Дисидентський рух і культурна позиція його представників\nСкачати 28.05 Kb.\nРозмір 28.05 Kb.\n1. Духовний розвиток людини\n2. Дисидентство. рух правозахисників\n3. Культурна позиція представників дисидентського руху: А.Д. Сахаров, А.І. Солженіцин\nСолженіцин Олександр Ісаєвич\nСахаров Андрій Дмитрович (1921-1989гг.)\nРостов на Дону 2007 р\nДнем народження дисидентства - правозахисного руху в нашій країні можна вважати 5 грудня 1965 року народження, тоді в м Москві на Пушкінській площі відбулася перша демонстрація під гаслами захисту прав людини.\nВсім далі заявою, поданою подій передував тотальний терор прокотився після смерті І.В. Сталіна стали масами повертатися з таборів засуджені за політичними статтями. Але суспільство, як і раніше знаходилося в шоковому стані. Осмислення пережитого відбувалося приховано - лише зрідка проривалося слабким сплеском на поверхню офіційної літератури і преси.\nГоловним гальмом самопізнання суспільства виявилася його лішённость знання про самого себе, оскільки кошти обміну ідеями та інформацією били повністю монополізовані державою.\nВідпрацьована система контролю охоплювала всі культурно-МАСОВОЇ сфери передачі інформації суспільства: - літературу, театр, живопис, радіо і систему навчання, освіти.\nТотальність ідеологічного контролю створила небачені можливості для дезінформації та маніпулювання громадською думкою. В результаті суспільство величезної країни втратило реальне уявлення про своє минуле та сьогодення, його замінили міфи розроблені офіційними ідеологами. Історія була переписана заново. Саме на такому ґрунті стався культурно-інформаційний вибух санкціонований проведенням в лютому 1956р. XX з'їзду КПРС викриває «Культ особи Й. В. Сталіна», який привів до зміни картини світу десятиліттями підносили радянським громадянам. На сцену в той період висунулися письменники та літературні критики. Короткострокового ослаблення тиску і розширення меж дозволеного знання виявилося достатнім для незворотних змін в умах людей і громадському житті суспільства.\nЩо означає поняття духовний розвиток людини? Це його спосіб мислення, що хвилюють його проблеми, рівень інтелекту і т.д. Поняття духовний розвиток дуже розтяжне, тим більше що ми розглядаємо не конкретної людини, а світської людини періоду 60-70х. років. Щоб краще зрозуміти духовний світ людей тієї епохи, потрібно розглядати, як розвивалися наука, культура, мистецтво, які настрої переважали в суспільстві, а також як впливало економічний і політичний розвиток країни на духовний розвиток. Я б хотіла детальніше зупинитися на проблемах, що хвилювали найосвіченіших людей тієї епохи - інтелігенцію, а точніше на тих, чиї думки йшли врозріз з громадською думкою - дисидентів.\nУ 1964 р з відставкою М. С. Хрущова завершився процес лібералізації суспільно-політичного життя, закінчилися розпочаті ним перетворення. До влади прийшов Л.І. Брежнєв. Людина обережна, консервативний, він найбільше прагнув до стабільності суспільства, відстоюючи помірно-консервативний шлях розвитку в політиці та ідеології. У 1966 р на XXIII з'їзді партії Л.І. Брежнєв формально виступив проти двох крайнощів, що виявилися, на його думку, в художній культурі: «паплюження» і «лакування дійсності». З'являються два види культур - офіційна і неофіційна. Поступово виявився розкол між політичними верхами країни і значними групами культурної громадськості.\nУ вітчизняній і офіційній пресі і літературі вкоренилося явно запозичені з західних джерел терміни «дисидент», «дисиденти», яким завжди надавалося яскраво виражений негативний звучання.\nЗа формою, а часто і по основних ідей, підпільні гуртки часто наслідували партії більшовиків. «Все 50-60-ті роки, - писав дисидент Володимир Буковський, - немов гриби виростали організації, спілки, групи і навіть партії найрізноманітніших відтінків. Зустрічав я партії з двох чоловік, з п'яти, з дванадцяти. Найменша партія, яку я зустрічав, складалася з однієї людини на прізвище Федоров і нараховувалася ПВН, що означає пряма влада народу.