам Чінчіна від Короля педалі".\n- Якщо я не помиляюся, дон Ернесто, з велосипедом пов'язано і перша поява імені вашого сина у пресі?\nРиюся у своїх записах і знаходжу оголошення з аргентинського журналу "Ель графіки" від 5 травня 1950 року народження, яке і читаю батькові Че:\n- "23 лютого 1950 року. Сеньйори, представники фірми мопедів" Мікрон ". Посилаю Вам на перевірку мопед" Мікрон ". На ньому я здійснив подорож у чотири тисячі кілометрів по дванадцяти провінціям Аргентини. Мопед протягом всієї подорожі функціонував бездоганно, і я не виявив у ньому найменшої несправності. Сподіваюся отримати його назад в такому ж стані ". Підписано: "Ернесто Гевара Серна".\n- Це подорож здійснив Тете, вже будучи студентом. Фірма "Мікрон" надала йому мопед своєї марки в цілях реклами і частково покрила витрати, пов'язані з подорожжю.\nДомосідом його назвати ніяк не можна було. Будучи студентом, він найнявся матросом на аргентинське вантажне судно і якийсь час плавав на ньому, побував на Тринідаді, в Британській Гвіані. А потім об'їхав, вірніше - обійшов, разом з Гранадосом половину Південної Америки.\n- Ви не відчували занепокоєння, коли Тете пускався в настільки ризиковані, особливо при його нездоров'я, підприємства?\n- Звичайно, я і Селія завжди хвилювалися і стратили себе в таких випадках. Але наші страхи ми залишали при собі. Я привчав своїх дітей до самостійності і був твердо переконаний, що це їм допоможе в майбутньому. Та й утримати їх від так званих нерозважливих вчинків, на які така щедра молодість, було б все одно неможливо. Я згадую, як одного разу Тете і Роберто зникли з дому. Тете було тоді одинадцять років, а Роберто вісім. Вони точно у воду канули. Ми думали, що вони заблукали в сусідніх лісах, шукали їх там, повідомили про їх зникнення в поліцію. Кілька днів по тому їх виявили у восьмистах кілометрах від Кордови, куди їх завіз вантажівка, в кузов якого вони потайки забралися. Але всі наші травлення, пов'язані з юнацькими пригодами Тете, були тільки квіточками порівняно з тим, що чекало нас у майбутньому. Смутно і тривожно ставало на душі, коли ми отримували від нього листа з описами лепрозоріїв, в яких він і Гранадос "гостювали" під час їх подорожі по країнах Південної Америки. Одного разу він повідомив ним з Перу, що направляється з Альберто на плоту, подарованому прокаженими, вниз за течією Амазонки, тобто в самі нетрі, до чорта на роги, і попереджав: "Якщо через місяць не отримаєте від мене вістей, значить або нас зжерли крокодили, або слопали індіанці хибаро, засушивши наші голови і продавши їх американським туристам. Шукайте тоді наші буйні голівоньки в сувенірних крамницях Нью-Йорка ". Ми, звичайно, добре знали нашого сина, знали, що він пише нам у властивому йому стилі "чорного гумору", тому що впевнений в собі і переконаний, що все обійдеться благополучно. І все ж ... Адже наступний лист від нього прийшло не через місяць, а через два!\nПотім ... Коли він написав нам з Мексики, що вступив в загін Фіделя Кастро і прямує на Кубу битися з Батістою, у мене, відверто кажучи, не вистачило мужності, щоб відразу прочитати цей лист. Шкодуючи мої нерви, його мені коротко переказала Селія. І знову два роки ніяких звісток, якщо не вважати оповідань аргентинського журналіста Хорхе Рікардо Масетті. Він побував у квітні - травні 1958 року на Сьєрра-Маестро, звідки привіз записані на магнітофон бесіди з Че і Фіделем. Масетті опублікував книгу про ці зустрічі: "Ті, хто бореться, і ті, хто плаче". Газети, однак, неодноразово писали про розгром повстанців військами Батісти, і кожне таке повідомлення породжувало в нас тривогу за долю сина.\n31 грудня 1958, напередодні падіння режиму Батісти, ми зібралася всією сім'єю, щоб зустріти Новий рік. Настрій у нас було неважливе, так як радіо повідомляло про кубинських події самі суперечливі відомості, а про Че ми знали тільки, що в боях за місто Санта-Клару він був поранений. У Буенос-Айресі діяв Комітет солідарності з кубинським народом, у якого була навіть радіозв'язок зі ставкою Фіделя. Але зв'язок ця була ненадійною, часто переривався. Що насправді відбувалося на Кубі, нам було невідомо.\nУ ту новорічну ніч, коли всі ми були в зборі і вже нікого не чекали, близько одинадцятої години ночі пролунав стук у двері. Відкриваємо, на порозі конверт - хто його приніс, так до цих пір і не знаю. У конверті записка: "Дорогі люди похилого віку! Самопочуття відмінне. Витрачено дві, залишилося - п'ять. Продовжую працювати. Вести - рідкісні, так і буде надалі. Однак уповайте, щоб бог був аргентинцем. Міцно обіймаю вас усіх, Тете". Він завжди говорив, що у нього, як у кішки, сім життів. Слова "витратив дві, залишилося - п'ять" означали, що він був двічі поранений і що у нього залишилися ще п'ять життів у запасі.\nМи були приголомшені і зраділи настільки несподіваним посланням. Але це не був єдиний сюрприз у ту пам'ятну ніч. Не минуло й десяти хвилин, як нам підкинули новий конверт: у ньому - листівка з намальованою червоною трояндою, на листівці написано: "Щасливого різдва і Нового року! Самопочуття Тете відмінне!" Наступного дня, 1 січня 1959, до нас зайшли Масетті і Альберто Гранадос, які повідомили про втечу Батісти з Куби. Через тиждень, 7 січня, коли Гавана вже була звільнена повстанською армією, Каміло Сьєнфуегос, приготувавши Че приємний сюрприз, прислав за нами літак з Гавани. Від усіх цих хвилювань я зліг, в Гавану полетіла Селія. Коли вона обняла на аеродромі сина, то не витримала і розплакалася. Це сталося з нею вперше.\nМісяць по тому прилетів до Гавани і я. Че зустрів мене біля трапа літака. Я запитав його, чи не думає він тепер присвятити себе медицині. Він відповів:\n- Титул лікаря можу подарувати тобі на пам'ять. Що ж до моїх подальших планів, то, можливо, залишуся тут або буду продовжувати боротьбу до інших місцях ...\nТаким місцем, як відомо, стала для нього Болівія. Сім'я наша не знала, що він бореться там, хоча газети і писали про це. На початку січня 1967 нам прийшов лист Тете в конверті про аргентинської маркою. Лист було звернуто до мене, я приурочено до дня народження моєї сестри Беатріс, улюбленої тітки Тете, Ось текст цього листа:\nКрізь пил, підняту копитами Росінанта, зі списом, готовим встромити у ворогів-гігантів, що переслідують мене, я поспішаю передати Вам це майже телепатичне послання, передати ритуальне привітання з Новим роком і обійняти вас всіх. Нехай сеньйорита, Ваша сестра, зустріне свої п'ятнадцять років в оточенні люблячих її родичів і трішки згадає її відсутнього і сентиментального кавалера, який хотів би вас всіх побачити раніше, ніж це було в останній раз. Такі мої конкретні бажання, які я довірив скороминущої зірці, яка зустрілась мені на шляху з волі Короля-чарівника.\nІ коли тебе я більше не побачу ...\nД. Твій син ".\nДві останні рядки листи були написані по-італійськи. Лист написаний у звичайній для Че жартівливо-драматичної "конспіративній" манері: Беатрисе виповнилося не 15, а 80 років. Судячи з усього, цей лист було надіслано через Таню, що здійснювала зв'язок між загоном Че і зовнішнім світом.\nЦе була остання звістка від мого сина ...\n-А як вчився Че, чи був він хорошим учнем?\n- Він був обдарованим, талановитим, але не відмінником. Я вже говорив, що перші два роки він навчався вдома. Потім він став відвідувати середню школу в Альта-Грасиі, але за станом здоров'я робив це з перервами. У 1941 році, коли йому виповнилося тринадцять років, він вступив до державний коледж імені Деан-Фунеса (був такий священик, учасник руху за незалежність) в Кордові, куди його щодня на старенькій машині возила Селія. Чотири роки по тому, в 1945 році, Тете закінчив коледж. У тому ж році ми переселилися в Буенос-Айрес, де Тете вступив на медичний факультет місцевого університету.\n- Я, напевно, втомив вас своїми розпитуваннями, дон Ернесто, але залишається ще один важливий для мене питання. Як, під впливом яких подій, факторів, явищ формувалися політичні погляди юного Че? Чи брав участь він у студентські роки в політичних рухах, які судження на цей рахунок висловлював?\n- Такі питання мені неодноразово задавали багато журналістів, на цю тему дозвільними писаками написана маса всяких небилиць, втім, як про все,, що пов'язано з Че. Що ж до його політичних поглядів, симпатій і антипатій того періоду, коли він жив під вітчим дахом, то про це можу сказати наступне. Я і Селія в питаннях внутрішньої політики перебували в рішучій опозиції до олігархічних і військовим урядам, сменявшим одне інше починаючи з 1930 року, коли був повалений президент Іпполіто Ірігойен і до влади прийшов перший аргентинський "горила" - генерал Урібуру, який обіцяв врятувати країну від комунізму. Урібуру змінив генерал Хусто, після якого нетривалий час країною правили два олігарха - Ортіс, налаштований проанглийски, і Кастільо, налаштований пронімецьки. Останнього в 1941 році скинув тріумвірат, що складався з "горил" в генеральських мундирах - Раусон, Фаррел і Раміреса, на зміну яким прийшов полковник Перон в компанії з його жіночка Евітою Перон. У 1956 році Перона прибрала хунта генералів і адміралів на чолі з Лонардо і Арамбуру. Про подальші події я не розповідаю, бо ще в 1953 році Тете виїхав з Аргентини, і, як потім виявилося, назавжди.\nНа життя Аргентини, крім подій чисто внутрішньої політики, впливають великі зовнішньополітичні події. І з різних причин. По-перше, наша економіка тісно пов'язана з лондонським Сіті і нью-йоркським Уолл-стрітом, тому все, що відбувається в цих країнах, нас цікавить і хвилює. По-друге, значна частина населення Аргентини - емігранти або діти емігрантів - в основному вихідці з Італії та Іспанії. У нас є велика німецька колонія, багато євреїв, поляків, сирійців, англійців. Природно, що всі ці національні групи жваво, пристрасно відгукуються на події, що відбуваються в країнах, звідки вони чи їхні батьки родом. По-третє, наша інтелігенція, особливо творча, завжди тягнулася до Франції. Париж був Меккою наших інтелектуалів, письменників, артистів, художників. Тому доля Франції теж завжди для нас була небайдужою.\nЗ іншого боку - події в Радянському Союзі теж нас всіх цікавили. У нас своя, Комуністична партія Аргентини, жорстоко переслідувана владою, але тим не менш активно діюча. Взагалі ідеї соціалізму досить широко поширені в Аргентині. Соціалістична робоча партія у нас виникла ще наприкінці минулого сторіччя, і її засновник Хуан Б. Хусто першим переклав на іспанську мову "Капітал" Карла Маркса, В Аргентині видавалося і видається багато книг по соціалізму, марксизму. Багато з них були в моїй бібліотеці. Однак про комунізм та Радянському Союзі писали. говорили не тільки друзі, але й вороги, звичайно, з діаметрально протилежних у порівнянні з першими позицій, а саме нагромаджуючи одну наклеп на іншу, пускаючи в хід всякого роду вигадки. Тоді їм у цьому допомагав Гітлер, Франке і Муссоліні, а тепер, як вам відомо, цю брудну роботу роблять янкі. У результаті всього цього аргентинські газети широко висвітлювали закордонні події, я б сказав, навіть ширше, ніж події внутрішнього життя. Все це дозволяло Тете бути в курсі найважливіших подій світової політики.\nСвоїх дітей я намагався виховати всебічно. І наш будинок був завжди відкритий для їх однолітків, серед яких були і діти багатих родин Кордови, і робочі хлопці, були і діти комуністів. Тете, наприклад, дружив з негренят, дочкою поета Каетано Кордоби Ітурбуру, що розділяло тоді ідеї комуністів, одруженого на сестрі Селії.\n- Дон Ернесто! Мені довелося битися в Іспанії в рядах інтернаціональних бригад. На початку 1937 року в Мадриді мій друг поет Рафаель Альберті познайомив мене з Кордобою Ітурбуру, який теж приїхав допомагати республіканській Іспанії.