Євген Жуков: У патрульній поліції плинності кадрів немає. Звільняємо в основному ми - 112 Україна\nУ патрульній поліції плинності кадрів немає. Звільняємо в основному ми\nПатрульні поліцейські набралися достатньо досвіду, навчилися "підлаштовуватися" під шахраїв і бандитів\nПатрульна поліція почала роботу в Україні з 4 липня. Першим містом, де копи виїхали на патрулювання, став Київ. Зараз патрульні працюють на вулицях 20 міст. За цей час громадськість потрясли кілька скандалів, пов'язаних з патрульними. Серед іншого це і копи-сепаратисти, і нічна погоня зі стріляниною, в результаті якої патрульний застрелив пасажира, і поліцейський, який привласнив 11 тис. доларів. У поліції впевнені – все це неминучі ситуації в процесі становлення нової системи МВС, а щоденна робота патрульних менш помітна, але набагато більш важлива.\nНачальник департаменту патрульної поліції Нацполіції України, "кіборг" Євген Жуков розповів 112.uа про відносини усередині колективу, про причини звільнення патрульних і чому він сам змінив армійські погони на поліцейські.\n"Суспільство готове і сприймає патрульних. Але якщо людей ставити в якісь рамки, вони починають чинити опір. Наприклад, взяти ті ж парковки машин. Якщо підходять до водія і просять показати документи, відразу виникають питання: "А що я порушив? Навіщо ви до мене підійшли?" І ми розробляємо методи спілкування з такими громадянами. Але в основному нормально працюють", - розповів Жуков.\nУтім, порушники, як і всі люди, різні і інколи з ними буває вкрай важко. Іноді доходить до бійок. Десь дівчинку-поліцейську вдарили в живіт, десь патрульного побили, а нещодавно був груповий напад на патрульних. У таких випадках з патрульними працюють фахівці: "Є у нас і таке, коли приходять зі зміни засмучені поліцейські, мовляв був важкий день. Важка ніч. Буває по-різному, психологічно люди втомлюються. Але у нас є психологи, які працюють з патрульними. У них також нормальний робочий графік, у них є вихідні. Київ місто насичене. Але в місяць вони 13-15 діб відпочивають, хто хоче йти у відпустку, вони пишуть рапорт і я підписую. Якщо хтось хоче поїхати відпочити за кордон, пишуть рапорт на дозвіл на виїзд і спокійно відпочивають. Є й грошові заохочення, комбати подають в управління кожен місяць списки кого і як заохотити, кого як грошово покарати, і ми розраховуємо зарплати", - розповідає Жуков.\nЗа його словами, великої плинності кадрів немає. Патрульних здебільшого звільняють, мало хто з них йде за власним бажанням: "У нас звільнилося в загальному 98 осіб з 9,5 тис. У Києві звільнилося 44 людини. Звільняємо в основному ми. Тих, хто звільнився за власним бажанням, взагалі маленький відсоток. Хтось знайшов роботу кращу, хтось хоче поїхати за кордон працювати, а комусь просто не сподобалося, він чекав іншого. Робота дуже складна, але якщо не витримують, є якісь моменти особистісних відносин, але ми намагаємося вирішувати це всередині".\nУ центрі Львова патрульні затримали чоловіка з гранатометом\nДо Жукова підлеглі ходять не по запису, а коли потрібно поспілкуватися з начальством: "Проблеми у всіх різні, у когось діти хворіють, у інших – в родині негаразди, комусь потрібні додаткові кошти, на операцію наприклад. Нещодавно була у нас аварія: оформляли ДТП, наша дівчинка сиділа в машині, заповнювала документи, і ззаду в цю патрульну машину на швидкості в'їхав наркоман. У неї струс мозку, забої м'яких тканин, її відразу ж забрали на швидкій допомозі. Мені доповіли, я зібрався і вже в 00:30 я був в БСП. Ми приїхали з заступником, приїхав комбат її, поспілкувалися з лікарями, дізналися, що і як. Ми своїх в біді не кидаємо".\nУ Києві в автомобіль патрульних "влетів" водій з ознаками наркотичного сп'яніння\nПатрульні поліцейські, більшість яких прийшли в поліцію з інших сфер, вже адаптувалися до вулиці, до криміналу, що у зв'язці з оперативністю і співпрацею з іншими департаментами Нацполіції дає результати: "З підрозділами Нацполіції у нас йде взаємодія: сумісні рішення, плани, перехоплення. Дуже добре зараз працюємо по автозлодіях, багато зараз "беруть" злодіїв. Пару днів тому взяли досвідченого злодія з великою кількістю машин в гаражах. Затримали так само цілу сім'ю. Тато, мама і син – разом ходять викрутками крутять. Вони (криміналітет, - ред.) теж не дурні, вони продумують план відходу, 7 хвилин і машини в Києві немає або відразу в гараж на розбирання. Є різні моменти. Ми адаптуємося, підлаштовуємося і вони пристосовуються, адаптуються. Робота ведеться і ведеться добре. У нас великий відсоток успіху завдяки оперативності. Є виклик і якщо патруль вільний – відразу летить на місце і оперативно затримує шахраїв і бандитів. Нещодавно був виклик – побили двох людей, проломили череп. На хлопців напали. Патрульні приїхали – хлопці розбіглися, але в підсумку затримали всіх. Крайнього затримували на 10 поверсі багатоповерхівки, він намагався сховатися за сміттєвою трубою. Патрульні перевірили кожен поверх", - розповів Жуков.\nГлава патрульних також пояснив, чому іноді копів доводиться чекати по 20 хвилин і більше: "Зараз, якщо порівнювати з тим, що було раніше, всі викликають поліцію. У нас кожна машина працює по квадрату 4 кілометри в районі. Якщо ця машина зайнята, тобто вона знаходиться на виклику, то чергова частина шукає машину, яка поруч, в іншому квадраті, вона відправляє її. Час прибуття на місце у нас від 6 до 12 хвилин в основному. Але є ще момент - пробки. Особливо насичений і проблемний Київ, в інших містах таких проблем немає, тому що там не так завантажено. Люди повинні розуміти, що перед патрульними не стоїть завдання ходить і всіх карати. Завдання – спілкування з людьми".\nУ Києві патрульні зупинили п'яного водія трамвая\nПро свій перехід з армії в поліцію Жуков не шкодує: "Про перехід я думав близько місяця, радився з колегами. Всі мене підтримали повністю. Я як командир підрозділу, взяв новий підрозділ. Тим більше тут (в патрульній поліції, - ред.) нові люди скрізь, зацікавило. Поки все нормально, 9 тис. осіб, справляюся. Буде повномасштабна війна – сіли в танки, поїхали в атаку, проблем взагалі немає. Але в Києві важко. Я думав, люди згуртувалися, а виявилося - ні. Війни тут немає і нікому це не цікаво. Кожен день там когось хоронять, а тут люди собі живуть своїм життям. А коли сюди приїжджає якийсь боєць, військовий, він взагалі тут нікому не цікавий, це мені взагалі дивно було. Начебто Facebоok дзижчить "Слава Україні", а тут ще насправді бійцю і підніжку поставлять".\n#Жуков #Київ #поліція #патрульна поліція #незаконні заволодіння автотранспортом


Національна Асоціація Адвокатів УкраЇни - Вебінар: Слухай і перемагай:як пов’язані вуха адвоката та вдячні\nВебінар: Слухай і перемагай:як пов’язані вуха адвоката та вдячні\n13:00 Ср 04.12.19\nДоповідачі: Стадник Світлана\nЗапрошуємо взяти участь у вебінарі Світлани Стадник “Слухай і перемагай як пов’язані вуха адвоката та вдячність клієнтів”, що відбудеться 4 грудня о 13.00. За участь у вебінарі адвокати отримають 1 заліковий бал.\n— Як вас знаходять клієнти?\n— Складові задоволення клієнтським досвідом\n— Потреби клієнта\n— Як слухати та почути?\n— Що відбувається, коли ми слухаємо?\n— Якщо слухання таке корисне – чому ми не слухаємо?


Європа чи Україна: де тернополяни планують відпочити влітку? (відео) - 0352.ua\nЄвропа чи Україна: де тернополяни планують відпочити влітку? (відео)\nУ більшості людей літні подорожі стали своєрідним культом, традицією, інші – навпаки пробують щось нове, шукають позитивних емоцій.\nВаріантів безліч – гори, озера, подорож за кордон, фестивалі, дача, море. Де ж проведуть свою літню відпустку мешканці нашого міста? Відповіді – у сюжеті сайту «Терен».\nТернополяни відпочити влітку


Катруся Матвийко - Давайте поговоримо про дощ @ Песни под гитару и стихи от талантливых авторов — Поэзия.ORG\n??? » АВТОРЫ (Персоналии) (413) / Катруся Матвийко (8) / Интимная лирика (2)\nДавайте поговоримо про дощ...\nПро той, що йде за вікнами балкону,\nПро свіжий вечір, що на підвіконні,\nПро вітер, що торкається долоні.\nДавайте поговоримо про ніч...\nПро ту, що починається з молитви,\nПро зорі, що за хмарами не видно.\nЯ так люблю із Вами говорити!\nДавайте поговоримо удвох...\nПро ліс, гриби, про листячко опале,\nПро душу і про квітку, що зів'яла,\nПро те, про що нікому не казали.\nА потім помовчим... Хвилину-дві...\nПро щось своє... Про хмари грозові,\nПро коників, що скачуть у траві,\nПро роси, що неначе з кришталю.\nПро те, що я душею Вас люблю!


Як підключити папку до комп'ютера як окремий носій\n→ Windows → Папки → Як підключити папку до комп'ютера як окремий носій\nЯк підключити папку до комп'ютера\n1. Запустити командний рядок. Як це зробити див. тут.\n2. Надрукувати в ньому команду subst w: c:\_papka і натиснути клавішу Enter.\nПри цьому, в зазначеній команді замість w треба вказати літеру, яка повинна бути присвоєна майбутньому диску, а замість c:\_papka - шлях до папки, яка підключається.\nКоманда subst w: c:\_papka підключає до комп'ютера папку з назвою papka, що знаходиться на диску C, в якості окремого диска з літерою W. Аналогічним чином можна підключити до комп'ютера будь-яку іншу папку.\nЗапустити командний рядок і ввести команду subst w: /d , де w - літера папки, яку треба відключити.\nПопередній спосіб підходить для разового застосування. Коли монтувати папки треба у великих кількостях або ж робити це доводиться періодично, зручніше створити спеціальний пакетний файл. Достатньо двічі клацнути по ньому мишкою, і усі прописані в ньому папки відразу ж будуть підключені до комп'ютера в якості дисків.\nСтворення файлу для підключення:\n1. Відкрити Блокнот.\n2. Надрукувати в ньому команди:\nsubst x: c:\_papka1\nsubst y: c:\_papka2\nде c:\_papka1, c:\_papka2, c:\_papka3 - шлях до папок, які підключаються, а x, y і z - літери, які їм будуть присвоєні при підключенні.\nТаких папок в одному пакетному файлі можна вказати скільки завгодно.\nЯкщо монтована папка знаходиться на флешці, на різних комп'ютерах шлях до неї відрізнятиметься. На одному комп'ютері це буде e:\_papka, на іншому - f:\_papka і т.д. (залежно від того, яка літера буде в флешки). У такому випадку, в створюваному пакетному файлі шлях до папки краще прописувати не абсолютний, а відносно пакетного файлу.\nНаприклад, якщо папка і файл знаходяться в одному розділі (в корені флешки), команда для її підключення буде такою:\nде papka - назва папки, а w - літера, яка їй повинна присвоюватися.\n3. Зберегти файл з розширенням .bat . Його назва при цьому може бути будь-якою. Про те, як зберегти файл з розширенням .bat, див. тут.\nЯкщо необхідно, щоб папки, прописані в bat-файл, під час запуску комп'ютера автоматично монтувалися як диски, цей файл потрібно скопіювати в розділ Автозавантаження.\nСтворення файлу для відключення:\nФайл для відключення папок створюється таким же чином, як і файл для їх підключення. Відрізняються файли тільки командами, які в них прописуються. Команди відключення виглядають так:\nде x, y, z - літери папок, які треба відключити. Таких папок в одному файлі можна вказати скільки завгодно.