\nЗ підпілля починали багато дисиденти - наприклад, генерал Петро Григоренко. Тоді здавалося, що можливості діяти в Радянському Союзі відкрито просто немає. З середини 60-х років дисидентський рух «вийшло в світ», стало відкритим, гласним. Після цього у багатьох дисидентів виникло стійке упередження до підпілля. Його висловив П. Григоренка в назві своєї книги «У підпіллі можна зустріти тільки щурів».\nОтже, кого ж у Радянському Союзі і в зв'язку з чим стали називати дисидентами? Дисиденти (лат. Dissidents - незгідний) - термін, який з середини 70-х років застосовувався до осіб, відкрито сперечалися з офіційними доктринами в тих чи інших сферах суспільного життя СРСР і прийшли до явного зіткнення з апаратом влади. Характерно, що єдиним самоназвою, яке дисиденти не отримали ззовні, став термін «Правозахисники». Правозахисний протягом завжди було ядром дисидентського руху, іншими словами, полем перетину інтересів усіх інших течій - політичних, соціально-культурних, національних, релігійних та ін. В центрі уваги правозахисників було становище з правами людини в Радянському Союзі і невідповідність цього положення загальної декларації прав людини ООН.\nІз загальної маси інакомислячих дисиденти виділялися не тільки способом мислення, а й типом соціальної поведінки. Спонукальним мотивом участі в дисидентському русі було прагнення до:\n- цивільному і морального опору;\n- надання допомоги людям, які зазнали репресій;\n- формування і збереження певних суспільних ідеалів.\n- відкриття нових культурних ідеалів.\nВідома правозахисника Л. Алексєєва, вводячи в обіг поняття "дисидентські руху", включила в нього такі форми інакомислення, як національні; національно-релігійні; національно-демократичні рухи; руху представників народів за виїзд на історичну батьківщину або в рідні місця; за права людини; соціалістичне; за соціально-економічні права.\nОсновною формою діяльності дисидентів були протести і звернення на адресу вищого політичного керівництва країни і правоохоронних органів.\nОтже, дисидентством або дисидентом ми називаємо сукупність рухів, груп, текстів і індивідуальних вчинків, різнорідних і різноспрямованих за своїм цілям і завданням, але дуже близьким по основних принципових установок:\n· Свобода і права особистості\n· Вимога дотримання закону,\nза формами суспільної активності:\n· Створення непідцензурні текстів;\n· Об'єднання в незалежні (найчастіше - неполітичні за своїми цілями) громадські асоціації; зрідка - публічні акції (демонстрації, розповсюдження листівок, голодування та ін.)\nі по використовуваному інструментарію:\nпоширення літературних, наукових, правозахисних, інформаційних та інших текстів через самвидав і західні мас-медіа.\nПетиції, адресовані в радянські офіційні інстанції, і "відкриті листи", звернені до громадської думки (вітчизняному та зарубіжному); в кінцевому підсумку петиції, як правило, також потрапляли в самвидав і / або публікувалися за кордоном.\nВсередині самого дисидентського світу особливе місце займало правозахисний рух, що об'єднав раніше розрізнені прояви незалежної громадянської та культурної ініціативи в єдине ціле. Правозахисники створили єдине інформаційне поле, підтримувати самої дисидентської активністю\nТочну дату народження правозахисного руху встановити неважко: це 5 грудня 1965 року, коли на Пушкінській площі в Москві відбулася перша демонстрація під гаслами захисту прав людини.\nУ 1965 році посилилися репресії проти інакомислячих, що було, ймовірно, результатом спроб сталіністів у новому керівництві досягти політичного переваги.