\n-Світ дійсно тісний. Але ви до місця згадали про Іспанію. Іспанська громадянська війна мала широкий відгук в Аргентині. У нас був Комітет допомоги республіканської Іспанія, якому я і Селія надавали всіляке сприяння. Всі мої діти стояли горою за республіканців. Ми були сусідами і дуже близькими друзями доктора Хуана Гонсалеса Агиляр, заступника прем'єр-міністра Негріна в уряді республіканської Іспанії. Після поразки республіки він емігрував до Аргентини і оселився в Альта-Грасиі. Мої діти дружили з дітьми Гонсалеса, навчалися з ними в одній школі, а потім в одному і тому ж коледжі в Кордові, куди на машині разом з Тете їх щодня відвозила Селія. Тете дружив і зі своїм однолітком іспанським юнаків Фернандо Барраль, батько якого, республіканець, загинув, борючись з фашистами. Згадаю також видного республіканського генерала Хурадо, один час гостював у Гонсалесом. Хурадо часто бував у нашому домі і розповідав про перипетії громадянської війни, про звірства франкістів та їхніх союзників-італійців, німців. Все це надавало відповідний вплив на Тете, на формування його майбутніх політичних поглядів.\nПотім прийшла друга світова війна, і, звичайно, вся наша сім'я і наші друзі гаряче співчували союзникам, Росії, всією душею бажаючи поразки країнам "осі", радіючи перемогам Червоної Армії. Величезне враження справила на нас Сталінградська битва, в якій німецький вермахт зазнав нищівної поразки. Перон, що правив тоді Аргентиною, співчував Гітлеру і Муссоліні і, незважаючи на тиск союзників, підтримував з країнами "осі" дипломатичні відносини. Аргентина була кишіла агентами і шпигунами "осі", мали у своєму розпорядженні таємними радіостанціями. Влада не тільки не перешкоджали і не припиняли їх підривної діяльності, але всіляко її покривали і їй сприяли. Ми ж, друзі союзників, допомагали виявляти і викривати фашистських агентів. У таких операціях доводилося брати участь і мені. Тете знав про це і завжди просився до мене в помічники.\nЯ і Селія належали до числа активних супротивників Перона. Селію навіть заарештували, коли вона під час однієї демонстрації в Кордові стала голосно лаяти Перона і викрикувати антіпероністскіе гасла. У 1962 році її знову затримала поліція за участь в антиурядовій демонстрації. А через рік вона була заарештована при поверненні з Куби і укладена на кілька тижнів до в'язниці.\nПід час панування Перона в Аргентині існувало безліч підпільних бойових організацій, які виступали проти диктатора. В одній з таких організацій, що діяла на території Кордови, брав участь і я. У нашому будинку фабрикувались бомби, які використовувалися для захисту від поліцейських під час антіпероністскіх демонстрацій. Все це робилося на очах у Тете, який одного разу мені сказав: "Папа! Або ти дозволиш допомагати тобі, або я почну діяти самостійно, вступлю в іншу бойову групу". Довелося дозволити, щоб мати можливість контролювати його дії і таким чином убезпечити від провалу і поліцейських репресій.\nТете був у ті роки демократом і антифашистом, це безсумнівно, але стояв він не те щоб осторонь політичних битв того часу, а як би осібно. Він точно беріг себе для майбутніх більш серйозних і рішучих бою.\nЗрозуміло, враховуючи його хвороба, я не штовхав його до більш активної участі в політиці, але й не робив нічого такого, щоб перешкодити йому брати участь в ній. Все, що він вже тоді робив, він робив сам, сам вирішував, як йому вчинити в тому чи іншому випадку.\nЯ знову роюсь у своїх записах і знаходжу копію листа Че до Фернандо Барраль, написаного в 1959 році, незабаром після повалення Батісти. Читаю лист дону Ернесто:\n- "Дорогий Фернандо! Знаю, що у тебе були сумніви щодо моєї особистості, я це чи не я, хоча дійсно я вже не той, яким ти мене знав. Багато води утекло з тих пір під моїми мостами, і від колишнього астматика і індивідуаліста залишилася тільки астма. Мені повідомили, що ти одружився, я теж. Маю двох дітей, проте продовжую залишатися любителем пригод, хоча тепер мої пригоди переслідують правильну мету. Вітай твою сім'ю від релікта минулої епохи і прийми братське обійми від Че, бо таке моє нове ім'я ".\nОтже, індивідуаліст і любитель пригод - таким бачив себе Че в юності?\n- Мабуть, це вірно, - погоджується дон Ернесто. Вже далеко за північ. Злива затих. Ми прощаємося з доном Ернесто, людиною настільки ж щирим, прямодушним і привабливим, яким був і його син Че.\nВ силу обставин і, напевно, завдяки своєму характеру я почав подорожувати по Американському континенту і добре пізнав його ...\nДружина Альберто Гранадоса Хулія приносить нам мало не десяту чашечку ароматного «тінто». Нам належить ще не спати кілька годин. Альберто обіцяв розповісти мені про те, як зародилася його дружба з Че, і про їхні спільні подорожах по країнах Латинської Америки.\nАльберто вже писав про це у спогадах про Че, опублікованих в кубинській пресі. Але одне - прочитати, а інше - почути всі з вуст самого Альберто Гранадоса.\nМало хто з шкільних або університетських друзів Тете міг похвалитися великою з ним близькістю. Та й дуже вже відрізнявся він від своїх однолітків. Че абсолютно не звертав уваги на свою зовнішність: ходив у зім'ятому куртці, величезних стоптаних черевиках, з розпатланим волоссям. Тим часом молоді аргентинці його кола були франтами, пишалися начищеними до дзеркального блиску черевиками, напомадженим донезмоги волоссям.\nЕрнесто відрізнявся від них і своїм різким характером, їдким, разючим гумором. Що ж тоді тягло їх до нього? Мабуть, його душевні якості - лицарство, готовність завжди постояти за товариша, його романтизм, фантазія і, може бути, в першу чергу його мужність. Незважаючи на свій важкий недуг, він був не тільки «як усі», але і попереду інших в іграх, забавах та юнацьких витівках. У той же час існував якийсь невидимий бар'єр, що відділяв його від друзів, і аж ніяк не кожному було дано переступити його. Чому? Чи не тому, що за цим бар'єром ховалася поетична душа (згадаймо супутнє всього його життя захоплення поезією), легко вразлива і ранима душа дитини, що страждає невиліковною хворобою. Винятком були тільки Чінчіна, юнацька любов Че, і Альберто Гранадос.\nІ обидва ці винятки для Че були закономірні, бо такі юнаки, як він, дозволяють переступити охороняє їх бар'єр або коханій дівчині, часто не подібною з ними за характером і за душевним складом, або другові, який у всьому - протилежність і в той же час не зазіхає на їх духовний світ, духовну незалежність, не претендує на роль духовного ментора, покровителя або, як часто трапляється, тирана, що вимагає взамін дружби сліпого підпорядкування і безумовної відданості. Це саме той випадок, коли крайнощі сходяться.\nМи мало що знаємо від самого Че про його ставлення до Чінчіна, але, якщо вірити спогадам її сестри і іншими свідченнями, Че любив її і збирався з нею одружитися. Чінчіна, дочка одного з найбагатших поміщиків Кордови, належала, як кажуть в Аргентині, до вищої «коров'ячої аристократії». Вона володіла всім тим, чого був позбавлений юний Тете: завидним здоров'ям, сліпучою красою, витонченістю і елегантністю аристократки, величезним станом. Її руки і серця домагалися нащадки «кращих» сімейств Кордови.\nА Че приходив у будинок Чінчіна, на звані вечори, як звичайно, кошлатий, в пошарпаної куртці і рваних черевиках, епатіруя місцевих снобів не тільки своїм зовнішнім виглядом, але і їдкими репліками на їх адресу і на адресу їхніх політичних кумирів.\nНа що ж сподівався Че? На любов Чінчіна. Він пропонував їй покинути отчий кров, забути про своє багатство і виїхати з ним за кордон (це було після його повернення з першої поїздки по Південній Америці), до Венесуели, де він мав намір працювати в лепрозорії і разом зі своїм другом Альберто Гранадосом лікувати прокажених, як це зробив до нього Альберт Швейцер, перед подвигом якого Че схилявся.\nАле Чінчіна, звичайна дівчина, любила Че звичайної любов'ю. Вона готова була стати дружиною Ернесто, але за умови, що він залишиться з нею, вірніше - при ній. Його донкіхотський проект переселитися в венесуельські нетрі і присвятити себе лікуванню прокажених здавався їй зворушливим, благородним, але абсолютно нереальним. Увійшли в непримиренний конфлікт піднесене і буденне, поезія і низинна проза життя. Це не могло закінчитися компромісом. Ні Ернесто, ні Чінчіна не здавали своїх позицій. І вони мирно розійшлися: вона, щоб благополучно вийти заміж, він, щоб вступити на шлях, з якого немає повернення до минулого.\nАльберто Гранадос, або Міал ( Скорочено від «Мі Альберто» (испан, «Мій Альберто») ), Як його називали друзі, був старший Тете на шість років. Що ж зблизило Тете з Міал? Я слухав Альберто і думав, що властиві йому оригінальність суджень, прагнення до пізнання незвіданого були, ймовірно, співзвучні Тете. Але, крім того, Альберто працював в лепрозорії. Вибрати таку роботу за покликанням могла тільки людина високих моральних якостей і громадянської мужності. До того ж цьому самаритянин одночасно була притаманна невичерпна життєрадісність, ріднить його з Кола Брюньйон, на якого він і зовні був схожий. Чи не ці риси найбільше приваблювали Че в моєму співрозмовникові?\nОднак надамо слово самому Альберто Гранадосу:\n- Нас було три брата - я, Томас-Франсйско і Грегоріо-Патрісіо. Родом ми з містечка Ернандо, що на півдні провінції Кордови. Сам я спочатку закінчив фармацевтичний факультет університету. Однак кар'єра аптекаря мене не приваблювала. Я захопився проблемою лікування прокази, провчився в університеті ще три роки, став біохіміком. І в 1945 році почав працювати в лепрозорії, розташованому в ста вісімдесяти кілометрах від Кордови.\nЗ Че я познайомився ще в 1941 році, коли йому було тринадцять років, через свого брата Томаса. Вони вчилися в одному класі в коледжі Деан-Фунес. Нас здружили пристрасть до читання і любов до природи. Я став частим гостем у домі Гевари, де була прекрасна бібліотека, якою я користувався як своєї власної. Че був завзятим сперечальником, і ми провели з ним не одну ніч, сперечаючись до хрипоти про те або іншому автора.\nЯ і мої брати всі вільні дні проводили в мальовничих околицях Кордови, де жили робінзонами на вільному повітрі. Че майже завжди приєднувався до нас. Батьки охоче відпускали його. Чисте гірське повітря полегшував його постійну боротьбу з астмою, а тривалі переходи пішки гартували організм і привчали до витривалості. Правда, тоді лікарі думали, що для астматиків сильні фізичні перевантаження небезпечні, але ми, молоді студенти-медики, дотримувалися іншої думки, вважаючи, що спорт - найкращі ліки проти цієї недуги. Батьки Че поділяли цю думку. Че швидко опанував всі премудрості життя на лоні природи. Він навчився споруджувати з гілок курінь, швидко розпалювати багаття. Все це знадобилося йому, коли він партизанив у горах Сьєрра-Маестра. Зрозуміло, в ті далекі роки нам навіть в голову не приходило, що йому доведеться коли-небудь скористатися досвідом юного робинзона для партизанської боротьби.\nМи, звичайно, знали, що на початку дев'ятнадцятого століття наші патріоти вели партизанські дії проти іспанців. Знали про партизанську війну селянських ватажків Панчо Вільї і Сапати під час мексиканської революції. Про боротьбу никарагуанцев, керованих легендарним генералом Сандіно, проти інтервентів-янкі. Доходили до нас відомості і про партизанську боротьбу в Китаї. Ми захоплювалися подвигами радянських партизанів у тилу німецьких військ в період другої світової війни. Але ніхто з нас, включаючи Че, тоді не припускав, що і у нас це можливо. Це зовсім не означає, що ми стояли осторонь від політичної боротьби. Навпаки. По всій країні студенти брали в ній найактивнішу участь. Ми вважали себе антиімперіаліст і антифашистами, боролися проти Перона, влаштовували страйки, демонстрації, билися з поліцією.\nКордова - один з великих культурних центрів Аргентини. Її називають у нас «докт Кордова» - вчена, мудра Кордова. Крім університету, одного з найстаріших в Америці - він був заснований в 1613 році, в нашому місті - Музей природної історії, великий зоологічний сад, Академія мистецтв. Місто славиться і своїми волелюбними традиціями. У стінах нашого університету зародилося в 1918 році революційне студентський рух за університетську реформу, що проходило під антиімперіалістичними гаслами і охопило потім всі університети Латинської Америки. У 1930-х роках в Кордові утворилася впливова група на чолі з відомим публіцистом Деодоро Рока, сміливо виступала проти поліцейських репресії і фашизму. У нашому місті активно діяли такі прогресивні організації, як Комітет допомоги Радянському Союзу, і багато інших.