Санкції Заходу проти Росії будуть продовжені на півроку, - Reuters - 112 Україна\nСанкції Заходу проти Росії будуть продовжені на півроку, - Reuters\nЗ їх допомогою Захід розраховує чинити тиск на Росію напередодні виборів на сході\nЗахідні лідери на саміті G20, який пройшов у Туреччині, домовилися продовжити санкції проти Росії ще на півроку, до липня 2016 року.\nПро це повідомило агентство Reuters з посиланням на високопоставленого європейського дипломата.\nРішення прийнято всупереч враженню про поліпшення відносин Заходу з Путіним на тлі боротьби з ИГИЛ після терактів в Парижі, говориться в повідомленні.\nНа рішення західних країн впливає виконання Мінських угод. Про ослаблення санкцій не може бути мови, угоди поки не будуть виконані, переконаний Захід.\nКрім того, на думку лідерів західних країн, продовження санкцій допоможе чинити тиск на Росію напередодні виборів на сході України. "Вибори в Україні будуть важкими. У нас є єдиний шанс отримати те, що ми хочемо, якщо ми будемо розігрувати санкционную карту. Фінансові санкції повинні залишатися в силі до самого кінця", - процитувало агентство співрозмовника.\n#G20 #Євросоюз #Росія #санкції #захід


Основні аспекти і принципи вивчення літературних феноменів - Літературознавство як філологічна наука\nОсновні аспекти і принципи вивчення літературних феноменів\nЗавдання кожної науки полягає у зведенні до мінімуму суб’єктивізму дослідника, щоб давати об’єктивні знання про дійсність. Для мінімізації суб’єктивізму вченого використовують дослідницькі інструменти, прилади, механізми, технічні комплекси, навіть якщо предметом дослідження є об’єктивна реальність, її конкретні об’єкти і явища. Ця проблема особливо загострюється у сфері мистецтвознавства, зокрема літературознавства. Адже тут дослідник часто стикається із потрійною суб’єктивністю: власною — як живої людини; художнього твору, який завжди є суб’єктивним образом зображуваного; предмета зображення, яким може бути не тільки реальний, об’єктивний, а й суб’єктивний, уявний, видуманий світ чи внутрішній світ, почуття, переживання людини.\nТеорія літератури як наука покликана давати літературознавству такий науково-інтелектуальний інструментарій (тезаурус), який допоміг би досліднику проникнути у глибини літературного твору, забезпечити його повноцінне вивчення й осмислення, мінімізувати неминучий дослідницький суб’єктивізм у пізнанні та оцінюванні явищ літератури. Для забезпечення належної повноти вивчення явищ літератури дослідник має подбати про багатоаспектність пізнавального процесу, розглядаючи їх у різних ракурсах і з різних точок зору. Теорія літератури націлює дослідника на такі основні аспекти (точки зору, перспективи сприйняття) вивчення літературних явищ:\n1. Історико-генетичний. Передбачає вивчення генези (походження, «родоводу») твору, історичних передумов його задуму і характеру, історії його написання та побутування, можливих змін у сприйнятті твору внаслідок змін у суспільному бутті і свідомості, авторських чи редакторських змін у творі, місця твору у творчості митця тощо.\n2. Структурно-функціональний. Зобов'язує до вивчення твору як художнього цілого, естетичної системи, тобто через виявлення і дослідження всіх його структурних елементів та відношень (ієрархії, взаємозв’язку та взаємозумовленості) між ними і їхніх формотворчих, образотворчих, змістотворчих та смислотворчих функцій.\n3. Історико-функціональний. Налаштовує на вивчення чи прогнозування (для новотворів) місця і ролі твору в сучасному історико-літературному процесі, розвитку естетичної думки, літератури, культури, духовності народу.\nПри цьому важливу роль відіграють основні принципи вивчення літератури, якими має керуватися дослідник у пізнавальному процесі, щоб уникнути суб’єктивізму:\n1) принцип естетичності. Суть його полягає у сприйнятті і трактуванні літератури як явища передусім естетики, мистецтва. В оцінюванні твору визначальними мають бути саме естетичні підходи і критерії. Відповідно малохудожній твір жодних інших функцій виконати не зможе;\n2) принцип інтенціональності (лат. іntеntiо — намір, прагнення). Згідно з ним необхідно враховувати, що кожний художній твір спрямований на читача, розрахований на сприйняття іншими, вплив на них. Обов’язок дослідника — виявити й оцінити інтенціональність, ідейну спрямованість, духовнотворчу телеологічність твору відповідно і до ідеї самого мистецтва, і до стану, інтересів та актуальних завдань нації. Іноді інтенціональність виявляється як акцентована ідейність, яка може бути властива не тільки окремому творові чи творчості конкретного письменника, а й літературам загалом. Наприклад, чітку інтенцію мала нова українська література: захист, духовне пробудження, національне звільнення і духовну підтримку народу на його шляху до свободи і власної державності;\n3) принцип іманентності (лат. іmmаnеns — властивий). Визнання його зобов’язує до сприйняття літератури як атрибутивного, неодмінного явища національної духовності й культури, яке має власні естетичні, духовнотворчі, людинотворчі та націотворчі цілі й завдання. Тому оцінювати літературу, її твори слід саме за якістю виконання іманентних для неї функцій, а не за пропагандою чужих ідей і гасел, здатністю догоджати невибагливим смакам духовно вбогої публіки чи за можливим зиском від продажу художніх книг;\n4) принцип історизму. Об’єктивне дослідження має розглядати, вивчати явища літератури в історичному контексті. Тільки так можна належно оцінити оригінальність, новаторство і реальний внесок письменника в літературу;\n5) принцип структурованості. Літературний твір — складне ціле, структуроване на різних рівнях. Тільки пізнавши образну структуру, макроструктуру і всі структурні елементи у їхніх взаємозв’язках, можна належно оцінити його як функціональне ціле;\n6) принцип системності. Художній твір — складна естетична система, що водночас є елементом системи національної культури, ширше — духовності, а тому стратегія його пізнання вимагає вивчення з позицій системності, комплексності та всебічності дослідження;\n7) принцип контекстуальності. Структурні елементи твору і твір як ціле можуть бути належно пізнані й оцінені лише контекстуально, через вивчення їх у найрізноманітніших, але природних для них аналітичних контекстах;\n8) принцип націоцентричності. Усвідомлення його налаштовує аналізувати й оцінювати твір як явище національної свідомості, духовності, культури. Із них твір постає і на них впливає — позитивно чи негативно. Сенс літературознавчої діяльності полягає в культивуванні позитивного впливу і протиставленні негативному. Без урахування цього принципу література втрачає сутнісний орієнтир, звужує творчу спроможність, знижує суспільний статус і може перетворитися на словесну гру, на самовдоволеного носія чужих правд із «чужого поля». Ігнорування принципу націоцентричності спустошує й літературознавство, перетворює його на відстороненого і бездумного реєстратора, коментатора зробленого в літературі, запопадливого перед усім, що подається як «нове», «західне» тощо.


З професійним святом привітали представників держави\nСьогодні, в день професійного свята державних службовців привітали керівництво райдержадміністрації та районної ради.\nУ своїх виступах посадовці висловлювали слова подяки за щоденну роботу на благо жителів Борзнянського району.\nКращих працівників відзначили Почесними грамотами районної державної адміністрації та районної ради.\n«Державна служба є реальним провідником ідей державності. Вона має бути правовою, чітко організованою, соціально орієнтованою, ефективною. Від якості державної служби значною мірою залежить майбутнє країни. Запорукою успішного виконання намічених цілей є ваш професіоналізм, старанність, завзяття і великий практичний досвід, які і надалі будуть слугувати на користь людям», – зазначила голова райдержадміністрації Лариса Осадчук звертаючись до присутніх.


УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО ХОРТИЦЬКОМУ РАЙОНУ » Підтримка сімей з дітьми. 26.06.2020\nПідтримка сімей з дітьми. 26.06.2020\n👉 Одним із пріоритетів Мінсоцполітики є посилення захисту дітей, у тому числі дітей з інвалідністю, які залишилися без батьків та підтримка сімей з дітьми.\n👉 За 100 днів роботи, Урядом було прийнято комплекс рішень спрямований на посилення захисту дітей, у тому числі дітей з інвалідністю, які залишилися без батьків, а також на підтримку сімей з дітьми, а саме:\n🔶 майже 65 тисяч дітей, які проживають в прийомних сім’ях, дитячих будинках сімейного типу, патронатних сім’ях, сім’ях опікунів/піклувальників отримали збільшений розмір державної соціальної допомоги з 2 до 2,5 прожиткових мінімумів, а якщо це дитина з інвалідністю – до 3,5.\n🔶 фізичні особи підприємці, які мають дітей до 10 років, отримали допомогу на догляд за ними у розмірі прожиткового мінімуму для дітей відповідних вікових груп (до 6 років – 1779 грн, від 6 – 10 років – 2218 грн). Загалом для виплати такої допомоги виділено 1,6 млрд грн, і на сьогодні цією допомогою скористалися вже майже 63 тисячі фопів та 82 тисяч дітей.\n🔶 Крім того, підтримуючи малий та середній бізнес, було прийнято рішення щодо звільнення від сплати за себе ЄСВ в березні-травні цього року. Водночас цей період буде зараховано до страхового стажу.