\nВосени 1965року р були заарештовані московські письменники Андрій Синявський і Юлій Даніель, що опублікували свої твори за кордоном під псевдонімами Абрам Терц і Микола Аржак. Арешт письменників був сприйнятий як пролог до зловісним змін. Не тільки друзі і приятелі заарештованих, але й незнайомі з ними люди гаряче обговорювали, яка доля очікує письменників, що в результаті і призвело до демонстрації протесту. За арештом письменників відбулась досить широка кампанія листів протесту. Стало зрозуміло, що відлига закінчилася і перед суспільством постала нагальна потреба боротьби за свої права. Процес у справі письменників і петиционная кампанія 1966 роки провела остаточний вододіл між владою і суспільством, розділила інтелігенцію на своїх і чужих. Подібне розділення в російській історії завжди приводило, і привело на цей раз до утворення об'єднаної та організованої політичної опозиції.\nСуд над письменниками був всього лише одним з ознак ресталинизации. У пресі все частіше стали з'являтися твори, що виправдовують і возвеличувати Сталіна, а антисталінські висловлювання не пропускалися. Посилився тиск цензури, ослаблене після XX з'їзду. Ці тривожні симптоми так само викликали численні протести, як індивідуальні, так і колективні.\nВсесильна політична партія, єдина в країні, що підмінила собою цілу державу і виступала від його особи, запекло боролася з найталановитішими, творчими діячами культури, науки, не зуміли або які не захотіли розчинити свою індивідуальність в «загальнопартійному», «загальнопролетарського», загальнодержавному справі. У міру того як міцніли міць тоталітарної держави і всесилля керівної ним партії, вона прагнула безроздільно підпорядкувати одній комуністичної ідеології науку, філософію, архітектуру, кіно, театр, живопис, музику, нарешті, вільний письменницьке слово.\nІсторія радянських дисидентів - важлива частина загальної історії опору державному свавіллю, насильству і брехні, яке, в самих різних формах, не припинялося навіть в найстрашніші роки панування тоталітарної системи.\nМашині державного терору так і не вдалося до кінця викорінити інакомислення - не тільки політичне, але й культурне, релігійне, соціальне, гуманітарне. Релігійні течії і цілі конфесії відмовлялися підкорятися комуністичному диктату і йшли в підпілля. Люди продовжували складати вірші і прозу, філософські та наукові трактати, які не відповідають вимогам державної цензури; інші люди переписували заборонені тексти від руки, а пізніше - на друкарській машинці.\nЗрозуміло, що режим, який претендує на горде звання тоталітарного (тобто країна будує комунізм в розумінні того часу), не міг дозволити собі миритися з незалежної громадянською активністю.Ймовірно, партійні верхи і керівники КДБ щиро вважали таку активність "політичним злочином" і намагалися припинити її за допомогою відповідних статей Кримінального кодексу. Виявилося, однак, що і ці статті, чудово пристосовані для боротьби з революціонерами-підпільниками, в застосуванні до дисидентів просто не спрацьовують. Тобто: звичайно, немає ніяких труднощів у тому, щоб, маючи в своєму розпорядженні налагодженим механізмом таємної поліції і повним контролем над судовими органами, посадити людину в табір на багато років за саміздатскій поетичний альманах, або за несанкціонований інтерес до вітчизняної історії, або за приналежність до певної релігійній громаді, або за бажання емігрувати. Але ось пояснити мовою права, чому це є злочином, виявилося неможливим. Більш того: політичні переслідування реанімували в суспільній свідомості і надали актуального звучання тих положень радянської Конституції, які, як передбачалося за замовчуванням, ніким і ніколи не повинні були прийматися всерйоз. На жаль для режиму, серед цих положень виявилися і свобода думки і слова, і свобода совісті, і свобода маніфестацій і мітингів і навіть свобода асоціацій. Як тільки це було усвідомлено мислячою частиною суспільства, значна частка дисидентської активності зосередилася на організації громадського протесту проти політичних переслідувань. Незабаром цей протест перетворився в невелике за чисельністю учасників, але дуже енергійний громадський рух, який стали іменувати правозахисним.