\nЯ сам брав участь у антіпероністском студентському русі. У 1943 році за участь у демонстрації протесту проти вторгнення поліції на територію університету мене і ще кількох студентів заарештували. Мій брат Томас і Ернесто прийшли до мене на побачення в поліцейську ділянку. Я попросив їх вивести на вулицю учнів коледжів з вимогою негайно звільнити заарештованих студентів. Зізнатися, мене здивувала репліка Че на моє прохання: «Що ти, Міал, вийти на вулицю, щоб тебе просто м'яч поцілив поліцейською палицею по довбешці?! Ні, любий, я вийду на вулицю, тільки якщо мені дадуть «буфосо» (пістолет)! »\nУ мене в пам'яті закарбувалася й інша його репліка такого ж роду. Подорожуючи країнами Південної Америки, ми прибули в Перу, де відвідали стародавнє місто інків Мачу-Пікчу. Облазили його, а потім розташувалися на майданчику одного з старовинних храмів, де, за переказами, інкські жерці робили людські жертвопринесення, стали пити мате і фантазувати. Я кажу Че: «Знаєш, старий, давай залишимося тут. Я одружуся на індійці із знатного инкского роду, проголошу себе імператором і стану правителем Перу, а тебе призначу прем'єр-міністром, і ми разом здійснимо соціальну революцію ». Че відповів: «Ти божевільний, Міал, революцію без стрілянини не роблять!»\n- Розкажіть, Альберто, більш докладно про цю подорож.\n- Я давно мріяв відвідати країни Південної Америки, про які ми, хоча і були жителями цих місць, знали тоді дуже мало. Ми більше знали про життя та події в Іспанії, Франції чи Сполучених Штатах, ніж про те, що відбувалося у нас під боком у сусідніх республіках. У мене був і суто особистий професійний інтерес до цієї поїздки: я мав намір відвідати лепрозорії в сусідніх країнах, ознайомитися з їх роботою і, може бути, потім написати про це книгу.\nПриродно, грошей у мене на таку поїздку не було, але зате був «транспорт» - старий мотоцикл, який я безперестанно лагодив, сподіваючись довести до робочої кондиції. Що стосується витрат на прожиток, то це питання мене особливо не хвилював. Я розраховував на випадкові заробітки, а також на солідарність моїх колег - лікарів в лепрозоріях.\nНастав день, коли мій «кінь» був готовий до подорожі. У той час сім'я Гевари вже жила в Буенос-Айресі, де Че навчався на медичному факультеті і стажувався в інституті з вивчення алергії, возглавлявшемся відомим аргентинським вченим доктором Пісані. Сім'я Гевари відчувала тоді матеріальні труднощі, і Ернесто підробляв, працюючи бібліотекарем в муніципальній бібліотеці. На канікули він приїжджав до Кордови, відвідував мене в лепрозорії. Він цікавився новими методами лікування прокажених, допомагав мені в моїх дослідах.\nВ один з таких приїздів, у вересні 1951 року народження, я за порадою мого брата Томаса запропонував йому бути моїм напарником в проектованому подорожі.\nЕрнесто з дитинства марив подорожами. Йому була властива пристрасть до пізнання навколишнього його дійсності, і не стільки через книжкові трактати, скільки шляхом особистого контакту з цією дійсністю. Він цікавився, як живуть його співвітчизники - аргентинці не тільки в столиці, але і в далеких провінціях, як живуть селяни, батраки, індіанці. Нарешті, як виглядає його батьківщина. Він хотів бачити на власні очі її безкраї степи - пампаси, її гори, її спекотні північні райони, де розкинулися плантації бавовни і парагвайського чаю - мате. І коли він все це побачить, він зрозуміє, що цього мало, потрібно побачити і інші країни Латинської Америки, познайомитися з життям, надіями і тривогами інших народів континенту. Тільки тоді можна буде знайти правильну відповідь на питання, що мучило його з кожним днем ??все більше і більше питання: а як же все-таки змінити життя народів континенту на краще, як позбавити їх від злиднів і хвороб, як звільнити від гніту поміщиків, капіталістів і іноземних монополій .\nЧи слід дивуватися, що Ернесто із захопленням прийняв мою пропозицію, тільки просив почекати деякий час, поки не здасть чергових іспитів. Він тоді вчився на останньому курсі медичного факультету. Батьки Ернесто не заперечували відпустити його зі мною за умови, що ми будемо відсутнім максимум року і Ернесто повернеться до здачі випускних іспитів.\n29 грудня 1951, навантаживши нашого «коня» всілякої господарської начинням, похідної наметом, ковдрами, озброївшись автоматичним пістолетом і фотоапаратом, ми пустилися в дорогу. Дорогою заїхали попрощатися з Чінчіна, вона дала Ернесто 15 доларів з проханням привезти їй мереживне плаття. Ернесто подарував їй собачку, яку назвав «Камбек» - «Вернись». Попрощалися ми і з батьками Ернесто. Нас ніщо більше не затримувало в Аргентині, і ми попрямували в Чилі - першу закордонну країну, що лежала на нашому шляху. Проїхавши провінцію Мендосу, де колись жили предки Че і де ми відвідали кілька гасієнди, спостерігаючи, як приборкують коней і як живуть наші гаучо, ми повернули на південь, подалі від андских вершин, непрохідних для нашого чахлого двоколісного Росінанта. Нам довелося неабияк помучитися. Мотоцикл невпинно ламався і вимагав лагодження. Ми не стільки їхали на ньому, скільки волокли його на собі.\nПо дорозі зупинялися на нічліг в полі або в лісі, дивлячись по тому, де ми опинялися в цей час. Гірше було з їжею. Кілька монет, з якими ми покинули Аргентину, випарувалися в перші ж дні, 15 доларів Чінчіна теж були витрачені на прожиток, після чого на хліб насущний довелося заробляти «в поті чола свого». Ми мили посуд в ресторанах, лікували селян, виступали в ролі ветеринарів, вантажників, носіїв, матросів, лагодили радіоприймачі в селищах. Рятівними оазисами служили лепрозорії, до яких ми прагнули, як мусульмани в Мекку. У них ми тамували не тільки фізичний, але й духовний голод, так як обмінювалися досвідом з місцевими колегами, дізнавалися багато для себе цікавого і корисного. Ернесто все більше і більше захоплювався проблемою дослідження і лікування прокази. Як і я, він не боявся прокажених, не відчував до них відрази. Навпаки, вигляд цих нещасних, знедолених, забутих близькими і суспільством, викликав у ньому живу участь, в ньому зріла думка присвятити своє життя їх лікування.\n18 лютого 1952 ми прибули в чилійське місто Темуко. Наступного дня місцева газета «Діаріо Аустраль» опублікувала про нас статтю, яку передрукувала «Гранма» незабаром після загибелі Че в жовтні 1967 року.\n- У мене є текст цієї статті, - кажу я Альберто і, щоб дати йому відпочити і спокійно допити чашечку гарячого «тінто», яку нам з сумною, розуміє посмішкою знову пропонує мила Хулія, вголос читаю статтю з «Діаріо Аустрал'», озаглавлену:\n«Два аргентинських експерта-лепрологіі подорожують по Південній Америці на мотоциклі».\n«З учорашнього дня знаходяться в Темуко доктор біохімії сеньйор Альберто Гранадос і студент останнього курсу медичного факультету університету в Буенос-Айресі сеньйор Ернесто Гевара Серна, які роблять рейд на мотоциклі по головним латиноамериканським країнам.\nМотоциклісти почали свою подорож в провінції Кордова 29 грудня. Вони попрямували на південь через Мендосу і Сальту, в'їхавши через прикордонний пункт пеул в Чилі. Вони побували в Петробуе, Осорбо і Вальдівії, звідки вчора прибули на своєму мотоциклі в Темуко.\nФахівці з лепрологіі\nВчені гості є фахівцями в області лепрологіі та інших хвороб, супутніх проказу. Вони добре знайомі з положенням у цій галузі на їх батьківщині. Там близько трьох тисяч хворих на проказу знаходяться на лікуванні в лепрозоріях в Серрітос, Діамантес, Хенераль Родрігес, Кордові та Посадас.\nВони також відвідали лазарети в Бразилії, країні, де найвищий відсоток хворих цією хворобою.\nІнтерес до відвідування острова Пасхи\nКрім наміри ознайомитися з постановкою санітарної справи в різних країнах Південної Америки, сеньйори Гранадос і Гевара, які подорожують на свої власні кошти, відчувають особливе бажання відвідати чилійський лепрозорій в Рапа-Нуї. Наші лікарі розраховують, прибувши в Вальпараїсо, встановити контакт з керівниками Товариства друзів острова Пасхи з метою вивчити можливість відвідати цей далекий лепрозорій, розташований на нашому острові в Тихому океані.\nМандрівні вчені планують завершити свою експедицію у Венесуелі.\nЗакінчивши одноденне перебування в Темуко, сеньйори Гранадос і Гевара продовжать свій шлях сьогодні вранці в напрямку міста Консепсіон ».\n- Так, накручено в цій замітці здорово! У Бразилії ми, звичайно, не були. Але на острів Пасхи мріяли потрапити. Однак у Вальпараїсо, звідки сто років тому попрямували за золотом до Каліфорнії предки Че, нам сказали, що пароплава на острів Пасхи довелося б чекати півроку. Тому ми, на жаль, змушені були відмовитися від ідеї позмагатися з Туром Хейердалом. Острів Пасхи, правда, зайняв певне місце в біографії Че. Але це вже має відношення до його болівійської епопеї.\nЗ Вальпараїсо ми продовжували наш шлях, тільки вже не на мотоциклі, а пішки, попутним транспортом і «зайцями» на поїздах або пароплавах. Наш двоколісний Росинант сконав недалеко від Сантьяго. Ніяка лагодження вже не могла його оживити, і нам довелося не без печалі з ним остаточно розлучитися. Ми спорудили йому «гробницю» у вигляді куреня, попрощалися з його тлінними останками і рушили далі.\nПішки дісталися до мідного рудника Чукікамата, що належить американській компанії «Браден коппер Майнінг компані». Ніч ми провели в казармі охоронців рудника.\nУ Перу ми на власні очі познайомилися з життям і побутом індіанців кечуа і аймара, прозябавших в безпросвітній нужді, забитих, експлуатованих поміщиками і владою, отруєних кокой ( Кока - листя однойменного чагарнику, що містять кокаїн. ), Яку вони споживають, щоб заглушити голод. Нас цікавили сліди стародавньої цивілізації інків. У Куско, куди ми дісталися не без пригод, Ернесто годинами просиджував у місцевій бібліотеці, зачитуючись книгами про стародавньої імперії інків. Кілька днів ми провели серед мальовничих руїн Мачу-Пікчу, грандіозні розміри яких так вразили Ернесто, що він намірився присвятити себе вивченню минулого інків. Я навіть почав кликати його жартома археологом.\nЧе із захватом декламував натхненні рядки Пабло Неруди, присвячені священного міста інків:\nІ я зійшов сходами землі,\nміж кістяками гинуть лісів\nдо тебе, незбагненний Мачу-Пікчу,\nзахмарний, на кам'яних сходах,\nостаннє місто тих, хто суть земну\nне сховав у своїх дрімотна шати.\nІ там, як дві сліпучих паралелі,\nмерехтять блискавка і людина.\nТи - колиска серед нічного вихору,\nпраматір каменю, кондора корона,\nсяючий корал зорі вселенської,\nмотика, похоронена в піску (Переклад А. Големба.)\nЯ розповідаю Міал, що минулого року Перу відвідав письменник С. С. Смирнов, на якого Мачу-Пікчу теж справив незабутнє враження. І я читаю моєму співрозмовнику перекладене на іспанську мову опис цього «перуанського дива» з нарисів С. С. Смирнова про Перу:\n- «У світі є чимало дивовижних руїн - пам'яток праці та мистецтва наших давніх предків. Де-небудь в Гімалаях, на Памірі або в тих же Кордильєрах можна відшукати гірські пейзажі неменшою краси і первозданної дикості. Але саме поєднання рукотворного і суворою величавої природи робить Мачу-Пікчу єдиним, неповторним місцем на нашій планеті. З якимось дивним і несподіваним для себе почуттям раптового відкриття ви осягаєте, що і місто, і гігантська сходи зроблені людьми, такими ж, як ви самі, безмірно маленькими поруч з велетенськими горами і бездонними прірвами і все ж перемогли їх. Ніби невидима, але нерозривно міцна нитка раптом простягається від цих кам'яних коробок инкских жител і храмів, від ступенів провідною до неба сходи до вас, нинішньому поколінню людей, літаючого високо над землею в реактивних літаках, що вирвався в космос, ступивши на грунт Місяця, проник в надра атомного ядра. Нитка, що тягнеться через століття і відводить кудись в тимчасові дали майбутнього. І захоплена гордість за сина землі, за людство, за свою приналежність до нього спалахує у вашій душі миттю істинного щастя. Вже за це почуття, за цю щасливу гордість самопізнання і самоствердження люди наших днів мають бути вдячні втраченому і поверненого ним місту інків, перуанському диву - Мачу-Пікчу ».\nМіал уважно слухає мене.