Пономаренко Петро Андрійович — Вікіпедія\nПономаренко Петро Андрійович\nПетро Андрійович Пономаренко (рос. Пётр Андреевич Пономаренко, нар. 17 червня 1929, Харків, УРСР — пом. 13 травня 2005, Донецьк, Україна) — радянський футболіст, нападник, згодом дитячий футбольний тренер, теоретик підготовки футболістів. Майстер спорту. Заслужений тренер Української РСР (1968).\n13 травня 2005(2005-05-13) (75 років)\n1949—1950 «Локомотив» (Х) 55 (7)\n1951—1952 ЦБЧА 0 (0)\n1952—1953 ОБО (Тбілісі) ? (?)\n1953—1954 «Локомотив» (Х) 31 (2)\n1955—1959 «Шахтар» (С) 95 (19)\nВихованець харківського футболу, розпочинав у команді ремісничого училища й товариства «Трудові резерви». За свою кар'єру декілька разів міняв позицію на полі — розпочинав в юнацькому футболі як захисник, потім перейшов на правий фланг нападу, а до завершення кар'єри, коли загальноприйнята розстановка футболістів змінилася, став правим півзахисником.\nНа дорослому рівні розпочав виступати в 1949 році в складі харківського «Локомотива», який грав тоді у вищому дивізіоні. У 1951 році був призваний в армію і направлений до складу московського ЦБЧА. У чемпіонаті країни Пономаренко жодного разу не зіграв за армійців, але двічі вийшов на поле в матчах Кубка СРСР. У 1952-1953 році виступав за тбіліський «Будинок офіцерів». У 1953 році, коли армійські команди в СРСР були розформовані, футболіст повернувся до Харкова і ще півтора сезони грав за місцевий «Локомотив». У 1955 році переїхав до Донецька і останні п'ять років ігрової кар'єри провів у «Шахтарі», в сезонах 1955 і 1956 років ставав найкращим бомбардиром команди. Всього за клуби вищого дивізіону зіграв 181 матч і забив 28 м'ячів.\nЗ 1960 року і до кінця життя Петро Пономаренко працював тренером в центрі підготовки футболістів при команді «Шахтар». Серед його вихованців — Юрій Дегтерьов, Віктор Звягінцев, Юрій Дудинський, Володимир П'яних, В'ячеслав і Віктор Чанови, Анатолій Раденко, Сергій Попов, Сергій Ковальов, Сергій Щербаков. У 1967 році очолювана ним команда стала переможцем юнацького чемпіонату СРСР з футболу.\nЗакінчив Луганський педагогічний інститут. Автор декількох теоретичних робіт по методиці і психології підготовки юних футболістів.\nНагороджений орденом «За заслуги» ІІІ ступеня (2004).\nПомер 13 червня 2005 року на 76-му році життя.\n↑ Перестало биться сердце Петра Пономаренко. Архів оригіналу за 4 березень 2016. Процитовано 19 листопад 2017.\nЛегенда «Шахтаря»: Петро Пономаренко\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Пономаренко_Петро_Андрійович&oldid=25734379\nОстаннє редагування: 19 липня 2019, 14:43


18.06.2019, 16:47 #181\n18.06.2019, 20:13 #182\n17.02.2020, 01:19 #183\nХочу попросити поради. У свекрухи в місті є невеличкий старий будиночок (2 кімнати), в якому вона живе і пару соток землі навколо. Але той будиночок не повністю її власність, там якась частка( приблизно 20 відсотків) належать якомусь її "дорогому" родичу. Колись суд постановив, що можна виплатити йому якусь суму за ту частку, але він відмовився і залишив собі частку, а зараз ніби та постанова вже недійсна. Хотілося б якось частку в нього забрати, а то ні відремонтувати спокійно, ні навіть продати з часом не можна буде.\nЩо порадите, де подивитись? Як це зробити?\n17.02.2020, 18:19 #184\n17.02.2020, 22:20 #185\nДодам ще https://protocol.ua/ua/tsivilniy_kod...i_stattya_365/ КОМЕНТАР від ресурсу "ПРОТОКОЛ":\nЦивільний кодекс, стаття 365\n19.02.2020, 13:34 #186\nХто підкаже радянські свідоцтва про народження, видані російською мовою, вважаються достатнім і законним підтвердженням родинних зв'язків при прийнятті спадщини? Чи є якийсь нормативний документ, який однозначно це стверджує?\nПроблема - різна транслітерація прізвища у спадкодавця і спадкоємців (и/і, класика). Черкаським нотаріусам достатньо свідоцтв про народження. А от нотаріус за місцем відкриття спадкової справи мені вже всі нерви вимотала.\nІ ще питання, якщо таки доводити родинний зв'язок через суд, то це робиться за місцем відкриття спадщини і прописки померлої, чи за місцем моєї прописки можна?\n19.02.2020, 22:35 #187\nВ цивільно-правових відносинах судові справи розглядаються в судах за місцем реєстрації відповідача. А точно вам скаже приймальня суду при подачі позовної заяви.\nА от нотаріус за місцем відкриття спадкової справи мені вже всі нерви вимотала.\nВ малих населених пунктах місцевий голова має право посвідчувати правові документи. Але якщо край, то можна звернутися з офіційним зверненням в двох екземплярах до приймальні міністерства юстиції\nякась частка( приблизно 20 відсотків) належать якомусь її "дорогому" родичу.\nЯкщо частка виділена в натурі, то наслідком її тривалого невикористання власником може стати аварійний стан і непридатність для проживання. Якщо це завдасть шкоди власнику іншої частки будинку, то через суд можна вимагати компенсації за завдану шкоду з конфіскацією меншої частки для погашення завданих збитків\n19.02.2020, 22:40 #188\nТам замалий будинок, частка не могла бути виділена в натурі, просто на папері. Питали юристів, законодавчо все правильно, відсудити можна з виплатою компенсації, але проблема в тому, що змусити його взяти компенсацію неможливо. А в нього принцип - аби вам не було. От і все.\nСвета Ш (21.02.2020)\n19.02.2020, 22:47 #189\nзмусити його взяти компенсацію неможливо.\nЯкщо у нього є власне житло, то компенсацію за частку можна вручити примусово. Але тут вже що дорожче- судові витрати чи частка відповідача. Або створити для відповідача ситуацію з крайньою потребою в грошах\nСпадкова справа відкрита у Білій Церкві, так що не малий населений пункт. В Черкасах у точно такій ситуації (тільки з буквою Е/Є) нотаріус прийняла свідоцтво про народження як достатній доказ родинних зв'язків. А ця кричить шо їй нема діла до того як працюють черкаські нотаріуси.\nНе розумію, це ж має регулюватись законом. Або свідоцтва достатньо для доведення родинного зв'язку і отримання спадку, або ні.\n20.02.2020, 10:34 #191\nвзагалі, достатньо. І розглядатись має за місцем життя спадкодавця. Але місто велике і можна змінити нотаріуса. І краще брати державного. Теж взнавала за ці питання, бо на мене це чекає\n20.02.2020, 11:29 #192\nШукати доказ в законодавстві не буду, т.як джерело https://ukurier.gov.ua/uk/articles/y...u-bez-problem/\nМожете зробити запит(Звернення-шапка кому від кого з адресами, дата, підпис) в Мінюст (До Міністерства юстиції України 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13), з проханням роз’яснення, чи достатній доказ родинних зв'язків Ваше свідоцтво. В електронному вигляді буде швидше, але в кінці: Прошу надати відповідь у зазначений законом термін (ЗУ «Про звернення громадян») на адресу: вкажіть обидві і відповідь, крім електр., ще і через місяць поштою доставлять. Я у вордовський файл роблю вставку малюнка сканований підпис.\nПісля відповіді, на урядову гарячу лінію скаргу на дії нотаріуса (з урядової всі звернення відправляють на місця і контролюють відповіді/виконання)\nПоследний раз редактировалось Татьяна1973; 20.02.2020 в 12:01.\nAlmargo (20.02.2020), Pixie (20.02.2020)\n20.02.2020, 15:33 #193\nчерез місяць поштою доставлять.\nНадішлють, якщо скаржник надішле ,,лист з повідомленням'' з двома екземплярами скарг. Це дасть змогу зупинити відлік часу у шість місяців для відкриття спадщини. Звичайний лист може ,,загубитися''. Але відповідь буде конкретизована, якщо додати до заяви письмову відмову нотаріуса у відкритті спадщини. Також у порядку підпорядкування можна паралельно подати скаргу в обласний департамент юстиції.


Мадонна користується чудо-апаратом для збереження молодості - Шоу-бізнес - Схожий апарат використовував свого часу Майкл Джексон | Сьогодні\nМадонна користується чудо-апаратом для збереження молодості\nСхожий апарат використовував свого часу Майкл Джексон\nМадонна не може жити без спеціального апарату вартістю 14 тисяч доларів для збереження молодості. У кожному з шести будинків співачки є такий апарат. Ще один екземпляр чудо-машини Мадонна всюди возить з собою. Схожий апарат використовував свого часу Майкл Джексон, що запевняв, що він дозволить йому дожити до 150 років.\nАпарат зовні нагадує валізу на коліщатках, з безліччю різних насадок. Його головне завдання – насичувати шкіру киснем, зволожувати її і підтягувати, створюючи ефект сяйва і прибираючи видимі ознаки старіння. Три етапи збагачення шкіри, насамперед завдяки глибокому впровадженню в неї вітамінів (у поєднанні з киснем і гіалуроновою кислотою), замінюють роботу декількох косметологів. Ефект практично такий самий, як після ін'єкції ботокса, але абсолютно нешкідливий. Створена диво-машина в Австралії та її конструкцію довго тримали в секреті, таємно продаючи знаменитостям. Пізніше, завдяки пролазливим папарацці, які зняли ці апарати на знімальних майданчиках таких відомих серіалів, як "Секс у великому місті" і "Відчайдушні домогосподарки", секретна технологія стала надбанням громадськості. Ума Турман, Рене Зеллвегер та інші актриси ніколи не з'являються на червоній доріжці, заздалегідь не використавши всі можливості чудо винаходу. Деякі зірки – Гвінет Пелтроу, Кейт Мосс, Стелла Маккартні, Вікторія Бекхем – воліють ходити в салони краси, де косметологи працюють з цими апаратами.\nМадонна входить до числа щасливих володарок пристрою, що зберігає молодість. Крім цього апарата зірка завжди бере з собою кілька томів духовної літератури. Як відомо, співачка перейшла в іудаїзм, і суворо дотримується всіх канонів цієї непростої релігії. Наприклад, щоп'ятниці Мадонна резервує окремі номери в готелях для своїх гостей, щоб разом з ними провести Шаббат.\nУ райдері поп-зірки не надто багато екзотичних вимог. Одне з них: наджорсткий матрац для ліжка. Якщо такого в готелі немає, Мадонна просить покласти під матрац дошку. Вікна її номера повинні бути завжди наглухо зашторені, для чого іноді доводиться використовувати спеціальну світлонепроникну плівку. "Я багато і важко працюю, тому потребую гарного відпочинку і міцного сну!" – Коментує співачка.\nДочка Мадонни зробила незвичайне татуювання (фото) Мадонна і Шонн Пенн знову закрутили роман – ЗМІ Мадонна влаштувала таємне стеження за своєю дочкою Мадонна показала неймовірні трюки на жердині і пошльопала по попі подругу ТОП откровений знаменитостей: секс с племянником Джексона и удаление яичников Неповнолітня дочка Мадонни напилася прямо на концерті у мами Мадонна і Шон Пенн почали спілкуватися через 30 років після розлучення Мадонна вдарила актрису по сідницях прямо на сцені (відео)\nМадонна Джексон Майкл Джексон співачка апарат


Океан любові - ZAXID.NET\nСьогодні у прокат вийшли українські фільми «Люби мене» та «OЕ. 20 Live In Kyiv»\nКатерина Сліпченко, 02:10, 26 лютого 2015 0\nOЕ. 20 Live In Kyiv\nСьогодні у прокат виходять відразу два українських фільми. Дуже різних, і за жанром, і за стилем,і за змістом.\nМелодрама «Люби мене» створена Україною спільно із Туреччиною. Режисери Марина Горбач та Мехмет Бахадир Ер розповідають історію кохання. Джемаль - турист, який приїхав із Туреччини до Києва розважитися перед весіллям. Його батьки вибрали йому наречену, яку він навіть ніколи не бачив. В Україні він зустрічає дівчину Олександру. Вона як раз намагається розірвати стосунки з одруженим чоловіком...\nУ головній ролі знялася Вікторія Спесивцева. Вона активно з'явилася на театральній сцені на початку 2000-х. Зокрема львів'яни мають пам'ятати її у виставі Андрія Жолдака «Не боюся сірого вовка» за Вірджинією Вулф, де вона стала партнеркою Богдана Ступки. Потім актриса виїхала до Німеччини та пропала і зі сцени, і з екранів. Так що до акторства вона повернулася через 10 років перерви саме зарази зйомок у фільмі «Люби мене».\nФільм брав участь у програмах декількох кінофестивалів. А 28 лютого у кінотеатрі «Копернік» відбудеться зустріч із знімальною групою картини.\nЗовсім інша історія - у фільмі «OЕ. 20 Live In Kyiv». Фільм є кіноверсією концерту, що зібрав 21 червня 2014 у Києві на стадіоні «Олімпійський» 75 тисяч глядачів. Це стало рекордом України – до цього жодному іншому вітчизняному виконавцеві не доводилося виступати перед такою численною аудиторією. Виступ легендарного гурту відбувся в рамках туру, присвяченого 20-річчю колективу.\nІ оскільки група оголосила, що не даватиме концерти в Україні протягом року, адже матиме закордонні гастролі та писатиме новий альбом, то цей фільм може стати для шанувальників або заміною, або спогадом про велику минулорічну подію. Зрештою, просто доброю нагодою піти в кіно.