\nМало хто з правозахисників припускав, що протести і справді можуть захистити когось від гонінь. Однак сам факт перекази цих гонінь гласності виявився психологічно значущим і для переслідуваних, і для переслідувачів. Репресії, яким піддавалися дисиденти, ставили відтепер в положення «правопорушників» не їхня, а влада, яка в своїх репресивних реакціях ніяк не вміла (хоча і намагалася) укластися в власні закони. Спочатку адресатами правозахисних петицій були офіційні радянські органи, пізніше виник жанр "відкритих листів", ще пізніше - заяви в міжнародні організації. Але куди б не були адресовані протести правозахисників, вони, в першу чергу, інформували про політичні гоніння громадську думку в СРСР (через Самвидав і передачі західних радіостанцій) і за кордоном (через тамтешні мас-медіа). В кінці 1960-х рр. правозахисники організували власні інформаційні бюлетені, створили власні незалежні асоціації.\nПравозахисна активність консолідувала окремі прояви дисидентства, перетворила його в єдину, або, у всякому разі, зв'язну середу. Правозахисний рух стало ядром радянського дисидента і одночасно - його інформаційною базою.\nПід впливом правозахисників змінювалося і ставлення до права у дисидентів, а також у співчуваючих їм соціальних груп: з інструменту захисту від переслідувань воно ставало самостійної цінністю, настільки ж важливою, як особиста незалежність і громадянська відповідальність. Крім іншого, ця система цінностей була хороша тим, що в ній порівняно мирно могли співіснувати прихильники різних політичних доктрин (від анархістів до монархістів, включаючи прихильників ліберальної демократії західного зразка, комуністів-ортодоксів, націоналістів-почвенніков і неабияку кількість громадян, абсолютно індиферентних до політику як таку), націоналістів і інтернаціоналістів, представників різних релігійних конфесій, людей найрізноманітніших інтересів - культурних, громадських, наукових та ін. СРСР почала складатися перша, ще груба і недосконала, модель громадянського суспільства. А Самвидав (з кінця 1960-х рр. Це слово почали писати з великої літери) виконував в цій моделі роль вільної преси.\nПарадоксальність ситуації полягала в тому, що державна система продовжувала вважати дисидентську і правозахисну активність проявом політичної опозиції. У певному сенсі вона такою і була, бо незалежна громадянська ініціатива дійсно несумісна з тоталітарною державою, нехай навіть з тієї порівняно травоїдної його формою, яка мала місце за часів Брежнєва.\nданий спосіб незалежної громадянської активності абсолютно домінував на суспільній сцені.\nОкремо хотілося зупиниться на таких з великої літери особистостях, які залишили незгладимий слід в дисидентському і націоналістично-культурному рухах як: Сахаров А.Д. і Солженіцин А.І.\nСолженіцин Олександр Ісаєвич - не відразу відкрито заявив про свої переконання. У своїх автобіографічних записках він зазначав, що ці переконання їм довго трималися під спудом, щоб краще підготуватися до виконання «місії», яка, на його думку, була йому призначена.\nБезсумнівно, початкова концепція Солженіцина відрізняється від пізньої. У 60-х роках це давало підставу самим різним людям вважати, що навіть Солженіцин, незважаючи на свої опозиційні погляди, залишається незмінно в руслі соціалістичної орієнтації, нехай тільки в «етичної», толстовської або релігійної її площині, але все-таки в рамках радянської культури в найширшому розумінні цього слова. Тільки пізніше, в 70-х роках, коли письменник наважився зробити надбанням громадськості свої політичні ідеї, виявилося, що Солженіцин - абсолютний і непримиренний противник будь-якої соціалістичної ідеї і всього революційного і післяреволюційного досвіду своєї країни. Солженіцин здобув славу не