\n- Враження радянського письменника вельми співзвучні тим, які відчували і ми, зустрівшись з Мачу-Пікчу. Цей мертве місто нам здавався повним життя. Саме його існування вселяло в нас віру у світле майбутнє наших народів. Нащадки будівельників Мачу-Пікчу рано чи пізно скинуть з себе кайдани вікового рабства. Ми були в цьому переконані і фантазували, як індіанські армії під проводом нового Тупак-Амару ( Індіанський вождь, який очолив повстання проти іспанського панування в другій половині XVIII століття .), Звичайно, при нашому самому діяльній участі, пробудять, нарешті, стародавнє Перу до щасливого і вільного життя ...\nЗ Мачу-Пікчу ми попрямували далеко в гори, в селище Уамбо, із заїздом в лепрозорій, заснований ученим-подвижником доктором Уго піщани, членом Комуністичної партії Перу. Він прийняв нас дуже тепло, ознайомив зі своїми методами лікування і забезпечив рекомендаційним листом в інший великий центр з лікування прокази, поблизу міста Сан-Пабло, в перуанській провінції Лорето.\nДістатися до Сан-Пабло було не так-то просто. У селищі Пукальпа, що на річці Укаялі, ми влаштувалися на судно, яке довезло нас до Ікітос - порту, розташованого на берегах Амазонки. У цьому районі в шістдесятих роках почав свою діяльність один з перших перуанських партизанських загонів. У Ікітосі ми були змушені затриматися на деякий час, так як Ернесто, мабуть, йод впливом сильної вологості і рибної їжі зовсім розклеївся: астма його буквально душила, і він був змушений злягти на «відпочинок» до місцевого лазарет. Але залізна воля дозволила Ернесто подолати не тільки напад цієї хвороби, а й тисячі інших перешкод на нашому шляху.\nПовинен сказати, що Че був не з легких попутників. Він був гострим, навіть уїдливим на мову, і нудьгувати мені з ним не доводилося. В дорозі, бувало, ми з ним сварилися і лаялися через дрібниці. Але він, втім, як і я, не був злопам'ятний, швидко остигав, і до наступного «конфлікту» ми подорожували в мирі та злагоді. І все-таки він був ідеальним напарником. Незважаючи на свою недугу, він поділяв зі мною по-братськи всі тяготи подорожі і не дозволяв собі будь-яких поблажок і знижок на хворобу. У труднощах виявляв завидну завзятість, і якщо брався за якусь справу, то обов'язково доводив його до кінця.\nУ госпіталі Ікітос його швидко поставили на ноги, і незабаром ми змогли відновити нашу подорож по Амазонці в напрямку Сан-Пабло.\nЛікарі лепрозорію в Саї-Пабло надали нам сердечний прийом, надали в наше розпорядження лабораторію, запросили брати участь у лікуванні хворих. Ми спробували застосувати психотерапію і розважали прокажених. Організували з хворих футбольну команду, влаштовували спортивні змагання, полювали в їх компанії на мавп, розмовляли з ними на найрізноманітніші теми. Наша увага і товариське ставлення до цих нещасних різко підняло їх тонус. Хворі щиро прив'язалися до нас. Намагаючись нас якось віддячити, вони побудували нам схожий на «Кон-Тікі» пліт з тим, щоб ми могли дістатися до наступного пункту нашої подорожі - Летісії, колумбійського порту, теж розташованого на берегах Амазонки.\nНапередодні нашого від'їзду в Сан-Пабло прибула попрощатися з нами делегація прокажених - чоловіки, жінки, діти. Вони припливли на судні до причалу, де стояв пліт, названий на нашу честь «Мамбо-Танго». Танго, ви знаєте, національний аргентинський танець, а мамбо - перуанський. Це екзотична назва мало символізувати аргентино-перуанську дружбу. Йшов дощ, але ентузіазм проводжаючих від цього не зменшився. Спершу вони співали в нашу честь пісні, а потім троє з прокажених виступили з прощальними промовами. Говорили вони не дуже доладно, але зате щиро. Потім тримав мова я, дуже хвилювався, мені, як і Ернесто, було шкода покидати цих простих і добрих. людей, з якими ми міцно здружилися під час нашого нетривалого перебування в Сан-Пабло.\nНаступного дня, 21 червня 1952 року народження, уклавши наші нехитрі пожитки на «Мамбо-Танго», ми попливли вниз за течією величної Амазонки в напрямку до Летісії. Течія несла нас вперед. Ернесто багато фотографував і вів, слідуючи моєму прикладу, щоденник. Насолоджуючись буйної тропічної природою, ми, на наш сором, «прогавили» Летісію і помітили це тільки тоді, коли наш «Мамбо-Танго» пристав до великого острова, який виявився вже бразильської територією.\nПлисти назад на плоту - проти течії - затія безнадійна. Довелося обміняти «Мамбо-Танго» на човен і ще на додачу віддати за неї всі наші мізерні заощадження.\nУ результаті ми прибули в Летісію не тільки до межі виснажені, але і без сентаво в кишені. Наш непрезентабельний вигляд викликав природні підозри у поліції, і незабаром ми опинилися за гратами. Цього разу виручила слава аргентинського футболу. Коли начальник поліції, пристрасний «Инча» (уболівальник), дізнався, що ми аргентинці, він запропонував нам свободу в обмін на згоду стати тренерами місцевої футбольної команди, якій належало брати участь у районному чемпіонаті. І коли «наша» команда виграла, вдячні фанатики шкіряного м'яча купили нам квитки на літак, який благополучно доставив нас до столиці Колумбії - Боготи.\nУ той час в Колумбії правил президент Лауреано Гомес. У країні панувала «віоленсія» - насильство. Армія і поліція вели війну проти непокірних селян. Вбивства неугодних владі діячів відбувалися щодня. Тюрми були забиті політичними ув'язненими. Поліція і тут нас зустріла «гостинно» - нас схопили і кинули за грати. Довелося пообіцяти владі негайно покинути Колумбію. Знайомі студенти зібрали нам гроші на дорогу, і ми на автобусі попрямували в прикордонний з Венесуелою місто Кукута. З Кукута ми перейшли з міжнародного мосту кордон і опинилися у венесуельському місті Сан-Крістобалі, звідки 14 липня 1952 благополучно дісталися до Каракаса - кінцевої мети нашої подорожі. За місяць до цього Че виповнилося двадцять чотири роки.\nНастав час повертатися в Аргентину. Я, однак, вирішив кинути якір у Венесуелі. І причиною тому була не тільки цікава робота, яку мені запропонували в лепрозорії Каракаса, але і те, що тут я познайомився з Хуліей. Стали обговорювати з Че, як йому одному дістатися до Буенос-Айреса. Грошей у нас, як завжди, не було. Але нам, як і на всьому протязі нашої подорожі, продовжувала посміхатися удача. У Каракасі Че випадково зустрів свого далекого родича, торговця породистими кіньми. Родич перевозив скакунів літаком з Буенос-Айреса в Майамі (США) із зупинкою в Каракасі. У Майамі він закуповував коней-ломовики, яких переправляв літаком в венесуельський місто Маракайбо, де продавав їх і звідки літак летів порожняком в Буенос-Айрес. Він запропонував Че супроводжувати чергову партію коней з Каракаса в Майамі, а звідти повернутися через Маракаибо в Буенос-Айрес, і навіть обіцяв грошей на дрібні витрати. Че погодився, і в кінці липня я з ним розлучився. Він обіцяв після здачі іспитів і отримання диплома лікаря повернутися в Каракас і працювати зі мною в лепрозорії. Але цим планам не судилося здійснитися. Наступного разу я його побачив тільки після перемоги кубинської революції, в Гавані, в кабінеті президента Національного банку Куби, пост якого він займав. Це було 18 червня 1960.\nЩоб закінчити історію нашої подорожі, скажу, що в Майамі Че затримався на цілий місяць. Гроші у нього швидко вичерпалися, хоча він і встиг купити обіцяне Чінчіна мереживне плаття. У Майамі Че жив впроголодь, Коротя час в місцевій бібліотеці.\nУ серпні 1952 року, Че повернувся в Буенос-Айрес і засів за підручники. Йому належало підготувати дипломну роботу про проблеми алергії і здати добру дюжину заключних іспитів. На це пішло п'ять місяців. Він поспішав розпрощатися з університетом ще й тому, що за новим законом в наступному навчальному році йому довелося б складати іспит з «хустисіалізму» - соціально-політичній доктрині Нерона, а це йому було явно не по нутру.\nУ березні 1953 року Ернесто отримав нарешті диплом доктора-хірурга, спеціаліста з дерматології. Але вільним громадянином він себе вважати ще не міг. Його призвали до армії. Не бажаючи служити в армії «горил», Че прийняв крижану ванну, спровокувавши таким чином черговий напад астми, після чого з'явився на лікарську комісію, яка визнала його непридатним до військової служби.\nТепер він дійсно став вільним птахом і міг обрати будь-який з відкрилися перед ним шляхів: почати кар'єру лікаря у себе на батьківщині або повернутися в Каракас, де лепрозорій пропонував йому місце лікаря з місячним платнею у вісімсот американських доларів. Але, як відомо, Че прийняв інше рішення. Видно, йому було так на роду написано.\n- Скажіть, Альберто, після того, як ви розлучилися з Че в Каракасі, ви з ним листувалися?\n- Поки він знаходився в Буенос-Айресі, так. Я був упевнений, що він повернеться в Каракас. Потім, коли він попрямував в другу подорож по Латинській Америці, він мені прислав листівку з Гуаякіля (Еквадор) наступного змісту: «Малюк! Їду до Гватемали. Потім тобі напишу ». На цьому наша зв'язок перервався аж до повалення Батісти, коли я послав Че в Гавану лист, на який він незабаром відповів. Че писав, що сподівався приїхати в Каракас разом з Фіделем, але захворів, і тому наша зустріч тоді не відбулася. Я, в свою чергу, прагнув на Кубу, але з різних причин мій від'їзд затягувався. У 1960 році прийшов новий лист Че, від 13 травня. У листі він запрошував нас переїхати на постійне проживання на Кубу. Че запитував: «Чи міг ти коли-небудь уявити собі, що відомий тобі любитель поговорити і попити мате перетвориться на людину, невтомно трудящого на користь справі».\nТак, революція змінила Тета, зробила з нього залізного бійця і невтомного трудівника. У цьому ми переконалися, коли в тому ж році приїхали, нарешті, на острів Свободи і зустрілися з ним. Тепер він знав відповіді на питання, що мучили його в роки юності. Не змінився він тільки в одному: він був таким же скромним і байдужим до життєвих благ, яким був і раніше. Випала на його частку славу і популярність Че сприймав з гумором. Будучи одним з вождів революції, міністром, він продовжував вести свій звичайний спартанський спосіб життя, часто свідомо позбавляючи себе мінімальних зручностей. З усіх людських слабостей у нього, мабуть, були тільки три: тютюн, книги і шахи.\nЧе неодноразово говорив, що революційний державний діяч повинен вести чернечий спосіб життя. І це зрозуміло, адже більшість чиновників, особливо високооплачуваних, в наших країнах займаються самозбагаченням, розкраданні державної казни, беруть хабарі, живуть в розкішних віллах, пиячать, развратнічают.\nПереїхавши в 1960 році на Кубу, ми влаштувалися за порадою Че в Сантьяго, де я став викладати на медичному факультеті місцевого університету. Че говорив нам: «Живіть скромно, не намагайтеся робити капіталізм при соціалізмі». Зрозуміло, ми до цього і не прагнули.\nКоли вийшла його книга «Партизанська війна», він мені її подарував з наступним написом: «Бажаю, щоб дні Твої не закінчилися без того, щоб не відчути запах пороху і не почути клич народів до боротьби, - сублімована форма випробувати сильні емоції, не менше яскраві і більш корисні, ніж пережиті на Амазонці ».\nІ ще одну книгу він подарував мені з дарчим написом перед своїм від'їздом с Куби. Він мені сказав, що їде, але куди і навіщо звичайно, не говорив, і я у нього не питав. Ось що він мені написав тоді:\n«Не знаю, що залишити Тобі на пам'ять. Зобов'язую Тебе відбути на рубку цукрової тростини. Мій похідний будинок знову буде триматися на двох лапах, і мої мрії будуть безмежні доти, поки куля не поставить на них крапку. Чекаю Тебе, осілий циган, коли пороховий дим розсіється. Обіймаю вас усіх, включаючи Томаса. Че ».\n- Чи були у Че, - запитую я у Альберто, - окрім політичних, особисті причини, що спонукали його покинути Кубу і очолити партизанський рух в Болівії?\n- У Че слово ніколи не розходилося з ділом. Він нікому не доручав нічого такого, чого б сам не міг чи не був би готовий у будь-який момент виконати. Він вважав, що особистий приклад має не менше значення, ніж теоретичні міркування. У наших країнах особистий приклад відіграє величезне значення. У нас завжди був надлишок теоретиків, особливо «кавових стратегів», і мало справжніх людей дії. Че належав до числа останніх. У Сьєрра-Маестро він не тільки боровся, але і лікував поранених, рив окопи, будував і організовував майстерні, тягав на собі вантажі. Він виконував не тільки обов'язки командира, але й рядового бійця. Так само він поводився і на посту міністра промисловості: брав участь у страйках, в розвантаженні кораблів, сідав за кермо трактора, рубав очерет.