"Дивні торгаші": Вертинський поскаржився на "неповноцінних" політиків\nА як ви ставитесь до українських політиків?\n31 серпня, 03:30\nАктор Олексій Вертинський висловився про сучасних політиків\nЯк передає Politeka.net, свою думку він озвучив в ефірі телеканалу NewsOne (щоб подивитися відео, доскрольте сторінку до кінця)\nЗа словами артиста, у нього є бажання зіграти роль якогось політика, але тільки не українського.\n"Мені б дуже хотілося взяти участь в історичному фільмі. Хотілося б зіграти у фільмі про королів, необов'язково це має бути пов'язано з Україною", - зазначив актор.\nЗа його словами, політики наділені дуже негативними якостями.\n"Мені не подобаються сучасні політики. Може бути, я їх погано знаю, але з того, що мені потрапляє в очі і у вуха... це не зовсім повноцінні політики. Вони якісь торгаші і дивні, щось ділять, відбирають. Я до них серйозно не ставлюся", - зазначив артист.\nПізніше Олександр Корнієнко вибачився за свої слова, викликали бурхливу реакцію в соцмережах. Він також заявив, що його розмова з Давидом Арахамією стосувався не Ірини Аллахвірдієвої, як передбачалося раніше, а іншого політика – Тетяни Домбровської.\nНагадаємо, з'явилися фото нардепа, яку Слуги народу вирішили нав'язати Зеленському.


Нормативна Законодавче (а також у підзаконних актах) установлення правил економічних відносин\nКлієнтська Держава виступає як замовник і покупець продукції національного господарства для армії, поліції, освіти, охорони здоров'я, культури і т.д.\nВласницька Практично всі держави мають змішану економіку з різним співвідношенням приватної і суспільної власності\nФінансово - розподільна Забезпечення грошових ресурсів для організації і функціонування державного устрою\nГуманітарно - соціальна Створення умов для відтворення і розвитку людського капіталу, включаючи соціальне забезпечення, освіту, охорону здоров'я, надбання і підвищення кваліфікації і т.д.\nПрогнозно - планова Проектування перспективного стану національного господарства (мова йде не про директивне планування, а про індикативні плани, що встановлює цілі розвитку економіки в цілому і її окремих галузях). Центральні планові органи працюють у ряді держав з ринковим господарством - Японії (Агентство економічного планування), Республіці Корея (Центральний інститут планування), Франції (Субміністерство плану), Туреччини (Міністерство економіки і планування) і ін.\nРесурсно - розподільна Реалізація правил розподілу лімітованих національних природних ресурсів\nКоординаційно - синхронізуюча Забезпечення пропорційності національного господарства у відношенні економічних секторів (промисловість, сільське господарство, сфера послуг), галузей і підгалузей, продуктових груп, ринків, соціально-економічної структури суспільства і т.д. (у ринкових умовах і перехідному періоді ця функція повинна здійснюватися в більшій мірі фіскально-кредитними методами, ніж адміністративними)\nЛіцензійно - дозвільна Конкретизація в інтересах суспільства загальних правил стосовно до організації певної діяльності\nКонтрольно - санкціонуюча Забезпечення відповідності фактично здійснюваної діяльності правилам її організації\nІнвестиційно - технологічна Формування національної науково-дослідної, інвестиційної й інноваційно-технологічної політики\nСертифікаційно - стандартизаційна Установлення техніко-експлуатаційних норм і забезпечення обов'язкової уніфікації виробів\nПравозахисна Забезпечення юридичних гарантій і захисту економічних інтересів учасників господарських відносин\nОхоронно - захисна Визначення правил і організація охорони майна економічних суб'єктів\nЕколого захисна Установлення правил і вимог по захисту навколишнього життєво необхідного і природного середовища\nМедико - санітарна Визначення вимог з техніки безпеки й охорони праці, фітосанітарний захист і т.д.\nПропагандно - мотиваційна Інформування і мотивація населення з метою підтримки владних ініціатив\nСоціальна – включає задоволення потреб людей у роботі, житлі, підтримці здоровя, здійснення соціального захисту. Культурно-освітня функція держави спрямована на створення умов для задоволення культурних запитів людей, формування високої духовності. Зовнішні функції – зв’язані з захистом території країни, підтримкою міждержавних відносин, інтеграції та глобалізації.\nЗовнішні функції держави є засадними і неоднозначимими по відношенню до внутрішніх. Специфіка зовнішніх функцій в тому, що власне сама держава виникла в першу чергу тому, що виникла потреба у групи людей, що виявили наміри вести осідлий образ життя, захисту вибраної території від запозіхань інших племен чи груп людей. Основний зміст зовнішніх функцій включає оборонну, дипломатичну, економічну, інтеграційну, економічної безпеки тощо. Оборонна- захист держави від зовнішньої небезпеки і військової агресії. Історія підтверджує, що на всіх етапах розвитку держави існувала об'єктивна необхідність захисту від зовнішніх агресорів волі і незалежності країни, її суверенітету і територіальної цілісності. Функція оборони країни здійснюється економічними, політичними, дипломатичними і військовими засобами. Сучасний етап міжнародних стосунків характеризується усвідомленням більшості держав світу про єдиний варіант розвитку – мирного спіснування, тому воєнне протистояння хоча й залишається ще досить вагомим, але не вирішальним при визначенні питань територіальної чи іншої претензії між країнами. В більшості випадків суперечність між країнами вирішується в рамках міжнародних організацій через систему домовленостей та голосування. А це вже прерогатива дипломатичної функції, функції підтримки прийнятних відносин з іншими державами, суб'єктами міжнародного права, представництво країни на міжнародній арені. Не вдаючись в термінологічні точності, можна допустити , що загалом мова йде про виконання зовнішньополітичної функції держави, яка може використовувати як силові методи, так і дипломатичні.\nОкремим абзацом необхідно виділити зовнішньоекономічну функцію, яка направлена на розвиток взаємовигідного економічного співробітництва з країнами і групами країн на міжнародній арені, участь в міжнародному поділі праці, обміні новітніми технологіями, координація товарообміну, розвиток кредитно-грошових зв'язків. В умовах глобалізації означена функція набуває доленосного значення. В літературі виділяється глобальне співробітництво як окрема зовнішня функція суспільства. Можна погодитись з такою постановкою питання лише при умові, що під цією функцією розуміється координація міждержавної діяльності з вирішення таких глобальних проблем, як екологічна, демографічна, енергетична тощо. Тобто, можна сформулювати наступний висновок, що значимість кожнаої суспільної функції держави для функціонування суспільства неоднакова, вона визначається історичною ситуацією на міжнародній арені та рівнем розвитку кожної країни окремо. Для окремих функцій держави основою є соціальна її сутність та цільові орієнтири.\nЛекція на тему: «Інституційні чинники, теорії та моделі державного управління. »\n1. Вплив формальних та неформальних інститутів на становлення національної моделі державного управління.\n2. Школи в управління та теорії державного управління.\n3. Характеристика моделей державного управління провідних країн світу.\nМоделі сучасного державного управління не виникли на порожньому місці. Якщо розглядати модель державного управління як невід’ємну складову культурного розвитку людства то можна помітити, як сформований в межах тієї чи іншої цивілізації світогляд впливає на вибір певної моделі державного управління її представниками (елітою). Вплив культури на модель державного управління розглядатиметься через призму дихотомії «авторитаризм-демократизм».Модель соціального управління й господарювання, прийнятна для однієї країни або регіону, може виявитися неспроможною й недієвою для інших через різницю у вияві особливостей національної культури; тому ефективна кадрова політика завжди й усюди є національною.\nІнституційні чинники – це формальні та неформальні правила (обмеження0, що сформувались в суспільстві протягом всього історичного досвіду його існування. До формальних правил необхідно відносити закони та підзаконні акти, що визначають правила і норми поведінки та прийняття рішень кожним суб’єктом господарювання, фізичною та юридичною особою. До неформальних правил відносять звичаї, традиції, релігію, менталітет, спосіб мислення та спосіб поведінки, що сформувались у суспільстві на певний період часу. В цьому контексті необхідно вести мову й про культуруяк неписані вірування, оцінки і прийняті правила, за допомогою яких люди оцінюють поведінку один одного в суспільстві.\nКрім того необхідно розрізняти інститути (норми правила) та інституції (організації).\nНа державне управління впливають наступні чинники культури:\n- 1. Вартості, які ототожнюються з соціальними, економічними та політичними інституціями в суспільстві.\n- 2. Рівень довіри і прихильності серед індивідів у суспільстві.\n- 3. Рівень покірної чи індивідуалістичної поведінки, яка заохочується в суспільстві.\nІз впливом культури ототожнюються п'ять наступних чинників:\n1. Технологія: знаряддя виробництва, які суспільство чи люди використовують для досягнення своєї мети.\n2. Економіка: система, де товари, послуги та багатства резервуються й розподіляються.\n3. Соціальні організації: індивідуальні чи групові взаємини, які зв'язують людей.\n4. Релігія: вірування, які стосуються змісту життя і смерті.\n5. Символізм: образи чи засоби спілкування, які за допомогою мови, літератури, історії та персоналій пробуджують спільні почуття.\nРозглянемо два чинники культури, які справляють вплив на державне управління. Перший вимір — це вартості, які ототожнюються з соціальними, економічними та політичними інституціями в суспільстві. У цьому вимірі зосереджуємося на тих інституціях, які користуються увагою та повагою суспільства, підтримуючи культурні та соціальні вартості, приписувані даній інституції. Наприклад, якщо культурні вартості — це чесність, справедливість та рівність перед правовими інституціями, судами, поліцією тощо, то суспільство має певною мірою усвідомлювати те, що ці інституції репрезентують, й таким чином поділяти ті самі вартості. Якщо це так, то ці інституції мусять мати високий рівень довіри й підтримки від народу.Важливо усвідомити, що рівень довіри до соціальних економічних та політичних структур посилює механізм, співпраці чи протистояння, потрібні\nДругий вимір — це рівень довіри і прихильності серед індивідів у суспільстві. Тут варто зосередитись на основних спільних поглядах щодо ставлення одних індивідів до інших. Ці погляди репрезентують норми ввічливості, поваги, довіри та основні оцінки того, що правильно, а що ні.\nНауковий і практичний інтерес щодо пояснення взаємозв’язку культури і державного управління викликає методика Г. Хофстеді. У його концепції культура визначається п’ятьма основними вимірами (відмінностями), які впливають на стиль управління. Цими вимірами є:\n– дистанція влади (PDI);\n– індивідуалізм – колективізм (IDV);\n– мужність – жіночність (MAS);\n– прагнення уникнути невизначеності (UAI);\n– довготривалість орієнтації (LTO).\nТак, під першою характеристикою “дистанція влади” розуміється ступінь нерівності в розподілі влади між людьми, який для населення країни є прийнятним. У деяких країнах нерівність у відносинах «начальник-підлеглий» сприймається як проблема, в інших - як природний порядок речей. При цьому низький ступінь (PDI<50) вказує на відносну рівність у суспільстві, а високий (PDI>50) – навпаки. Відтак, кожну зі світових культур можна оцінити як культуру з більшою або меншою дистанцією влади (рис. 1).\n3. Школа людських відносин (школа поведінки) – Е.Мейо\nНаукові теорії державного управління.\n1. Теорія ієрархічних багаторівневих систем– Д.Мако, І.Такахарі.