тільки своїми політичними ідеями і талантом письменника. Його популярності чимало сприяв неабиякий темперамент борця, абсолютно переконаного в своїй правоті, що відрізняється навіть деяким присмаком нетерпимості і фанатизму, характерним для людей його складу. Цим він завоював симпатії і серед тих, хто зовсім не поділяв його способу мислення. Більш ніж будь-хто інший, Солженіцин надав дисидентства характер безкомпромісній антикомуністичної боротьби. Цим він хотів відрізнятися від інших дисидентських течій, навіть тих, як було у випадку з Сахаровим і братами Медведєва, які чимало допомагали йому в боротьбі з владою.\nСолженіцин виступав не тільки ворогом більшовизму в усіх проявах останнього, починаючи з Леніна і далі, не роблячи знижки навіть для Хрущова, якому він був зобов'язаний звільненням з табору, куди був кинутий в кінці війни, і публікацією своєї першої книги. На його думку, марксизм і комунізм з'явилися «перш за все, результатом історичного кризи, психологічного і морального, кризи всієї культури і всієї системи мислення в світі, який почався в епоху Відродження і знайшов своє максимальне вираження в просвітителях XVIII століття». На думку Солженіцина, всі біди Росії почалися з «безжалісних реформ» Петра або навіть раніше, зі спроб модернізації православного культу, зроблених в XVII столітті патріархом Никоном. 1917 рік з його революцією став лише останнім і фатальним кроком у прірву.\nУ всіх дисидентських колах, включаючи і ті, що не в усьому або зовсім не поділяли його поглядів, ім'я Солженіцина користувалося повагою через непримиренність позицій і всесвітнього визнання після публікації його творів за кордоном (у 1970 р йому була присуджена Нобелівська премія в області літератури). Діяла ціла низка більш-менш підпільних груп, які поширювали і захищали погляди, аналогічні ідеям Солженіцина.\nУ 1962р. в журналі "Новий світ" була вперше опублікована повість Солженіцина "Один день Івана Денисовича", яка відразу ж стала подією суспільного життя. У ній автор практично відкрив для вітчизняного читача табірну тему, продовживши викриття сталінської епохи. У ці роки Солженіцин в основному пише розповіді, які критика іноді називає повістями, - "Випадок на станції Кречетовка", "Матренин двір", "Для користі справи". Його приймають до спілки письменників і навіть висувають на Ленінську премію.\nІ тут в життя письменника відбувається крутий поворот. Він пов'язаний зі зміною суспільної атмосфери. Причиною що почалася у пресі цькування письменника стала публікація за кордоном його романів "У колі першому" (1968 р.) І "Раковий корпус" (1968-1969г.), При чому без відома самого Солженіцина. Але це, вже ніякого значення не мало. На публікацію творів письменника в СРСР вже давно існував негласна заборона, і, як тоді було прийнято, радянські люди засудили письменника, не знаючи його творів.\nМабуть, ніхто з сучасників Солженіцина в Радянському Союзі не наважився в ті роки виступити з подібним глибоким, неупередженим аналізом сталінської дійсності, який містився в його романі "В колі другому". Але письменник вважав своїм обов'язком і надалі, насамперед у документальній формі, узагальнити свої табірні і засланці запису. У романі він використовував свої щоденники, доповнивши їх спогадами, усними та письмовими свідченнями більше двохсот ув'язнених, з якими він зустрічався в місцях позбавлення волі. Деякі з них він потім почне друкувати в спеціально створеної серії.\nТак поступово складався задум монументальної праці, присвяченого років репресій. Робота над ним зайняла довгі роки і закінчилася конфіскацією рукописів книги. Конфіскація рукописи "Архіпелаг ГУЛАГ, 1918-1956: Досвід художнього дослідження" і її публікація в 1973р. в Європі послужила формальним приводом для арешту письменника, звинувачення в державній зраді, позбавлення радянського громадянства і депортацією в ФРН. Крім того, обурення влади викликали і гострі публіцистичні статті письменника "Жити не по брехні", "Лист вождям Радянського Союзу", в яких розвінчувалися ідеї соціалізму.