\nЗовні він міг іноді здаватися різким і навіть грубим, але ми, його друзі, знали, який він був чуйний і чуйний. Він глибоко переживав загибель близьких йому товаришів, друзів і послідовників, які за його прикладом після перемоги кубінcкой революції підняли в різних місцях Латинської Америки прапор партизанської війни. Якось він мені з гіркотою поскаржився: «Міал! Поки я сиджу за письмовим столом, мої друзі гинуть, невміло застосовуючи мою партизанську тактику ».\nПеред від'їздом він мені сказав: «Я ніколи не повернуся переможеним. Віддам перевагу смерть поразки ». І це не були красиві слова.\nАльберто бере з полиці книгу Че «Партизанська війна».\n- Цю книгу Че написав у 1960 році. Вона присвячена іншому герою кубинської революції - Каміло Сьєнфуегос. Каміло загинув трагічно. Він вилетів літаком з Камагуей до Гавани і зник. Можливо, його літак був збитий контрреволюціонерами або вибухнув над океаном в результаті диверсійного акту.\nУ присвяті Че писав: «Каміло був учасником сотень битв, людиною, якій Фідель довіряв у найважчі моменти війни. Ця самовіддана боєць завжди був готовий пожертвувати собою, що гартувало характер і самого Каміло і партизанів ... Однак не можна розглядати Каміло як героя-одиночку, коїть блискучі подвиги лише за покликом власного серця. Адже він - частинка самого народу, який його виплекав в ході завзятої і суворої боротьби, як виростив і інших своїх героїв і вождів.\nЯ не знаю, чи було відомо Каміло вислів Дантона про революційний рух: «Сміливість, сміливість і ще раз сміливість!» У всякому разі, саме це якість проявлялося в його діях і діях керованих ним партизанів. Поряд з цим він завжди вимагав від них швидкої і точної оцінки обстановки і попереднього вивчення завдань ...\nОсобливістю його характеру була невимушеність у поводженні з людьми і глибоку повагу до народу. Ми часом забували ще про одному ролі, яка була властива Каміло: не залишати без завершення справу рук своїх ...\nКаміло свято шанував вірність. Він був вірний і Фіделю, який, як ніхто інший, втілює в собі волю народу, і самому народу ...\nХто вбив Каміло?\nЙого вбив ворог, вбив тому, що хотів його смерті ... Нарешті, його вбив власний характер. Каміло ніколи не відступав перед небезпекою, він сміливо дивився їй в очі, загравав з нею, дратував її, як тореадор, і вступав з нею в єдиноборство. У його свідомості партизана не вкладалося, що яке-небудь перешкоду може зупинити його або змусити звернути з наміченого шляху ».\nВсе те, що Че писав про Каміло, можна було б сказати і про нього самого. Досить у цьому тексті замінити ім'я Каміло ім'ям Че, і ви отримаєте точний портрет друга і товариша моєї юності.\nТаким був Че. Іншим він бути не міг.\nАльберто замовк. Крізь жалюзі пробивалися перші промені вранішнього сонця.\nЯ зібрав свої записи.\nПрийшла Хулія. Вона теж не спала всю ніч.\nМи випили по останній чашечці «тінто» і розпрощалися.\nЯ почав ставати революціонером у Гватемалі.\nВін був сповнений глибокої ненависті і презирства до імперіалізму, і не тільки тому, що він володів високорозвиненим політичною свідомістю, але тому, що не так давно, будучи в Гватемалі, мав можливість стати свідком злочинної імперіалістичної агресії, коли військові найманці задушили революцію в цій країні .\nДо чого ж насправді прагнув цей 24-річний аргентинець з дипломом лікаря-дерматолога в кишені, які цілі він ставив перед собою, чому він так поспішно знову залишає батьківщину? Відповісти на ці питання нам допоможе він сам. Гранично, до нещадності щирий, Че після перемоги кубинської революції неодноразово розповідав, яким він був до того, як пов'язав свою долю з справою Фіделя Кастро в липні 1955 року в Мексиці.\nВиступаючи 19 серпня 1960 перед кубинськими лікарями в Гавані, Че говорив: «Коли я ще тільки приступав до вивчення медицини, ті погляди, які притаманні мені зараз як революціонеру, в арсеналі моїх ідеалів були відсутні. Я, як і всі, хотів здобувати перемоги, мріяв стати знаменитим дослідником, мріяв невпинно трудитися, щоб домогтися чогось такого, що пішло б у кінцевому підсумку на користь людству, але це була мрія про особисту перемогу. Я був, як усі ми, продуктом свого середовища ».\nПерелом настає під час подорожі з Гранадосом. Що найбільше вражає Гевару, коли він подорожує країнами тихоокеанського узбережжя Південної Америки, відвідуючи мідні рудники, індіанські селища, лепрозорії? Безпросвітна нужда, відсталість селян, індіанців, простих трудівників цього величезного континенту, яким протистоять черствість, продажність, розбещеність верхів, що експлуатують, що грабують, що обманюють народні маси.\n«... Я бачив, - продовжував Че у своєму виступі, - як не можуть вилікувати дитину, бо немає коштів; як люди доходять до такого скотинячого стану через постійне голоду і страждань, що смерть дитини вже здається батькові незначним епізодом. .. І я зрозумів, що є завдання, не менш важлива, ніж стати знаменитим дослідником або зробити істотний внесок у медичну науку, - вона полягає в тому, щоб прийти на допомогу цим людям ».\nАле як, якими засобами можна їм допомогти, що потрібно зробити для того, щоб полегшити їх долю, позбавити від безправ'я і злиднів, зробити повноправними, справжніми господарями своєї долі і величезних природних багатств?\nШляхом благодійної діяльності, «малих справ», поступових реформ? Все це вже намагалися зробити до нього різного роду буржуазні політики. Але їх реформаторська діяльність приводила тільки до ще більшого закабалення країн іноземними монополіями. Ні! Щоб змінити долю народів Латинської Америки, вирвати їх із лещат убогості в безправ'я, щоб звільнити їх від імперіалізму, для цього є тільки один засіб, один вихід: вирвати з коренем зло, здійснити соціальну революцію. Саме до такого висновку приходить Че після першої подорожі по країнах Латинської Америки. Він ще не знає, де, хто і коли вчинить таку революцію, у нього ще багато неясного, невизначеного на цей рахунок в голові, але одне він вже твердо вирішив для себе: якщо коли-небудь, хто-небудь і де-небудь почне таку революцію, то він буде її солдатом. І коли в липні 1953 на вокзалі «Бельграно» в Буенос-Айресі він, прощаючись з батьками та друзями, каже їм: «З вами прощається солдат Америки», - він саме це має на увазі.\nАмериканець Даніель Джеймс, автор біографії Че, який намагається всіляко спотворити і принизити його образ на догоду тим, за наказом яких він був убитий, з наївним облудою запитує у своїй книзі: «Чому настільки широкий і глибокий розум, як Ернесто Гевара, не звернувся до досвіду інших країн, де робилися або, принаймні, намічалися спроби вжити інших, мирні, рішення соціального питання? Якщо його ненависть до Сполучених Штатів виключала можливість об'єктивного вивчення американського суспільства, то чому не звернувся він до досвіду таких країн, як Швеція або Ізраїль, де здійснювалися соціальні експерименти, ближчі його настроям? Чому він виявився нездатним дивитися на речі ширше, що не крізь призму паралізуючої латиноамериканські країни монокультури? Чому його розум в такому ранньому віці виключив інші рішення й інші відповіді на одвічні питання людства? »\nДаніель Джеймс від відповіді на ці патетичні питання утримується. Бо відповідь на це питання може бути тільки один: причина того, що Че обрав шлях соціальної революції, - в політиці поневолення і свавілля, яку впродовж десятиліть проводять в Латинській Америці імперіалісти Сполучених Штатів. Американські монополії, банки, трести захопили основні багатства країн Латинської Америки. Пентагон, держдепартамент, ЦРУ перетворили на норму втручання в політичне життя цих країн. Правлячі кола Сполучених Штатів боялися не лише комуністичної революції в Латинській Америці, вони боялися будь-якої серйозної буржуазної реформи, бо вона зачіпала інтереси їх монополій, била по кишені магнатів Уолл-стріта.\nНа будь-яку спробу реформ Вашингтон відповідав економічними санкціями, збройними інтервенціями. Реформістів - навіть самого помірного штибу - за наказом з Вашингтона скидали спеціально вимуштрувані для цього «горили». Інших «приручали» - шантажем, погрозами або жалюгідними подачками. Це за наказом Вашингтона були вбиті такі політичні діячі, що виступали з незалежних позицій, як Гітерас на Кубі і Гайтан в Колумбії, повалений демократичний президент Гальєгос у Венесуелі. «Приручити» такі «реформатори», як Гонсалес Бачила в Чилі і Перон в Аргентині. Поставлені у влади такі віддані Пентагону «горили», як Одріа в Перу. Протягом десятиліть місцеві тирани на догоду Вашингтону та олігархії заганяли у підпілля, гноїли в смердючих казематах, катували, знищували комуністів та інших борців за справжню демократію і щастя своїх народів. Все це бачив і знав молодий аргентинський лікар Ернесто Гевара, як бачили і знали його однолітки, товариші і друзі. Однак не всі вони робили з цього однозначні висновки. Майбутній Че зробив для себе єдино правильний висновок. Він зрозумів: щоб добитися справедливості, потрібно змінити соціальний порядок.\nНе можна сказати, щоб цей висновок був особистим відкриттям Че. Задовго до нього до цього закликали комуністи, грунтуючись на великому марксистсько-ленінському вченні. Зрозуміло, юний Ернесто читав і Маркса, і Леніна, і не тільки їх, але і їх супротивників. У буржуазних журналах він читав не тільки, вірніше не стільки, хвалу Радянському Союзу і комуністам, скільки наклеп і самі дикі вигадки про них. У нього була можливість вибору. Що ж змусило його вибрати революцію? Його власний досвід і благородне прагнення служити знедоленим.\nЧи означає це, що тоді, прощаючись з близькими на вокзалі «Бельграно», майбутній солдат революції вважав себе комуністом? Зовсім ні. До комунізму приходять різними шляхами. Для одних це світоч, який відразу відкриває їм шлях з царства тьми в царство свободи. Інші приходять до комунізму, зневірившись у колишніх своїх ідеалах, пройшовши крізь болісну переоцінку цінностей, подолавши національну обмеженість, забобони, властиві їх оточенню, егоцентризм. Ернесто Гевара на відміну від багатьох інших представників середніх шарів не був обтяжений багажем зашкарублих звичок або поглядів, які відділяли б його китайською стіною від сприйняття нових, революційних ідей. Більше того, він почав своє духовне життя з повалення цих звичок і поглядів. Але позитивна програма формувалася в ньому повільно, зріла поступово. Ось чому цей майбутній солдат революції поки що направляється до свого друга Гранадосу в Каракас лікувати прокажених.\nАле тоді чому він не в порту або на аеродромі, а на вокзалі і сідає в поїзд, що йде до столиці Болівії - Ла-Пас? ( Офіційною столицею країни є місто Сукре, фактичної ж - Ла-Пас, місцеперебування уряду і законодавчих органів .). Своїм рідним і друзям він пояснює вибір такого незвичайного маршруту до Венесуели відсутністю грошей на покупку авіа-або пароплавного квитка. Дійсно, у нього в кишені не густо, і він сідає в «молочний конвой», як називають в Аргентині поїзди, що зупиняються на всіх полустанках, де зазвичай фермери вантажать бідони з молоком. Але невже лікар, якого чекає в Каракасі солідний місячний оклад у 800 доларів, не міг зайняти у кого-небудь 200 доларів, щоб дістатися до Венесуели літаком або пароплавом? Ні, тут щось не те. Що ж?\nЧе їде до Болівії тому, що він ще там не був, а він задався метою познайомитися з усіма латиноамериканськими країнами. І все ж зараз в Болівії його приваблюють не руїни стародавніх індіанських храмів і навіть не голодні і злиденні індіанці кечуа. Йому не терпиться побачити своїми очима болівійську революцію.\nБолівію називають «жебракам на золотому троні». У надрах цієї країни незліченні багатства - нафта, олово, золото, але всі ці скарби були захоплені іноземними монополіями, які отримували від їх експлуатації величезні прибутки. Народ же жив у безпросвітній нужді і невігластві, забитий, охоплений хворобами, отруює кокой. Життєвий рівень мільйонів жителів цієї країни, в основному індіанців і метисів, був донедавна одним з найнижчих у світі, а дитяча смертність найвищою.