Спираючись на методологію системного підходу, обґрунтували три види функціонування систем управління: перша – однорівневі одноцільові системи управління; друга – однорівневі багатоцільові системи; третя – багаторівневі багатоцільові системи , які є найскладнішими.\n2. Теорія ситуаційного підходу – П.Лоуренс, Д.Вудворд.Суть її в тому, що ефективне управління можливе лише тоді, коли цілі, форми, методи, системи, технології, засоби та стилі управління уточнюються в залежності від ситуації конкретної організації.\n3. Теорія соціального ринкового господарства– Л.Ерхард, держава надає соціальної направленості ринковим важелям економіки.\n4. Теорія градуалізму- Ден Сяопін,органічного поєднання політичної системи соціалізму та ринкових важелів.Еволюційна теорія приватизації.\n5. Теорія «клієнталістської моделі» державного управління\nЗмістовно система управлінських інновацій у Європіспрямована на трансформацію державного управління в механізм обслуговування потреб клієнтів-громадян, соціальних організацій, суспільства. Так звана «клієнталістська модель» державного управління впроваджується і вдосконалюється вже чверть століття і характеризується багатьма дослідниками як нова управлінська парадигма в діяльності органів державної влади. «Зміна парадигм вбачається у зміні способів дії та мислення. Влада як фірма з обслуговування, громадянин як клієнт, держава як ринок, дії уряду як конкуренція, муніципалітет як група аффілірованих компаній – ось до чого прагне зміна парадигм». Фокусом управлінських інновацій виступає бачення громадян як клієнтів, інтересам яких має бути підпорядкована вся діяльність держави\nНа основі вище викладеного матеріалу, можна зробити висновок, що моделі управлінняна будь-якому рівні організації суспільства й у кожній структурній ланці повинен бути диференційований підхід, що базується на організаційній культурі соціальної системи. Основна роль організаційної культури виявляється у створенні відповідної системи управління тієї або іншої сфери організації соціального життя.\nОсобливості державного управління в Латинській Америці.\nНа Латинську Америку звертали пильну увагу в питаннях політичної стабільності, економічного розвитку й соціальних систем. У багатьох відношеннях вона репрезентує культуру, яка дуже різниться від північноамериканської та японської культур, які буде схарактеризовано далі. Розглянемо характерні риси державного управління в Латинській Америці:\nПерша риса — персоналізм. Це стосується відданості державних службовців радше певним особам, родині чи політичному лідеру, ніж організаціям чи ширшим суспільним інтересам.\nДруга характерна особливість — часті зміни в уряді, які призводять до змін посадових осіб і викликають непевність у термінах політики та будь-яких спроб висунути ініціативи чи зберегти безперервність програм або служб.\nКорупція, третя характерна особливість, дуже поширена й вважається основною частиною процесу врядування.\nБрак загальної координації та зв'язку між міністерствами — інша характерна риса.Кожне міністерство діє на власний розсуд, і часто проголошуються суперечливі курси чи правила. Через часті зміни в уряді адміністративні структури вагаються, які правила слід застосовувати.\nП'ята характерна риса — ставлення бюрократії до зайнятості. Вакансії створюються й заповнюються радше для того, щоб надати роботу, аніж на основі потреби певної програми. Буває також, що індивід працює в кількох місцях, переважно не в уряді, аби заробити достатньо грошей. Роботу в уряді та урядові служби можна використати для виконання інших функцій, не пов'язаних з урядовою посадою.\nШоста особливість - гуманістична традиція. Показники успіху чи досягнення є вторинними щодо збереження гарних соціальних взаємин.\nНарешті, ці характерні особливості призводять до браку «громадянської культури» чи «службової культури» в тих, хто відповідає за державне управління.\nАмериканська модель державного управління.\nПредмету державного управління в Америці поклала початок розвідка, що вийшла під назвою “Дослідження управління”, яку написав Вудро Вільсон 1887 року, майже через сто років після заснування американської системи врядування. Він бачив в управлінні продовження науки політики. Вільсон писав: “Наука управління – це найпізніший плід того вивчення політичної науки, яке розпочалося дві тисячі двісті років тому”.\nАмериканська теорія державного управління. А ось вичерпніше й грунтовніше визначення державного управління: “Державне управління\n1. Це спільні зусилля певної групи в контексті держави.\n2. Охоплює всі три гілки влади – виконавчу, законодавчу й судову, а також їхній взаємозв’язок.\n3. Виконує важливу роль у формуванні державної політики, а отже є частиною політичного процесу.\n4. Істотно різниться від приватного процесу.\n5. Тісно пов’язане з численними приватними групами.\nЦі визначення розвинулися з вузької конструкції в широку концепцію того, що констатує державне управління. Такі визначення мають зміцнити необхідність перетворення державного управління на багатодисциплінну галузь дослідження. Його повний масштаб і виміри найкраще охарактеризовані в таких трьох головних питаннях управління:\n1) характерні особливості й поведінка державних управлінців – мотиви й поведінка учасників процесу управління, зокрема тих, хто робить кар’єру на державній службі;\n2) інституційні домовленості для ведення широкомасштабного управління в уряді – організація адміністративної діяльності;\n3) екологічне й адміністративне середовище – зв’язок адміністративної підсистеми з політичною, частиною якої вона є, та суспільством загалом.\nОсновами для розвитку державного управління є :\nПо – перше, воно ближче до господарських методів управління, ніж до правових чи конституційних засад.\nПо – друге, тут робиться спроба розвинути високо формалізований комплекс правил чи принципів для керування діями. Як наслідок отримаємо вкрай структуровану й засновану на равилах систему, де правила знатимуть і розумітимуть ті, хто працює в уряді чи прагне заручитися підтримкою уряду. Ці правила не будуть ґрунтуватися на особистому чи суб’єктивному управлінні. Ця система буде спиратись на індивідуальні показники з використанням об”єктивних критеріїв, а кожного індивіда судитимуть згідно з цими показниками.\nАмериканці, попри інше походження, розвинули власну соціальну культуру.\nІдеал першої культури – індивідуалізм. Хоч американці схильні об’єднуватися в групи, вони в водночас намагаються зберегти і створити свою власну індивідуальність. Вони хочуть бачити себе людьми, які діють із власної ініціативи і не покладаються на інших. Вони вважають за краще самим бути собі бути господарями, що й відзеркалено в їхній культурі управління. В культурі наголошуються на перевазі особистих досягнень над послухом.\nЩе один комплекс американської культури – обмежена держава. Аксіома полягає в тому, що найменший уряд – це найкращий уряд. Це положення підтримує поняття, згідно з яким індивід вільний користуватися правами й захищати свої корисливі інтереси.\nТретій аспект цієї культури – концепція майнових прав. Приватна власність є основою економічної самосвідомості. Слід опиратися втручанню з боку держави у володіння власністю. Тим часом як держава може контролювати використання власності з метою захисту інших власників майна, вона не може зробити цього без належної правової процедури і сплати компенсації за відчуження майна.\nНарешті, основою економічної діяльності є конкуренція. Конкуренція – це частина процесів мислення американців. Це – знаряддя управління, яке використовують для спонукання найманих працівників працювати краще. Вона лежить в основі бажання бути скрізь найкращим. Усіх у конкуренції посилює бажання індивіда здобути визнання через досягнення у конкурентному середовищі.\nОхарактеризовуючи американську модель управління необхідно виділити специфіку державної служби.\nПо – перше, робота на певній посаді чи в якійсь організації, як правило триває недовго, загалом не більше ніж 3-5 років. Зміна місця роботи соціально виправдана, якщо вона спричиняється до зростання заробітків чи до підвищення в посаді.\nПо - друге, працівників часто оцінюють і просувають по службі. Кожного працівника оцінює його керівник, згідно з украй формальною системою оцінки показників. Цю оцінку потім використовують при ухваленні рішень щодо підвищення платні або призначення на нову посаду.\nМенеджери також дотримуються спеціалізації при просуванні в кар’єрі, аж поки вони не досягають найвищих рівнів. Якщо вони пройшли інженерну, правову чи економічну підготовку. То більшу частину свого трудового життя вони проведуть у цих спеціалізованих сферах. Їхнє просування по службі буде обмежене посадами, навіть якщо це управлінські посади, які пов’язані з даною галуззю знань.\nЧетверта характерна особливість американської культури управління – високий ступінь контролю, що його здійснює працедавець над найманим працівником. Про це свідчать формальні письмові документи, які визначають майже всі аспекти взаємин працедавця й працівника. У цих документах передбачено оплату, пільги, заохочення, дисципліну та інші аспекти встановлених працедавцем правил. Деякі компанії, а також урядові установи виробляють правила професійної поведінки чи етики. Яких має дотримуватися працівник. Зловживання своїм становищем чи корупція збоку працівника може призвести до звільнення й можливого порушення кримінальної справи. Американський менеджмент самостійно ухвалює рішення і бере на себе особисту відповідальність за успіх чи поразку. Це – частина індивідуалістичної природи, яка домінує в американській культурі. Індивідів оцінюють за їхніми особистими показниками, а не згідно з груповою оцінкою, що посилює тенденцію до ухвалення менеджером усіх рішень і до прийняття ним на себе всієї відповідальності.\nНарешті, американський менеджер зосереджується на вузьких проблемах і на його складника загальної організації, а не на добробуті всієї організації. Це призводить до конфліктів між підрозділами організації постійної потреби у розв’язанні цих конфліктів на вищих рівнях управління.\nРаніше патронатна система чи система розподілу посад серед прихильників партії, яка перемогла на виборах, правила за основу для призначення на державні посади. Ось за таких обставин і виникла концепція, заснованої на заслугах системи державної служби. Тобто положення в уряді залежало б від освіти, кваліфікації кандидата, від результатів іспитів, які проводяться, щоб перевірити їхні знання та відповідальність посаді. Наведемо засади, визначені Законом США про реформу державної служби.\n1. Набір кандидатів з усіх шарів суспільства, відбір та просування на основі здібностей , знань і навичок в умовах чесного і відкритого змагання.\n2. Справедливе й безстороннє ставлення в усіх кадрових питаннях, незалежно від політичних уподобань, раси, кольору шкіри, релігії, національного походження, статті, сімейного статусу.\n3. Рівна оплата за рівноцінну працю з урахуванням як загальнодержавних так і місцевих рівнів заробітної плати.\n4. Високі стандарти цілісності, поведінки й піклування про державний інтерес.\n5. Поліпшення показників через ефективну освіту чи підготовку та ін.\nОхарактеризуємо основні принципи технології державного управління в американській моделі.\nПо-перше, плинність праці особи на одній посаді. Робота на певній посаді чи в якійсь організації, як правило, триває не довго, загалом не більше , ніж 3-5 років. Зміна місця роботи соціальне виправдана, якщо вона спричиняється до зростання заробітків чи до підвищення в посаді.\nПо-друге, працівників часто оцінюють і просувають по службі. Кожного працівника оцінює його керівник, згідно з формальною системою оцінки показників. Цю оцінку потім використовують при ухваленні рішень щодо підвищення платні або призначення працівника на нову посаду.