\nДо початку 50-х років Болівією за її межами мало хто цікавився, за винятком агентів олов'яних і нафтових монополій. Столиця Ла-Пас, розташована на висоті близько 4 тисяч метрів над рівнем моря, майже недоступна європейцям, її називають «кладовищем іноземців». Іноземці відвідували країну настільки ж рідко, писав на початку 60-х років болівійський письменник Луїс Луксіч, як нетрі Центральної Африки або Тибет. Іноземцю був протипоказаний її клімат - і фізичний, і політичний. Щорічно в середньому там відбувалися по дві «революції», як правило, супроводжувалися досить рясним кровопусканням.\nОсь як описує болівійську столицю сучасний шведський письменник Артур Лундквіст: «Круті вулиці ведуть до площі Мурільо, навколо неї - палац президента, будинок уряду і собор. Ліхтарні стовпи немов спеціально пристосовані для того, щоб вішати на них президентів і міністрів. Ви як би чуттям вгадуєте таємні виходи, приховані на окраїнних вулицях міста: через них в самий останній момент тікають всякі важливі панове, прихопивши з собою державну казну або ще більш солідну суму грошей. Гірники влаштовують на цій площі демонстрації, набивши попередньо свої кишені динамітом, пред'являють тут ультиматум уряду. Нерідко трапляється і так, що державних діячів розривають на шматки або просто пристрілюють, а потім викидають з балкона на кам'яну бруківку ».\nЦей незвичайний місто не міг не зацікавити молодого, жадібного до нових вражень аргентинського доктора. Але як би не залучали його контрасти болівійської столиці, на цей раз він найбільше прагнув ознайомитися з тим новим, що відбувалося в цій країні останнім часом.\n9 квітня 1952 тут відбулася чергова, 179-а за рахунком революція. На відміну від 178 попередніх ця революція і справді просунула Болівію по шляху прогресу. У ній брали участь шахтарі, селяни. До влади прийшла партія Націоналістичний революційний рух, лідер якої Пас Естенсоро став президентом країни. Новий уряд націоналізував олов'яні рудники, правда, виплативши іноземним компаніям щедру компенсацію. Стало здійснювати аграрну реформу, організувало з шахтарів і селян міліцію. Ці заходи при всій їх обмеженості були вельми обнадійливими. У Болівію за досвідом потягнулися багато прогресивно налаштовані інтелектуали, політичні діячі. Наслідуючи їхній приклад, Ернесто Гевара проклав свій маршрут в Каракас через Ла-Пас.\nУ Болівії Че зустрічався з представниками уряду, бував у шахтарських селищах, гірських індіанських селищах. Деякий час він навіть працював в управлінні інформації і культури та у відомстві щодо здійснення аграрної реформи.\nЗрозуміло, і тут, в Болівії, він цікавився археологічними старожитностями та відвідав руїни казкових індіанських святилищ Тіауанако, що поблизу озера Тітікака. Завзятий фотограф, він зняв десятки знімків «Воріт сонця» - храму, де колись індіанці поклонялися Виракоче - богу вогняного світила.\nАле якщо стародавній світ індіанців тут, як і всюди, чинив на нього мало не магічну дію, якщо самі індіанці, ці мовчазні, покірні і в той же самий час грізні істоти, як і раніше заворожували його і притягували до себе, то болівійська революція його розчарувала. І розчарувала насамперед тому, що індіанці, корінне населення цієї країни, продовжували залишатися за межами суспільства, волочили таке ж жалюгідне існування, як і в ті далекі часи, коли їх життями розпоряджалися іспанські завойовники.\nКерівники цієї революції викликали в ньому недовіру і неприязнь. Буржуазні діячі, вони прагнули немає поглибити, а загальмувати революційний процес, раболіпствували перед Вашингтоном, багато з них займалися різного роду фінансовими махінаціями і спекуляцією. У профспілках заправляли спритні політикани. Що ж до комуністичної партії, то, заснована тільки в 1950 році, вона ще не встигла придбати помітного впливу на трудящі маси країни.\nНі, годину Болівії ще не прийшла. Чи думав Ернесто Гевара, що йому не в такому вже віддаленому майбутньому судилося повернутися сюди, щоб битися за цих індіанців, нащадків колись могутніх инкских племен, і що саме тут закінчується його коротка, але славне життя революціонера? Звичайно, ні. Але те, що в 1953 році він відвідав цю країну, об'їхав і вивчив її, «відчув» її проблеми, відіграло певну роль у його рішенні повернутися на знайоме йому плоскогір'я.\nУ Ла-Пасі Че познайомився з молодим аргентинським адвокатом, противником Перона - Рікардо Рохо. Рятуючись від переслідувань поліції, Рохо знайшов притулок у гватемальському посольстві в Буенос-Айресі. І це навело його на думку виїхати до Гватемали.\nУ той час в Гватемалі при владі перебував президент Хакобо Арбенс, проявив надзвичайну для державного діяча Центральної Америки сміливість: він наважився націоналізувати частину земель «зеленого чудовиська», або «Мамитов Юнай», як звуть латиноамериканці «Юнайтед фрут компані». Попередником Арбенса на посту президента був демократично налаштований професор філософії Хуан-Хосе Аревало. Один час він жив в еміграції в Аргентині і мав там багато друзів. Від деяких з них і отримав Рохо рекомендаційні листи, які, він сподівався, дозволять йому непогано влаштуватися в Гватемалі. Рохо умовляв Че разом пробиратися в цю країну ( Р. Рохо - буржуазний політикан, після смерті Че негідно спекулював на знайомстві з ним публікуючи сенсаційні вигадки, широко розповсюджувані реакційної пресою .)\nЧе погодився на роль попутника Рохо, але тільки до Колумбії. Розчарований у болівійської революції, він вельми критично сприймав захвати Рохо з приводу гватемальського уряду. Він все ще мав намір їхати в Каракас, де в місцевому лепрозорії його з нетерпінням очікував Міал.\nРохо полетів до Ліми, а Гевара разом з аргентинським студентом Карлосом Феррером на автобусі об'їхав найвище в світі озеро Тітікака, по якому проходить кордон між Болівією і Перу, і прибув в знайоме йому вже за попереднім подорожі Куско. Тут прикордонники їх затримали, прийнявши за небезпечних агітаторів, але потім випустили, відібравши книги і брошури про болівійської революції. Незабаром мандрівники досягли Ліми, де зустрілися з Рохо.\nПоложення в Перу було не з приємних. Країною правив тиран Одріа, слуга Вашингтона, в'язниці були забиті політичними ув'язненими. Довго затримуватися в Лімі було небезпечно. Роздобувши грошей, Рохо, Феррер і Гевара сіли в автобус і попрямували по тихоокеанському узбережжю до Еквадору, кордон з яким перетнули 26 вересня 1953.\nУ Гуаякілі вони звернулися в колумбійське консульство за візою. Консул не заперечував, але зажадав від мандрівників представити йому авіаквитки до Боготи. У Колумбії щойно стався черговий переворот: тирана Лауреано Гомеса повалив генерал Рохас Пінілья. Консул порахував, що іноземцям небезпечно подорожувати країною настільки демократичним видом транспорту, як автобус.\nМандрівники раді були б представити консулу авіаквитки, та їх мізерні ресурси не дозволяли їм цього зробити. Потрібно було шукати якийсь інший вихід.\nУ аргентинців було рекомендаційний лист від Сальвадора Альєнде, лідера Соціалістичної партії Чилі, до місцевого соціалістичному діячеві, досить відомому в Гуаякілі адвокату. Той дістав їм безкоштовні квитки на пароплав «Юнайтед фрут компані», відпливає з Гуаякиля в Панаму. «Зелене чудовисько» було готове час від часу благодіяти жебраків студентів, щоб довести своє «добре» серце ...\nРохо продовжував умовляти Гевару їхати разом до Гватемали. Під впливом цих умовлянь, а може бути, і під враженням газетних повідомлень про майбутню інтервенції США проти Арбенса Че погоджується змінити, принаймні тимчасово, Венесуелу на Гватемалу і повідомляє про це Міал запискою в один рядок, зміст якої відомо читачеві.\nУ Панамі група розділилася: Рохо продовжував свій шлях до Гватемали, а Гевара і Феррер затрималися - у них скінчилися гроші. Щоб дістатися хоча б до сусідньої Коста-Ріки, Гевара продав всі свої книги, а потім опублікував в одному з місцевих журналів кілька репортажів про Мачу-Пікчу та інших перуанських старожитності. І все ж грошей було замало. У столицю Коста-Ріки - Сан-Хосе вирушили попутним транспортом. По дорозі вантажівка, на якому їхав Гевара, потрапив в зону тропічних злив і перекинувся. Ернесто сильно забій ноги і ліву руку, якою він потім довгий час насилу володів.\nНа початку грудня Ернесто і його аргентинський приятель вже бродили вулицями Сан-Хосе, столиці найменшою за населенню (тоді близько 1 мільйона чоловік) латиноамериканської республіки, яка, однак, за напруженням політичних пристрастей анітрохи не поступалася іншим.\nУ той час в Сан-Хосе стікалися політичні вигнанці з країн Центральної Америки і Карибського басейну. Тут плелися нитки змов, переворотів та революцій, готувалися визвольні експедиції, дебатувалися політичні плани, програми, маніфести. Але далі словесних баталій за пляшкою віскі в місцевих барах і кафе справа не просувалася.\nПрезидентом Коста-Ріки був тоді, як, втім, і зараз, Хосе Фігерес, кавовий плантатор, який очолив в 1948 році повстання проти уряду теод ро Пікаділі. Він звинувачував його в симпатіях до комунізму. Однак Фігерес ні реакціонером звичайного типу. Його ідеалом був так званий «третій шлях» - буржуазна демократія. Фігерес виступав із засудженням диктаторських режимів у Центральній Америці та Карибському басейні і надавав підтримку різним претендентам на владу в цих країнах. Багато з них перебували тоді в еміграції в Сан-Хосе. Цій меті мав служити і створений Фігереса так званий Карибський легіон, в який увійшли шукачі пригод, політичні вигнанці, авантюристи і просто найманці. Серед учасників легіону були домініканці, нікарагуанці, кубинці, гватемальці, іспанські республіканці з числа емігрували до Латинської Америки після перемоги каудильйо Франко.\nТут, в Сан-Хосе, Гевара зустрічається з лідером венесуельської партії «Демократична дія» Ромуло Бетанкур.\nУ ранній молодості Бетанкур примкнув до комуністів. Тепер він ніяк не міг собі пробачити цього юнацького «гріхопадіння». Ренегат, політикан, демагог, Бетанкур намагався переконати Гевару, що в правлячих колах Сполучених Штатів нібито є люди, зацікавлені у демократичному розвитку Латинської Америки. Без участі американських капіталів, стверджував Бетанкур, неможливий прогрес в Латинській Америці.\nГевара відразу розгадав в цьому медоворечівом «демократа» пособника американського імперіалізму. І дійсно, ставши президентом Венесуели в 1968 році, Бетанкур першою справою розв'язав в країні жорстокий терор. Лагодив розправу над борцями національного визволення. Загнав у підпілля комуністичну партію.\nБетанкур викликав в Гевару не тільки антипатію - відраза.\nА ось інший видний політичний діяч, з яким Гевара познайомився в Сан-Хосе, домініканець Хуан Бош, йому сподобався. Талановитий письменник, автор яскравих, правдивих розповідей про життя простих людей, про прикрощі і бідах свого народу, Хуан Бош багато років поневірявся по країнах Латинської Америки, викриваючи злочини тирана Леонідаса Трухільо, який перетворив його батьківщину, Домініканську Республіку, в середньовічний катівню. Відносно американських імперіалістів Бош не плекав жодних ілюзій. Вони не раз посилали на його батьківщину морську піхоту для «наведення порядку» і надійно опікали свого союзника і однодумця «карибського шакала» Трухільо. Хуан Бош теж стане президентом Домініканської Республіки, але на відміну від Бетанкура - шанувальника США - старий письменник і патріот буде повалений «горилами», вимуштруваними спеціально для цього заплічних справ майстрами з ЦРУ і Пентагону.\nУ Сан-Хосе Гевара зустрівся з кубинцями, учасниками підпільної боротьби з диктатором Батістою.\nЗначно пізніше, в 1963 році, в бесіді з кореспондентом кубинської газети «Ель Мундо» Че розповість, що вперше зацікавився Кубою, коли йому було 11 років. У Буенос-Айрес приїхав тоді великий кубинський шахіст Хосе Рауль Капабланка. Юний Тете пристрасно захоплювався шахами і, природно, обожнював Капабланку. Цим, можна сказати, тривалий час і обмежувався його інтерес до Куби. В дорозі з Буенос-Айреса в Болівію Гевара, можливо, прочитав в газетах замітку про напад групи сміливців на чолі з молодим адвокатом Фіделем Кастро на казарми «Монкада» в місті Сантьяго. Ми пишемо «можливо», так як сам Че ніде не згадує про це. Але якщо він і прочитав тоді про цю подію в газетах, то навряд чи воно особливо привернуло його увагу. Зіткнення молоді з поліцією - звичайна справа в країнах Латинської Америки. Та й чи міг він тоді думати, що саме острів Куба, ця цукорниця Сполучених Штатів, яку самі американці безсоромно іменували «нашої колонією», стане незабаром ареною революційної війни, першою країною в західній півкулі, що підняла прапор соціалізму, і що саме йому буде призначено грати у цих подіях видатну роль?