\nПо-третє, контрактна форма служби. Чітко обумовлюються обов'язки, права і персональна відповідальність за ділянку роботи.\nЧетверта особливість - дотримання вузької професіональної спеціалізації при просуванні в кар'єрі, аж до досягнення найвищих рівнів. Якщо менеджери пройшли інженерну, правову чи економічну підготовку, то більшу частину свого трудового життя вони проведуть у цих спеціалізованих сферах. Їхнє просування по службі буде обмежене посадами , навіть якщо це управлінські посади, які пов'язані з даною галуззю знань.\nП'ята характерна особливість американської культури управління - високий ступінь контролю, що його здійснює працедавець над найманим працівником. Урядові установи виробляють правила професійної поведінки чи етики, яких має дотримуватись працівник. Зловживання своїм становищем чи корупція з боку працівника може призвести до звільнення й можливого порушення кримінальної справи.\nЯпонська модель державного управління.\nЯпонія — конституційна монархія. В 1890 р. був сформований парламент, що зробило Японію першою парламентською країною Азії. Основними ланками місцевої законодавчої влади є префектури, міські, селищні і сільські збори. Їхній кількісний склад залежить від чисельності населення відповідних адміністративних одиниць. Збори очолюються головами.Керівництво виконавчою владою в органах місцевого самоврядування здійснюють: у префектурах - губернатори, у містах - мери, у селищах і селах – старости. На державній службі Японії, так само як і в переважній більшості установ і підприємств країни, діє специфічна система. Цї система припускає тривалу (аж до відходу на пенсію) службу працюючого по найманню в одній організації. Його посада і розмір платні ставляться в пряму залежність від тривалості безупинного стажу. Наприклад, за інших рівних умов чиновнику необхідно пропрацювати в одному державному відомстві 15-20 років, щоб досягти посади начальника відділу, і близько ЗО років, щоб одержати посаду начальника департаменту.\nРозглянемо більш детально основні моменти.\n· Система “пожиттєвого найму” розширена тільки у великих корпораціях і невеликій частині середніх компаній (15-20 % усіх зайнятих в промисловому виробництві).\n· Система “пожиттєвого найму” ніде не закріплена юридично, базується на усних зобов”язаннях менеджменту великої компанії перед найманими працівниками і має велику підтримку внутрішніх профспілок.\n· В Японії існують два ринки праці: “зовнішній” ринок праці, який мало чим відрізняється від ринку праці в других країнах, і “внутрішній” ринок праці, який існує всередині компанії чи промислової групи “кейрецу” і завдяки якому компанія має можливість переміщати робочу силу з малоефективного підприємства на друге всередині “кейрецу”, не витрачаючи при цьому кваліфіковані кадри і закріплюючи лояльність працюючих.\n· Прийняття на роботу базується не на наймі певних професійних навичок і кваліфікації, а на “наймі людини”, навчання і перекваліфікація якої проходять на протязі всієї її професійної кар”єри.\n· Особливе значення придається вихованню лояльності і трудовій моралі працівників і встановленню гармонії між працею і менеджментом.\n· Заробітна плата кваліфікованих працівників і управлінського персоналу не має великих розбіжностей, тим самим заохочується зближення робітників і інженерно-технічного персоналу.\nТермін “японський стиль менеджменту” (ніхонсікікейхо), як винятковий японський метод управління, має глибокі корені, але особливу увагу світового співтовариства він привернув у 80-ті роки разом з появою нової націоналістиіної ідеології Ніхондзінрон (школа вивчення унікальності Японії), яка офіційно затвердилася зі створенням у 1987 році Міжнародного центру вивчення японської культури в місті Кіото. Даний центр заснований на ідеях пояснення економічного успіху Японії унікальністю японської коммунарної ідеології. Ідеї японської культури отримали поширення з кінця 60-х років, коли Японія досягла небачених раніше темпів економічного росту.\nЯпонці називають організацію «уті», що означає «будинок, родина», і переконані, що можна змінити світогляд, розлучатися, змінювати прізвище й ім'я —неможливо лише змінити фірмі.\nКожен японський службовець дуже тісно ототожнює себе з фірмою, у якій працює, і переконаний у власній значимості і незамінності для своєї компанії. Не випадково для японців слюво «професія» ототожнюється з роботою, а практично означає організацію (фірму), де вони працюють:\nяпонський працівник у відповідь на питання про його заняття називає компанію, де він працює. Ще одна відмітна риса бюрократичного світу Японії - міжвідомчі тертя і розбрати.\nЗахідноєвропейська бюрократична моделі державного управління то, вона містить всі форми державного правління, за винятком президентської, і ґрунтується, як правило, на партійній системі обмеженого політичного плюралізму. Для неї характерні закрита система державної служби (за винятком Великої Британії), кадрова, наймана і змішана системи набору державних службовців.\nНа відміну від США державне управління тут має більший обсяг повноважень у економічній і соціальній сферах, що виражається у великому обсязі державних податків і державних видатків (30— 45 % від ВВП). Еліта на вищих рівнях державної служби має високий престиж.\nДля кращого розуміння особливостей західноєвропейської моделі державного управління необхідно виокремити її характерні відмінності від японської моделі (див. табл.1).\nОсновні відмінності західного та японського стилю менеджменту\nЗахідний менеджмент Японський менеджмент\nОрієнтація на результат Орієнтація на процес\nНововведення Адаптація і удосконалення\nУвага до масштабних змін Увага до деталей\nМенеджер – вузький спеціаліст Менеджер – спеціаліст широкого профілю\nЧіткий розподіл між зайнятими проектуванням продукту і на виробничій лінії Тісні взаємовідносини між зайнятими створенням продукту і на виробничій лінії\nНедоступність інформації Відкритість інформації для членів компанії\nПрийняття рішень зверху вниз, швидко, індивідуально Прийняття рішень знизу вверх, неспішно. погоджено\nРішучі, радикальні зміни Поступові зміни через окремі виправлення і покращення\nФормальні контакти між персоналом і менеджером Неформальні контакти між персоналом і менеджером\nЗахідноєвропейський менеджмент розвивається у руслі загальних тенденцій, характерних для менеджменту як загальносвітового явища: створення мультидивізіональних структур управління, підвищення ролі людського фактора в управлінні та виробництві, реалізація відносин лідерства в колективі, застосування «м'яких» способів впливу на людей.\nСуттєвою особливістю західноєвропейського менеджменту є колективна робота команди на чолі з лідером (менеджером).\n2.Основні підходи, принципи та напрямки європейського державного управління.\nАналізуючи розвиток державного управління, як специфічної сфери менеджменту можна прийти до висновку, що західноєвропейській системі державного управління належать такі основні принципи:\nПринцип успішності – управління через результати разом з оцінкою ефективності діяльності;\nПринцип ефективності - економізація діяльності державної адміністрації (яку цінність отримує суспільство за виділені кошти?);\nПринцип прозорості – певна відкритість діяльності по відношенню до клієнтів адміністрації та інших зацікавлених осіб.\nА також напрямки:\n- перехід від культури дотримання права до культури досягнення результатів (так як головним завданням державного управління є створення умов та надання благ і послуг суспільству);\n- підвищення ефективності державного управління через краще розпорядження суспільними засобами (раціоналізація державних витрат) і т.д.;\n- процеси, за допомогою яких суб’єкт державного регулювання “переробляє ” доступні йому фінансові та нематеріальні ресурси на заплановані в стратегії результати.\nНеабиякого розвитку набуло поняття «європейського адміністративного простору» – середовища, в якому європейські держави можуть ефективно взаємодіяти і співпрацювати. Зокрема, європейський адміністративний простір спирається на:\n1. Європейські принципи державного управління:\n- активну участь громадян;\n2. Єдині стандарти, наприклад, спільні цінності, які регулюють організацію державної служби:\n- неупередженість і доброчесність державних службовців;\n- політична нейтральність державної служби;\n3. Спільні норми і принципи адміністративного права:\n- право бути вислуханим у процесі адміністративного провадження та прийняття рішення;\n- право на дієву систему державного управління, здатну ефективно реалізувати законодавство Співтовариства;\n- зобов’язання органів державної влади діяти відповідно до покладених на них завдань;\n- обґрунтованість і доцільність адміністративних рішень;\n- своєчасність дій та рішень державних органів;\n- нагляд за функціонуванням адміністрації та право оскарження адміністративних рішень у суді;\n- можливість призупинення або скасування неправомірного адміністративного рішення або невиправданих заходів;\n- відповідальність держави за неправомірні адміністративні дії та інше;\n4. Лекція 4 на тему: „Конституційні засади державного правління в Україні.”\n1. Конституційні засади розподілу гілок влади в Україні.\n2. Верховна Рада та інститут Президента в державному управлінні.\n3. Організаційна та функціональна структура виконавчої влади.\n4. Судова влада та здійснення контролю.\nУвага! Конституція України 1996 року є засадним теоретичним та нормативним джерелом вивчення особливостей державного управління в Україні.\nОтримання професійних знань з державного управління в Україні неможливе без достовірного і детального знання статей Конституції України. Це начало начал розуміння національної специфіки держави та державного управління. А дотримання положень конституції закладає міцні підвалини довго тривалості та стабільності держави.\nКонституція (лат. constitution установлення) – основний закон (або сукупність законів) держави, яким імплементовано статус вищої юридичної норми. Конституція визначає устрій держави. політичну, економічну і соціальну системи. визначає принципи організації і діяльності органів державної влади, управління, судочинства, основні права, свободи і обов’язки громадян. Людство в процесі цивілізаційного поступу виробило універсальні принципи спільного співіснування в межах такої організаційної форми як держава. Зазначені в конституції основні положення є базовими та вихідними при розробці конкретних законів, які предметно визначають форми та методи державного управління в окремих сферах людської діяльності. В більшості випадків положення конституції є виваженими, усталеними і можуть залишатись в незмінному вигляді довготривалий час.\nСтановлення інститутів державної влади – базовий політичний процес, оскільки потенційно його результатом є забезпечення легітимації конкретної форми держави з усіма її структурними елементами. У ході цього процесу встановлюються відносини влади з різними верствами суспільства незалежно від того, суспільство є закритим, становим, чи відкритим для вертикальної соціальної мобільності.\nОсновними політико-правовими інститутами традиційно виступають Парламент, Уряд, Глава Держави, Суди, політичні партії.Зважаючи на винятково важливий вплив таких інститутів, як органи територіального представництва і місцевого самоврядування, засобів масової інформації на процес ухвалення політичних рішень, тому їх також можна включати в якості опосередкованих інститутів політико-правової системи.