\nДо того ж перші кубинці, яких він зустрів у Сан-Хосе, могли розповісти йому тільки про поразку бійців Фіделя Кастро, які штурмували «Монкаду», про героїчну загибель багатьох з них і про арешт залишилися в живих. Так, це були мужні хлопці, справжні патріоти. Але що толку? З озброєної до зубів армією Батісти, за спиною якого стояв американський імперіалізм, їм було не під силу боротися. Адже про тодішньої Кубі ходила приказка, що це «країна, в якій ніколи нічого не трапляється», в тому сенсі, що там неможливі які-небудь зміни, настільки, здавалося, міцно був прикутий цей острів до колісниці північного гіганта.\nУ всякому разі, тоді в центрі загальної уваги перебувала не Куба, де в ув'язненні нудилися Фідель Кастро, його брат Рауль та інші герої битви за «Монкаду», а Гватемала, над якою з кожним днем ??все більше збиралися хмари. Газети повідомляли, що в сусідньому з Гватемалою Гондурасі під заступництвом місцевого диктатора, минулого адвоката на службі «Юнайтед фрут компані», збиралися всякого роду авантюристи, кримінальники, яких навчали мистецтву вбивати фахівці «мокрих справ» з ЦРУ, які готували повалення уряду Арбенса. На чолі найманців був поставлений гватемалський підполковник Кастільо Армас, ще в 1950 році підняв заколот проти уряду Арбенса і втік у Гондурас. Тут він вступив на службу до «зеленого чудовиську». Армас отримував від американців щомісяця 150 тисяч доларів на вербування найманців і їх озброєння. Підготовка інтервенції велася відкрито, і офіційні кола Вашингтона з цинізмом заявляли, що вона виробляється з їх схвалення, за їхньої підтримки.\nСлід було поспішати до Гватемали. Наприкінці 1953 Ернесто Гевара в компанії з декількома аргентинськими товаришами прямує автобусом з Сан-Хосе в Сан-Сальвадор, звідки попутними машинами добирається 24 грудня о місто Гватемалу, столицю однойменної республіки.\nМісто Гватемала розташований на висоті 1800 метрів над рівнем моря. Це сама «висока» столиця в Центральній Америці. Поруч - вулкани. Місто неодноразово руйнувався землетрусами. Одноповерхові, в основному, будиночки потопають у зелені. У парках багато співочих птахів, серед них примітна тесонтле, зовні схожа на горобця, - «птах чотирьохсот голосів». Символ Гватемали теж птах - кетцаль, маленька, з прекрасним довгим хвостом, пофарбованим у всі кольори веселки, в неволі вона гине.\nЕрнесто відразу сподобався це місто. Його прозоре повітря нагадував йому Альта-Гарсію. У нього рекомендаційні листи до гватемальським діячам. Крім того, у нього лист від знайомого з Ліми до перуанської революціонерці Ільде Гадеа. Ільда метиска, в її жилах тече кров іспанців і індіанців. Вона закінчила економічний факультет університету «Сан-Маркос» в Лімі, активістка лівого крила партії АПРА, оголошеної поза законом перуанським диктатором генералом Одріа. Ільда працює в Державному інституті розвитку народного господарства. Як і багато політичні вигнанці лівого спрямування, Ільда - прихильниця уряду Арбенса. Ернесто знаходить Ільде в пансіонаті «Сервантес», де живуть політичні емігранти з різних країн Латинської Америки. Там же поселяється і Ернесто.\nІльда Гадеа, як і Ернесто, багато подорожувала по країнах Латинської Америки. Вона любила мистецтво, вважала себе марксисткою. Загальні погляди та інтереси швидко зблизили молодих людей.\nОсь що розповідає у своїх спогадах Ільда Гадеа про враження, яке справив на неї молодий аргентинський лікар: «Доктор Ернесто Гевара вразив мене з першого ж бесід своїм розумом, серйозністю, своїми поглядами і знанням марксизму ... Виходець з буржуазної сім'ї, він, маючи на руках диплом лікаря, міг легко зробити кар'єру у себе на батьківщині, як це і роблять у наших країнах всі фахівці, які отримали вищу освіту. Тим часом він прагнув працювати в найвідсталіших районах, навіть безкоштовно, щоб лікувати простих людей. Але найбільше викликало моє захоплення його відношення до медицини. Він з обуренням говорив, виходячи з баченого в своїх подорожах по різних країнах Південної Америки, про антисанітарних умовах і злиднях, в яких живуть наші народи. Я добре пам'ятаю, що ми обговорювали в зв'язку з цим роман А. Кроніна «Цитадель» та інші книги, в яких порушується тема боргу лікаря по відношенню до трудящих. Посилаючись на ці книги, Ернесто приходив до висновку, що лікар в наших країнах не повинен бути привілейованим фахівцем, він не повинен обслуговувати панівні класи, винаходити даремні ліки для уявних хворих. Зрозуміло, роблячи так, можна заручитися солідними доходами і добитися успіху в житті, але до цього чи варто прагнути молодим свідомим фахівцям наших країн.\nДоктор Гевара вважав, що лікар зобов'язаний присвятити себе поліпшенню умов життя широких мас. А це неминуче призведе його до засудження урядових систем, які панують у наших країнах, експлуатованих олігархіями, де все посилювалося втручання імперіалізму янкі ».\nТут Ернесто також зустрічається з кубинськими емігрантами - соратниками Фіделя Кастро. Серед них - Антоніо Лопес Фернандес на прізвисько «Ньіко», Маріо Далмау, Даріо Лопас. Всі вони - майбутні учасники експедиції «Гранми». Вони розповідають Ернесто про героїчні подвиги борців проти тирана Батісти. Вони сподіваються, що гватемальська революція змінить співвідношення сил в Карибському басейні на користь противників Батісти, допоможе їм повалити ненависного тирана. Такі ж надії живили знаходилися в той час у Гватемалі вигнанці й з інших країн цього регіону, де панували тирани - вірні слуги американського імперіалізму.\nЗдавалося, що Ернесто знайшов в Гватемалі особисте щастя і багатьох друзів-однодумців. Цього йому було недостатньо. Він прагнув до активної участі в революційному процесі в Гватемалі, він хотів зайняти місце бійця в гватемальської революції, щоб діяти, робити корисні і потрібні простим людям справи. Адже саме за цим він сюди і приїхав. Але саме це у нього не виходило.\nОтже, Ернесто Гевара прибув до Гватемали, щоб брати участь в революції. Що ж це була за революція? Як ми вже говорили, уряд Хакобо Арбенса здійснило деякі заходи на захист національних інтересів Гватемали. Воно провело через парламент закон про аграрну реформу, домоглося для робітників «Юнайтед фрут компані» збільшення в два рази заробітної плати, експропріювати 554000 гектарів поміщицької землі, у тому числі близько 160 тисяч гектарів, що належали «Маміте Юнай», соблюдало демократичні свободи. Ці заходи викликали напад сказу в правлячих колах Вашингтона. Президентом США в той час був Дуайт Ейзенхауер, а його правою рукою - Джон Фостер Даллес, один із власників акцій «Юнайтед фрут компані». З «Мамитов Юнай» був тісно пов'язаний помічник Даллеса по Міжамериканським справах Джон М. Кебот Лодж, той самий Кебот Лодж, який при президенті Джонсоні був послом США в Сайгоні, де виступав за бомбардування ДРВ, потім він представляв США в комісії з переговорів з ДРВ в Парижі, а в момент написання цієї книги закінчує свою кар'єру дипломата і розвідника в ролі особистого представника президента США при папі римському.\nУряд Сполучених Штатів направило до Гватемали послом відомого розвідника і диверсанта Джона Періфуа із завданням повалити Арбенса. «Періфуа, - за словами президента Ейзенхауера, - був раніше послом в Греції і там дізнався тактику комуністів. Періфуа швидко прийшов до зовсім певного висновку щодо характеру уряду Арбенса ».\nДо якого ж висновку прийшов цей досвідчений розвідник? Про це він розповів після повалення уряду Арбенса: «Мені здалося, що ця людина (Арбенс) думав і говорив як комуніст, і якщо це НЕ було виражено прямо, то могло позначитися згодом. Про це я інформував Джона Фостера Даллеса, який, у свою чергу, доповів президенту Ейзенхауерові ».\nСлідом за цим в американській реакційної друку почалося цькування «комуністичного» уряду Арбенса. «Гватемала - червоний аванпост в Центральній Америці», «Карибське море - комуністичне озеро» - ці і тому подібні провокаційні аршинні шапки американських газет вселяли обивателям, що Гватемала нібито стала «комуністичним» державою і мало не загрожує самому існуванню могутньої імперії долара.\nВисокопоставлені офіційні особи Вашингтона стали публічно вимагати повалення Арбенса. Посол Джон Періфуа заявив журналу «Тайм», що «Сполучені Штати не можуть допустити виникнення радянської республіки між Техасом і Панамським каналом». Помічник державного секретаря по Міжамериканським справах Кебот Лодж стверджував, що уряд Гватемали складається на «платню у Кремля», є «маріонеткою Москви» і з цим положенням скоро буде покінчено. Роль карателів мали виконати найманці на чолі з Кастільо Армас, з ним і підтримував постійний зв'язок згаданий Джон Періфуа.\nЧи було уряд Арбенса «комуністичним» насправді? Аж ніяк ні. Арбенс був кадровим військовим, які закінчили військовий коледж з відзнакою ще в часи тирана Хорхе Убіко до прізвисько «наполеончик Карибського морт». Учасник військового перевороту, повалив в 1944 році Убіко, Арбенс потім займав пост військового міністра в ліберальному уряді Хуана Хосе Аревало. У 1945 році президент Аревало встановив дипломатичні відносини з Радянським Союзом, але радянського посольства ні при Аревало, ні при Арбенс в Гватемалі не було, як не було ніколи і гватемальського посольства в Москві.\nПолковник Арбенс був обраний президентом Гватемали восени 1950 року. Він отримав 267 тисяч голосів, а його противники, разом узяті, - 140 тисяч голосів. Арбенса підтримали буржуазно-демократичні партії, які виступали з позицій національної незалежності. Підтримала кандидатуру Арбенса і молода Гватемальська партія праці (компартія). Але ця партія мала дуже обмежений вплив. Вона оформилася тільки в 1949 році і налічувала в своїх рядах всього кілька сотень членів. У національному конгресі вона була представлена ??всього лише чотирма депутатами (з 56).\nУряд Арбенса було прогресивним, але буржуазним, з усіма притаманними такому уряду коливаннями і нерішучістю. У нього входили і явно консервативні елементи.\nЧи слід дивуватися, що в цих умовах молодому аргентинському лікаря, відверто висловлювали свої марксистські погляди, було важко і навіть майже неможливо влаштуватися в Гватемалі.\nЕрнесто запропонував свої послуги лікаря міністру охорони здоров'я, він зголосився поїхати в самий віддалений район Гватемали, в джунглі Петена, щоб працювати лікарем в індіанських громадах. Він був готовий виконувати будь-яку іншу роботу, корисну для революції однак урядовці без всякого ентузіазму сприймали пропозиції молодого аргентинця. Вони вимагали від нього спершу підтвердити його диплом лікаря, а на цю складну процедуру потурбувалися б не менше року.\nТим часом потрібно було добувати хоч мінімальні кошти на хліб насущний. Ернесто пробавляєтся випадковими заробітками, пише замітки в місцеву друк, торгує рознос книгами. Ільда жартує, що він більше читає ці книги, ніж продає їх. Він співпрацює з молодіжною організацією Гватемальської партії праці - Патріотичної молоддю праці. Подорожує країною з торбою за плечима, вивчає древню культуру індіанців майя.\nВсі його тодішні друзі відзначають, що він був невтомним сперечальником. А сперечався він тоді зі своїми друзями головним чином про те, як, якими шляхами, спираючись на які сили, можна звільнити латиноамериканські народи від гніту імперіалізму, від експлуатації, злиднів. Молоді люди - його друзі жадали змін, жадали боротьби. Вони сперечалися до хрипоти про боротьбу класів, про необхідність аграрної реформи, про роль робітничого класу, про соціалізм, про комунізм, про марксизм, про ленінізм.\nНа відміну від деяких своїх тодішніх друзів Ернесто Гевара не тільки сперечався, але й запоєм читав марксистську літературу. «У той час, - згадує що подружився з ним у Гватемалі кубинський революціонер Маріо Дальмау, - у нього вже склалося досить ясне марксистський світогляд. Він простудіював Маркса і Леніна. Прочитав цілу бібліотеку марксистської літератури ».