\nПівторатисячолітній шлях українців до власної державності характеризується злетами і падіннями, перемогами і поразками, що не могло не позначитись на формуванні у народу свого уявлення про державу, про відносини між громадянами, про ставлення до влади а влади до населення. Головне в тому, що навіть періоди розривів в єдиному ланцюзі державно-правового розвитку не знищили тяглості українського народу до національної державності. Особливості національного характеру державотворчого процесу прослідковуються в історичних формах правління, виборності органів влади і управління, судочинстві. Можна говорити про наявність таких рис державотворення як сплетіння запозичених і національних традицій, правовий нігілізм і широку ініціативу судів.\nНа історичну арену слов'янська держава вийшла у ІV ст. (Антський союз), а найбільшої могутності досягла під час правління князя Кия (кінець V початок VI ст. н.е.). Стародавні джерела, насамперед візантійські, свідчили про наявність в антів і слов’ян військових союзів племен під керівництвом вождів, а також загальних народних зборів. На основі цих джерел можна зробити висновок, що східні слов’яни, які вийшли з рамок родоплемінного ладу, сформували союз племен, в основі якого було покладено так звану „військову демократію”. Зростання меж території держави потребує нових методів форм управління: поступово відмирають родові органи управління, зменшується вплив і значення народних зборів (віче). Натомість значно зростає роль князів, які спираються на доволі вузьке коло земельної аристократії та військової верхівки. Княжий двір стає уособленням політичної влади, державного управління, суду, економічної потуги. Якщо ІХ-Х ст. характеризуються періодом формування княжих держав, що завершується християнізацією Русі, то ХІ-ХІІ ст. – концентрацією політичної і військової влади, єдністю виконавчої та судової влади, зростанням ролі народних зборів. Відбувається розподіл судової влади (світські і церковні суди), зростає роль віча, яке, однак так і не стало постійним органом влади. Величезні простори держави в умовах відсутності комунікацій, посилення майнової диференціації, зростання впливу місцевих намісників формують передумови падіння величезної монархії. Обґрунтовуючи нижній хронологічний рубіж дослідження, дослідник - історик М.С. Грушевський стверджував, що смерть Ярослава Мудрого є поворотним пунктом в історії Русі й Києва, після якого роздріблені руські землі вже ніколи не могли бути зібрані воєдино .\nПравоприємницєю Київської Русі є Галицько-Волинська держава (перше українське королівство). Це була монархія. Законодавча та виконавча влада зосереджувалася в руках князя, влада якого була спадковою. Галицько-Волинська держава це друга велика держава на український землі, збудована українськими руками, яка зуміла об'єднати біля себе більшу частину української етнографічної території свого часу, фактично в половині ХІV ст. перестала існувати. Процеси децентралізації, падіння впливу влади князя уповільнюються, проявляються тенденції формування абсолютної монархії, що втілюється в особі короля Данила Галицького. Світська королівська влада поступово починає підпорядковувати собі церковну владу. Але у результаті іноземної навали та егоїстичної політики боярської олігархії у 1340 році еволюційний розвиток автономної української державності припиняється.\nДвохсотлітній період (з сер. ХІУ ст. до Люблінської унії 1569 р.), прожитий у Великому князівстві Литовському, мав позитивне значення в розвитку українського державотворення. Адже фактично влада в український землях належала місцевій знаті, яка займала свої місця як у центральних органах управління, так і на місцевому рівні, обіймаючи майже всі вищі посади – намісників, воєвод, каштелянів, старост. Сформоване в ХУІ – ХУІІ ст. козацьке республіканське державне утворення спиралося на організаційні військові принципи, що поєднували в собі демократизм з повним авторитаризмом. Це утворення спиралося на звичаєве право, народні традиції, які були вироблені народом в попередній період.\nУ ХУІІІ ст. У Гетьманщині утворилася гетьманська форма правління, яка мала аристократичний, феодально - військовий характер. Самоврядування міст було обмежено, тому громади міст знаходилися у повній залежності від полкової чи навіть сотенної управи. Значне переважання виконавчої влади значно відрізняло гетьманську форму правління від традиційного козацького республіканського ладу.\nНа кінець ХУІІІ ст. унаслідок політики російського царизму було остаточно ліквідовано автономію України-Гетьманщини, її права, вільності і привілеї не один раз гарантовані царським словом і договорами. Україна перестала існувати як окремий державний організм і на її території насильно запроваджувались органи державного управління Російської імперії, а згодом і російське право і законодавство.\nПісля розпаду централізованої влади Росії заснування Центральної Ради як засобу проти внутрішнього занепаду стала основним політичним чинником в Україні. До найважливіших причин поразок її діяльності можна віднести відсутність двох основних опор державності – боєздатної армії та апарату державного управління. Не маючи останнього Центральна Рада не могла утримувати зв’язки з губерніями та сільською місцевістю де зосереджувалось найбільше її прихильників.\nРадянська влада, що встановилася на українських землях підтвердила юридично своє панування „Конституцією Української Соціалістичної Радянської Республіки”. Державною формою диктатури пролетаріату Конституція визначала Республіку Рад у якій вся повнота державної влади належить трудящим у формі Рад робітничих, селянських і червоноармійських депутатів. Створення СРСР у 1922 р. та прийняття Конституції СРСР уряд республіки одержував право на керівництво сільським господарством, внутрішніми справами, юриспруденцією, освітою, охороною здоров’я, соціальним забезпеченням. Фінанси, промисловість, виробництво продуктів харчування, робочих ресурсів підпадали під спільне управління союзно-республіканських наркоматів, політику яких визначав центр. У виключному віданні союзного уряду перебувала армія і флот, закордонні справи, зовнішня торгівля, засоби зв’язку і транспорт.\nУ другій Конституції УРСР центральними органами влади УСРР, як і за попередньою Конституцією, залишалися Всеукраїнський з’їзд Рад робітничих, селянських та червоноармійських депутатів.\nЗа третьою Конституцією УРСР 1937 р. найвищим органом державної влади стала Верховна Рада, яка затверджувала народногосподарські плани і державного бюджету, керівництво галузями народного господарства і соціально-культурного розвитку, встановлення відповідності до законодавства СРСР місцевих податків, зборів і неподаткових доходів, законодавство про працю, організацію суду, надання прав громадянства УРСР тощо. Верховна Рада створювала Уряд республіки –Раду Народних Комісарів, яка здійснювала керівництво комісарами республіки та іншими підпорядкованими їй інституціями, об’єднувала та спрямовувала діяльність уповноважених загальносоюзних наркоматів, вживала заходи щодо виконання народногосподарських планів, державних і місцевих бюджетів та ін. Проблема виникла при виконанні положень Основного закону, в існуванні непідсудних органів НКВС, поза конституційній діяльності партії, яка монополізувала законодавчу діяльність, взяла на себе розпорядчі функції та функції державного контролю.\nВисновок: суперечливий історичний шлях хаотичного становлення державності на теренах України сформував успадкований народом України спосіб мислення, менталітет, поведінку та прийняття рішень усіма суб’єктами державного управління, що на сучасному проявляється в його (управління) протиріччях та не ефективності.\nНа час проголошення незалежності Україна одержала у спадщину від колишньої системи адміністративний апарат, неспроможний у нових умовах забезпечувати повноцінне становлення, функціонування і розвиток держави.\nЗа формою правління Україна є президентсько-парламентською республікою. Ознаками такої класифікації слугують закріпленні у новій Конституції країни принципи як всенародного обрання Глави Держави, так і тривалості існування Уряду залежно від волі Парламенту.\nЗ прийняттямКонституції України 1996 року, що закріпила принцип поділу державної влади на законодавчу, виконавчу і судову, відповідні органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані здійснювати свої повноваження на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачених Основним Законом.\nВерховну Раду України визначено як єдиний орган законодавчої влади в Україні - лише вона має право видавати закони. У межах, визначених Конституцією, Верховна Рада здійснює такожустановчу і контрольну функції.\nПрезидент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.\nПрезидент України як глава держави відіграє важливу роль у функціонуванні кожної з гілок влади. Узаконодавчому процесі він виступає як суб'єкт законодавчої ініціативи, оприлюднює прийняті Верховною Радою закони, користується стосовно них правом відкладального вето, а за певних умов може видавати укази з економічних питань, не врегульованих законом. Щодовиконавчої влади - глава держави бере безпосередню участь в утворенні, реорганізації та ліквідації її органів, приймає кадрові рішення, користується правом скасування актів Кабінету Міністрів України і актів Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Щодосудової влади- Президент здійснює перше (на п'ять років) призначення на посади професійних суддів, призначає третину суддів Конституційного Суду України.\nВ цілому після прийняття Конституціїосновна діяльність Президента України була переорієнтована на питання, пов'язані з:\n- державним будівництвом та кадровою політикою;\n- визначенням основних засад економічної, соціальної, гуманітарної й міжнародної політики та здійсненням контролю за методами і темпами їх досягнення;\n- гарантуванням безпеки держави, необоротності перемін і збереженням генерального курсу реформ;\n- утвердженням громадянських прав і свобод, забезпеченням загальнонаціональних та державних інтересів, об'єднанням людей та консолідацією суспільства.\nВищим органом у системі органів виконавчої владиє Кабінет Міністрів України. Виконавчу владу в областях і районах, містах Києві і Севастополі здійснюютьмісцеві державні адміністрації.\nТаким чином, в Україні практично побудовано єдину систему виконавчої влади.\n2.Обласні, районні, міські, селищні та сільські ради та їх виконавчі органи є органами місцевого самоврядування.Українська держава всіляко повинна захищати права і свободи людини, оскільки „Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю...”, що зазначено у статті 3 ОсновногоВерховна Рада та інститут Президента в державному управлінні.\n2.1. Верховна рада (парламент) України\nПарламент — узагальнююча назва представницького органу громадян, що здійснює законодавчу владу в державі.\nПитання обрання, структури і повноважень парламенту були і залишаються визначальними у функціонуванні політико-правової системи. Це пояснюється ключовою роллю парламенту як у політико-правовій системі взагалі, так і в організації і здійсненні державної влади зокрема. У відповідності до ст. 75 Конституції України "єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України".\n2.1.1 .Формування та структура Верховної Ради.\nНа теперішній час структурно - Верховна Рада залишилась однопалатним парламентом. Внутрішньоорганізаційно парламент України складається з Голови, його заступника, постійних комітетів, тимчасових слідчих комісій. Кількістю Верховна Рада складається з 450 депутатських місць. Народні депутати України обираються за принципом загального, рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні Порядок проведення виборів визначається спеціальним законом. Вибори до Верховної Ради України відбуваються за мажоритарною системою абсолютної більшості.\n2.1.2. Функції верховної Ради України\nФункціонально Верховна Рада України здійснює такі повноваження:\nЗаконодавчі: внесення змін до Конституції України. Ухвалення законів країни з питань права і свобод людини, громадянства; статусу національних меншин, корінних народів, іноземців та осіб без громадянства, порядок застосування мов; засад використання природних ресурсів, організації та експлуатації енергосистем, транспорту і зв'язку; основ соціального захисту; правового режиму власності підприємництва. засад зовнішніх зносин, регулювання міграційних процесів; виборів, діяльності об'єднань громадян, органів виконавчої влади; територіального устрою і місцевого самоврядування; судоустрою, організації і діяльності прокуратури, слідства, адвокатури, нотаріату; структури і чисельності структур Збройних сил, СБУ, МВС, порядку використання Збройних Сил країни за її межами та статусу іноземних військ на території України, правового режиму надзвичайного та воєнного стану; встановлення державних стандартів, державних нагород, військових звань та інше.\n• Бюджетно-фінансові: затвердження Державного бюджету, внесення до нього змін, контроль за його виконання в т. ч. через утворення Рахункової палати; встановлення податків і зборів; визначення статусу національної валюти та іноземних валют на території України; встановлення порядку утворення і погашення державного внутрішнього і зовнішнього боргу, випуску та обігу державних цінних паперів, їх види і типи;\n• Контрольні; здійснення парламентського контролю за діяльністю уряду та інших установ, що передбачає заслуховування їх керівників на пленарних засіданнях та засіданнях депутатських комітетів і комісій, отримання від посадових осіб необхідної інформації, вироблення висновків і пропозицій щодо відповідальності того чи іншого керівника тощо. Всі пропозиції можуть бути направленні до органів прокуратури і суду, або вищого органу, що має право звільнити відповідного керівника, або виноситься на розгляд пленарного засідання парламенту (в разі, якщо останній має кадрові повноваження щодо відповідальної посади у виконавчій владі);\n• Кадрові призначення та звільнення голови та членів Рахункової палати, парламентського Уповноваженого справ людини; половини складу ради Національного банку, з питань телебачення і радіомовлення; третини складу Конституційного Суду України;\nобрання суддів на безстроковий термін; надання згоди на призначення Президентом Прем’єр-міністра, на призначення та звільнення Президентом голови Антимонопольного комітету, Фонду Державного Майна, Державного комітету телебачення і радіомовлення; голови та членів Центральної виборчої комісії; надання згоди на призначення Президентом генерального Прокурора та встановлення йому недовіри, що тягне за собою його відставку.\n2.3. Глава держави в Україні\nГлава Держави— є уособленням єдності нації і вважається найвищою посадовою особою в країні. Таке бачення є типовим практично для всіх політико-правових систем. Відмінності, у залежності від форми правління, полягають у статусі глави держави - чи він є своєрідним арбітром між гілками влади, чи очолює виконавчу владну гілку.\nКонституція України визначає статус Президента як глави держави, що "виступає від її імені,... є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина (ст. 102).\n2.3.1. Обрання Президента України\nВідповідно до Конституції (ст. 103) "Президент України обирається громадянами України на основі загального рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на 5 років " Одна й та сама особа не може бути Президентом більше, ніж два роки поспіль. Президент не може бути молодшим 35 років, має прошивати в Україні остання 10 років перед виборами і володіти українською мовою. Президент не може обіймати посаду в об'єднаннях громадян, займатися підприємницькою діяльністю.\nПрипинення повноважень Президента відбувається після відставки, смерті, неможливості виконання повноважень чи усунення з посади в порядку імпічменту. Усунення з посади в порядку імпічменту можливе лише після висновків Верховного Суду (щодо наявності ознак державної зради або злочину) та Конституційного Суду (щодо дотримання конституційності процедури розгляду справи про імпічмент) і в наслідок ухвалення рішення про імпічмент не менше ніж 3/4 голосів від конституційного складу Верховної Ради - Реально застосування процедури імпічменту майже не можливе хіба що у разі скоєння доведеного судом кримінального злочину.\n2 3.2. Функції Президента України\n- законодавчі: видання протягом трьох років після ухвалення Конституції указів з економічних питань, не врегульованих законами (з одночасним поданням проектів відповідних законів до Верховної Ради);\nнакладання вето на закони, ухваленні парламентом.\n- Виконавчі: скасування актів Кабінету Міністрів; утворення, реорганізація і ліквідація за поданням Прем'єр-міністра міністерств і відомств.\n- за згодою Верховної ради – Прем’єр-міністра, Генерального Прокурора голів Антимонопольного комітету і Фонду Державного майна;\n- за подання Прем'єр-міністра - Міністрів та їх заступників, керівників інших центральних органів виконавчої влади, голів обласних і районних державних адміністрацій;\n- за контрасигнуванням (візування проекту Указу) Прем'єр-міністра та міністра оборони - вищого командування Збройних Сил; Прем'єр-міністра та Міністра Юстиції - третини складу Конституційного Сулу; Прем'єр-міністра і міністра закордонних справ - глав дипломатичних представництв України за кордоном;\n- на власний розсуд - половини складу Ради національного Банку та Національної ради з питань телебачення і радіомовлення.\n- за згодою Верховної Ради - Голів Антимонопольного комітету та Фонду Державного Майна;\n- за контрасигнуванням Прем'єр-міністра та міністра оборони - вищого командування Збройних сил; Прем'єр-міністра та міністра закордонних справ - глав дипломатичних представництв України за кордоном;\n- на власний розсуд – Прем’єр-міністра, міністрів та їх заступників керівників інших центральних органів виконавчої влади. Зовнішньополітичні: представляє державу на міжнародній арені , здійснює керівництво її зовнішньополітичною діяльністю, приймає вірчі і відкличні грамоти представників іноземних держав.\nВійськово-політичні: є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил, очолює Раду національної безпеки і оборони приймає рішення щодо використання Збройних Сил України в разі збройної агресії проти неї, про запровадження воєнного стану.\nСимволічно-иерімоніальні: нагороджує державними нагородами, встановлює президентські відзнаки та нагороджує ними, присвоює вищі спеціальні звання і класні чини.\nВиконавча влада - система центральних і місцевих державних органів та установ, що здійснюють владно-політичні і адміністративно-управлінські функції. Своєрідною верхівкою виконавчої влади є уряд - орган, якому належить політична виконавча влада. Тому компетенція сучасного уряду не зводиться лише до виконання законів і забезпечення державного управління. Уряд суттєво, а інколи - і вирішальним чином впливає на стан, тенденції і перспективи розвитку політико-правової системи країни\nВиконaвчa влaдa оргaнiзовaнa по-рiзному. У деяких крaїнaх зa конcтитуцiєю вонa нaлежить монaрху, aле нa дiлi в пaрлaментaрних монaрхiях (Великобритaнiя, Японiя тa iн) вiн влaди не мaє. Держaвний aпaрaт в тaких крaїнaх фaктично очолює уряд. У дуaлicтичних монaрхiях монaрх реaльно упрaвляє крaїною (Непaл, Йордaнiя тa iн), a в aбcолютних монaрхiях (Caудiвcькa Aрaвiя, Омaн тa iн) в рукaх монaрхa знaходитьcя вcя повнотa влaди.\nДо виконaвчої гiлки влaди відносяться й силові (примусові) структури державного управління: aрмiя, полiцiя (мiлiцiя), cлужбa держaвної безпеки, розвiдкa i контррозвiдкa, в'язницi. По cутi, це оcобливi види держaвних оргaнiзaцiй. Вони знaчною мiрою поcилюють виконaвчу влaду.\nУ реcпублiкaх виконaвчa влaдa зaзвичaй нaлежить президенту, зa знову-тaки її реaльне здiйcнення зaлежить вiд форми прaвлiння. У президентcьких реcпублiкaх (Брaзилiя, CШA, Єгипет тa iн) президент одночacно є глaвою держaви i глaвою виконaвчої влaди. Вiн очолює держaвний aпaрaту, делегуючи мiнicтрaм тi чи iншi повновaження, a тi в cвою чергу делегують їх нижчеcтоящим держaвним cлужбовцям. У нaпiвпрезидентcьких реcпублiкaх iншa cитуaцiя. Бувaє, що icнує «двоголовa» виконaвчa влaдa - вонa нaлежить i президенту, i уряду (Фрaнцiя тa iн.) Aле у Фрaнцiї у рaзi «роздiленого прaвлiння» (коли президент - лiдер однiєї пaртiї, a бiльшicть в нижнiй пaлaтi пaрлaменту нaлежить iншiй aбо коaлiцiї iнших пaртiй) президент фaктично позбaвляєтьcя чacтини cвоїх повновaжень, хочa вiн як i рaнiше є глaвою цивiльної тa вiйcькової aдмiнicтрaцiї.\nУ Роciї керiвництво держaвним aпaрaтом роздiлене. «Cиловi» мiнicтерcтвa i вiдомcтвa (оборони, внутрiшнiх cпрaв, з нaдзвичaйних cитуaцiй, cлужби безпеки i т.д.), деякi iншi мiнicтерcтвa (iноземних cпрaв, юcтицiї) перебувaють пiд безпоcереднiм керiвництвом президентa, iншими керує прем'єр-мiнicтр.\nОрганізаційно-правовою формою здійснення виконавчої влади в Україні виступає Кабінет Міністрів (Уряд) України.\nКонституція України (ст. 113) визначає Кабінет Міні стрів (Уряд) України як вищий орган у системі органів виконавчої влади".\n2.2.1 .Формування та структура Кабінету Міністрів.\nФормування Кабінету Міністрів відбувається таким чином (ст. 114 Конституції);\n1) Президент призначає Прем’єр-міністра за згодою більше ніж половини конституційного складу Верховної Ради (не менше ніж 226 депутатів);\n2) Прем’єр-міністр подає Президентові кандидатури до складу Уряду:\nпершого віце-прем'єра, трьох віце-прем'єрів, міністрів;\n3) Президент приймає рішення про призначення кандидатур, поданих Прем'єр-міністром, на відповідні посади в Уряді. Згідно зі ст. 115 Конституції, Кабінет Міністрів припиняє свої повноваження у разі:\n1. обрання нового Президента;\n2. заяви про відставку Прем'єр-міністра;\n3. ухвалення парламентом резолюції недовіри Урядові.\nПрезидент України має право в будь-який момент звільнити з посади будь-якого члена Уряду (окрім голови Фонду державного майна)\nСтруктурно Кабінет Міністрів складається із Прем'єр-міністра, першого віце-прем'єр-міністра, віце-прем'єр-міністрів та міністрів. Міністр та усі його заступники призначаються указом Президента за поданням Кабінету Міністрів. Такий склад Уряду визначається конституційно. До виконавчої влади окрім Уряду як її вищого органу, належить державні комітети, агентства, міжвідомчі комісії тощо, а також обласні і районні державні адміністрації.\n2.2.2. Функції Кабінету Міністрів\nФункціонально Кабінет Міністрів виконує цілу низку завдань (ст.116 Конституції). Це завдання можна поділити на:\n• загальні: здійснює внутрішню і зовнішню політику держави, виконує Конституцію, закони, укази Президента;\n• внутрішньополітичні, забезпечує дотримання прав і свобод людини, громадського порядку; здійснює заходи щодо боротьбі зі злочинністю, підтримання належного стану обороноздатності і національної безпеки,\n• економічні: забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики, політики у сферах зайнятості, праці і соціального захисту; організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності та митної справи; забезпечує умови розвитку усіх форм власності, здійснює управління об'єктами державної власності;\n• бюджетні, розробляє проект закону України про Державний Бюджет, забезпечує виконання ухваленого Верховною Радою Закону про Державний Бюджет та подає Парламентові звіт про його виконання;\n• гуманітарні та екологічні: забезпечує проведення політики у сфері науки, освіти, культури, охорони довкілля і природокориситування;\n• адміністративно-організаційні. спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.\nCудовa гiлкa влaди мaє cвiй cпецифiчний aпaрaт. В одних крaїнaх це cуддi тa обcлуговуючi cуди технiчнi cлужбовцi (cекретaрi cудових зaciдaнь, кaнцелярiя i т.д.), в iнших - тaк звaнi cлiдчi cуддi (у деяких крaїнaх це cлiдчi, що не входять до cклaду влacне cудового корпуcу), прокурори при cудaх i пiдлеглi cуддям cудовi комендaнти, приcтaви, що з\nСтруктура Інкотермс - 2000 | Види державного контролю