\nЕрнесто вкрай стурбований розвитком подій в Гватемалі. Країна наповнена американськими розвідниками, диверсантами. В одному з селищ Ернесто зустрічає відомого американського «спеціаліста» по комунізму в країнах Латинської Америки, професора Роберта Александера.\n- Багато грінго, багато грінго! - Говорить Ернесто своєму супутнику. - Як ти думаєш, з якою метою вони тут лазять? Видають себе за дослідників, а насправді шпигують за завданням американської розвідки.\nУряд Сполучених Штатів готувалося надіти «гамівну сорочку» на непокірну Гватемалу. У березні 1954 року за наполяганням Вашингтона в Каракасі зібралася Х Міжамериканська конференція, на якій Фостер Даллес виступив з обвинуваченням Гватемали в комунізмі. Під натиском Даллеса конференція, незважаючи на опір деяких латиноамериканських держав, прийняла антикомуністичну резолюцію, фактично санкціонувавши інтервенцію проти Гватемали.\nАрбенс категорично заперечував будь-який зв'язок з комунізмом чи комуністами. Він також категорично заперечував, і з повною підставою, будь-який зв'язок з Радянським Союзом. 1 березня 1954 Арбенс писав у посланні конгресу республіки: «Навіть для самих проникливих людей стає очевидним, що Радянський Союз не втручався і не втручається у справи нашої країни і не загрожує нам ніякої інтервенцією».\nАле Арбенс ні антикомуністом, чи не був антирадянщиком, а саме цього не могли йому пробачити вашингтонські верховоди. Сардина посміла ослухатися акулу! Бананова республіка посміла кинути виклик своєму володареві дядькові Сему! Нечуване порушення «священної» доктрини Монро - інакше не назвеш поведінку уряду Арбенса. Переконавшись, що всякого роду погрози і економічні санкції не справляли враження на Арбенса, Вашингтон вирішив спустити проти нього з ланцюга зграю гончих.\n17 червня 1954 банди Армаса, озброєні і навчені американськими розвідниками, вторглися з Гондурасу на територію Гватемали і зайняли декілька прикордонних селищ. Почалися розстріли прихильників уряду Арбенса. Військові літаки інтервентів стали бомбити столицю та інші стратегічні пункти країни.\nСили інтервентів складалися всього лише з 800 найманців, з яких гватемальців було тільки 200, а решта - іноземці. У той же час уряд Арбенса налаштовувало 6 - 7-тисячною армією. І проте урядові війська на початковій стадії інтервенції ухилялися від боїв про найманцями, відступали в глиб країни.\nПрезидент Арбенс сподівався мирними засобами врегулювати конфлікт. Він звернувся зі скаргою до Ради Безпеки ООН, вимагаючи негайного виведення військ інтервентів. Скаргу Гватемали підтримав в Раді Безпеки представник СРСР. Він заявив: «Гватемала піддалася озброєному нападу з суші, з моря і повітря. Перед нами випадок зовсім явною, неприхованої агресії: напад на одне на держав Центральної Америки - Гватемалу, яка є членом ООН. Тому борг і обов'язок Ради Безпеки полягає в тому, щоб вжити негайних заходів до припинення агресії, і Рада Безпеки не може ухилятися від цієї відповідальності, і ніякий інший орган не може підмінити Рада Безпеки в цьому питанні ». Незважаючи на наполегливі вимоги Гватемали і Радянського Союзу, Рада Безпеки не прийняв якихось ефективних заходів для припинення агресії проти Гватемали.\nТим часом трудящі Гватемали закликали уряд до рішучих дій проти найманців, вимагали зброї, організації ополчення, мобілізації всіх народних сил на захист республіки. Уряд відмовився озброїти народ, хоча, поступаючись тиску мас, і віддало наказ військам вигнати найманців з території республіки. Гватемальська армія перейшла в наступ і завдала поразки бандам найманців, залишки яких в паніці бігли назад в Гондурас.\nРозгром найманців викликав сум'яття у Вашингтоні. Затіяна ЦРУ, Пентагоном і державним департаментом агресія проти демократичної Гватемали загрожувала провалом, а такого роду провали американський «естеблішмент» не прощає своїм слугам. Про це нагадував коментар на гватемалські події, опублікований в ті дні в «Нью-Йорк Геральд Трибюн» - цій трибуні американських монополій: «Армія гватемальського уряду, що налічує 6 тисяч осіб, навчена за американським зразком. Якщо вона завдасть поразки антикомуніста Армас, вона буде вдячна за це американському військовому міністру. Керівники Пентагону тепер бачать, яка у цьому іронія - містити військову місію при уряді, який перебуває під комуністичним впливом. Американські радники будуть відкликані, якщо повстанці зазнають поразки ».\nВашингтонські покровителі Армаса зрозуміли натяк. Бачачи, що надія на найманців себе не виправдала, вони гарячково Стали готувати повалення Арбенса шляхом військового перевороту, використовуючи для цього своїх агентів, які виступали до цього в ролі прихильників президента. Головною дійовою особою в цій операції став Періфуа. Це він вигадав ультиматум, який вищі армійські чини направили Арбенс. Вони зажадали від Арбенса відставки, погрожуючи в іншому разі його повалити. З метою маскування змовники обіцяли поважати «свободу і життя всіх громадян» і продовжувати боротьбу проти найманців. Арбенс не витримав натиску і, не запитавши навіть думки підтримували його партій, 27 червня 1954 відмовився від посади президента. Він передав владу командуючого збройними силами Гватемали полковнику Діасу і сховався в мексиканському посольстві, звідки незабаром виїхав за кордон. Діас першою справою заборонив Гватемальський партію праці і заарештував її керівників, а потім поступився кермо влади ставленику Періфуа полковнику Монсону, а той - Кастільо Армас, який на чолі своїх найманців знову вторгся до Гватемали. Кілька днів по тому, вітання реакціонерами всіх мастей, місцевим архієпископом і Періфуа, новоспечений диктатор в'їхав тріумфатором: до столиці, де вже почалися масові розстріли прихильників поваленого президента.\nЩо ж робив у ці суворі для Гватемали дні Ернесто Гевара? Він, як і всі противники американського імперіалізму, горить бажанням взятися за зброю і боротися на захист режиму президента Арбенса. Він закликає створити ополчення, озброїти трудящих, вжити рішучих заходів проти реакціонерів, які готували переворот. Але його заклики, як і подібні ж заклики інших тверезо мислячих людей, не знаходили відгуку. Арбенс сподівався, що йому вдасться впоратися з найманцями силами армії, він вірив у відданість йому офіцерського корпусу.\n«Ернесто, - згадує Ільда, - просить, щоб його відправили в район боїв, але ніхто на нього не звертає уваги. Тоді він прилаштовується до груп протиповітряної оборони міста, допомагає їм під час бомбардувань, перевозить зброю ... »\nЕрнесто не гребує ніякої роботи. «Разом з членами організації Патріотична молодь праці, - свідчить Маріо Дальмау, - він несе вартову службу серед пожеж і розривів бомб, піддаючи себе смертельній небезпеці».\nЦей молодий аргентинець, що закликає гватемальців битися проти американського імперіалізму, не може не потрапити в поле зору шпигунів ЦРУ, що стежать за розвитком подій в гватемальської столиці. Американська охранка заносить його в список «небезпечних комуністів», що підлягають ліквідації відразу ж після повалення Арбенса. Аргентинський посол, дізнавшись про це, поспішив в пансіон «Сервантес» попередити свого співвітчизника про загрожує йому небезпеки і запропонувати йому скористатися правом притулку в посольстві. Коли Кастільо Армас увійшов до Гватемали, Ернесто оселився в аргентинському посольстві, де знайшли притулок аргентинці, кубинці і деякі гватемальці, які співчували Арбенс. Вся ця публіка розділилася на дві групи:. «Демократів» і комуністів. Ернесто без коливання примкнув до останніх, хоча і не був членом компартії.\nАргентинський посол запропонував Ернесто повернутися на казенний рахунок в Аргентину. Але у Гевари не було ніякого полювання повертатися до Аргентини Перона. Краще він поїде до Мексики, куди вже попрямували його кубинські та інші латиноамериканські друзі, які готові продовжувати боротьбу, не втрачаючи надії здобути перемогу в іншому місці. А поки є такі буйні голівоньки, які вірять, що неможливе стане можливим, не все ще втрачено.\nГватемальські події залишили глибокий слід у свідомості Че, він політично змужнів в ті лічені дні, коли вирішувалася доля уряду Арбенса. Він ще раз переконався, що головний ворог, підступний і жорстокий, - це американські імперіалісти, що вони використовують антикомунізм і антісоветізм для прикриття своїх злочинів, що ЦРУ і Пентагон розташовують надійної агентурою в армійських колах, що справжня народна революція зобов'язана цю військову машину зламати, замінити народною армією, що, нарешті, необхідно озброїти народ, бо тільки бореться народ може добитися успіху в боротьбі з імперіалізмом.\nЦя еволюція Че не пройшла непоміченою для американської агентури. Згодом, коли американська охранка стала складати досьє на сподвижників Фіделя Кастро, що билися в горах Сьєрра-Маестра, для неї було цілком очевидно, що в особі Ернесто Че Гевари вона має революціонера з «гватемальським» стажем.\nУ квітні 1958 аргентинський журналіст Хорхе Рікардо Масетті відвідав бійців Фіделя Кастро в горах Сьєрра-Маестра. Серед інших він інтерв'ював Че. Масетті запитав свого співвітчизника, наскільки виправдані чутки «про комунізм» Фіделя Кастро. Че відповів:\n- Фідель не комуніст ... Це мені в першу чергу приписують комунізм. Ще не було такого американського журналіста, який, піднявшись в гори, не став би розпитувати мене про мою діяльність в рядах Гватемальської комуністичної партії, - вони вважали доведеним, що я перебував у комуністичної партії цієї країни тільки тому, що я був і залишаюся рішучим шанувальником демократичного уряду полковника Хакобо Арбенса.\n- Ти обіймав небудь пост в уряді? - Продовжував свій «допит з пристрастю» Масетті.\n- Ні, ніякого. Але коли почалося північноамериканське вторгнення, я спробував зібрати групу таких же молодих людей, як я сам, щоб дати відсіч «фруктовим» авантюристам. У Гватемалі треба було боротися, але майже ніхто не бився. Треба було чинити опір, але майже ніхто не хотів цього робити.\nПісля перемоги кубинської революції Че неодноразово у виступах, листах згадує свій «гватемалський період». В одному з таких виступів в 1960 році Че говорив:\n- Після довгих мандрівок, перебуваючи в Гватемалі, Гватемалі Арбенса, я спробував зробити ряд заміток, щоб виробити норми поведінки революційного лікаря. Я спробував розібратися, що ж необхідно для того, щоб стати революційним лікарем. Але тут почалася агресія, агресія, яку розв'язали «Юнайтед фрут», держдепартамент, Джон Фостер Даллес - загалом-то це одне і те ж, і їх маріонетка, яку звали Кастільо Армас - звали! ( Кастільо Армас був убитий в 1955 році одним зі своїх охоронців .). Агресія мала успіх, бо гватемалський народ ще не досяг тоді того ступеня зрілості, якої досяг сьогодні кубинський народ, і в один прекрасний день я покинув, вірніше - втік з Гватемали ... Ось тоді я зрозумів головне: для того щоб стати революційним лікарем, перш за все потрібна революція. Нічого не варті ізольовані, індивідуальні зусилля, чистота ідеалів, прагнення пожертвувати життям в ім'я самого благородного з ідеалів, боротьба поодинці в якому-небудь закутку Америки проти ворожих урядів і соціальних умов, що перешкоджають просуванню вперед. Для того щоб зробити революцію, необхідно мати те, що є на Кубі: мобілізацію всього народу, який, користуючись зброєю і досвідом єдності, досягнутого в боротьбі, пізнав би значення зброї та значення народної єдності.\nЧи тільки революційний лікар потребує народної підтримки? Зовсім ні. Будь борець за народне щастя може чогось досягти, тільки якщо він бере участь у боротьбі всього народу, якщо він бореться за єдність дій усіх сил, які виступають проти імперіалізму і всілякого гніту. Саме про це Че писав у тому ж році одному своєму кореспонденту в США: «Мій досвід у Гватемалі Арбенса, який сміливо ополчився проти колоніалізму, але став жертвою агресії північноамериканських монополістів, привів мене до одного суттєвого висновку: щоб бути революціонером, в першу чергу необхідно наявність революції ».\nБолівійська революція застрягла на половині шляху, гватемальська революція зазнала поразки, але справжня революція ще попереду, і зустріч з нею близька ...