\nІм'я Солженіцина, правда, стало відомо світовому читачеві набагато раніше. У 1970р. письменник був удостоєний Нобелівської премії з літератури "за моральну силу, почерпнуту в традиції великої російської літератури". Прийнявши цю нагороду, Солженіцин не поїхав на її вручення. Своє кредо як письменника він так визначив у надрукованій мови: "Художник - це останній хранитель істини".\nСахаров Андрій Дмитрович (1921-1989гг.) - фізик-теоретик, громадський діяч, академік Академії наук СРСР (1953). Один з творців водневої бомби (1953) в СРСР. З кінця 50-х рр. активно виступав за припинення випробувань ядерної зброї. З кінця 60-х - початку 70-х рр. один з лідерів правозахисного руху У роботі "Роздуми про прогрес, мирне співіснування і інтелектуальну свободу" (1968) Сахаров розглянув загрози людству, пов'язані з протистоянням соціалістичної і капіталістичної систем (ядерна війна, голод, екологічна та демографічна катастрофи, дегуманізація суспільства, расизм, націоналізм , диктаторські терористичні режими).\nАльтернативу загибелі людства Сахаров бачив в демократизації і демілітаризації суспільства, затвердження інтелектуальної свободи, соціальному і науково-технічному прогресі, що ведуть до зближення двох систем. Після публікації цієї роботи на Заході відсторонений від секретних робіт. Протестував проти введення радянських військ в Афганістан, в січні 1980 був позбавлений всіх нагород, в тому числі звання Героя Соціалістичної Праці (1954, 1956, 1962), і засланий в м Горький, де продовжував правозахисну діяльність. Повернуто із заслання в 1986, в 1989 обраний народним депутатом СРСР; запропонував проект нової Конституції країни. Автор "Спогадів" (вид. 1990). Нобелівська премія миру (1975).\nДуже цікава пам'ятна записка адресована Секретарю ЦК КПРС Брежнєву Л.І., в цій записці в розділі тез і пропозицій щодо загальних питань він зокрема писав:\n· Заохочувати свободу переконань, дух вивчення- ділового занепокоєння.\n· Припинити глушіння іноземних радіопередач, розширити ввезення іноземної літератури, внести пропозицію про входження країни в міжнародну систему охорони авторських прав, полегшити міжнародний туризм, для подолання згубної для нашого розвитку ізоляції.\n· Прийняти рішення забезпечують фактичне відокремлення церкви від держави, свободу совісті та віросповідання.\n· Переглянути боку взаємовідносин державно-партійного апарату і мистецтва, літератури, театру, органів освіти і.т.п. які завдають шкоди розвитку культури в нашій країні, знижуючи сміливість і різнобічність творчого пошуку, призводять до «сірості і ритуальності».\n· У суспільних і гуманітарних науках роль яких в сучасному житті зростає (філософії, історії, соціології, юриспруденції) - забезпечити ліквідацію застою, розширити напрямки творчого пошуку, забезпечити незалежність від упереджених точок зору, використовувати іноземний досвід.\nСолженіцин і Сахаров, яких «об'єднувало те, що обидва вони були жертвами репресій», за своїми політичними поглядами були досконалими антиподами. Солженіцин і чути не хотів ні про яку «конвергенції», бо для нього Захід не була моделлю для наслідування, але прикладом, якого слід було уникнути. Він вважав, що безсилий, егоїстичний і корумпований західний світ не міг бути перспективним. Навіть «інтелектуальна свобода» була для письменника радше засобом, ніж метою; вона мала сенс, якщо тільки використовувалася для досягнення «вищої» мети. Для Росії він бачив вихід не в парламентській демократії і не в партіях, для нього краще була б система «поза партіями» або просто «без партій». Протягом багатьох століть Росія жила в умовах авторитарного правління, і все було добре. Навіть автократи «релігійних століть» були гідні поваги, оскільки «відчували відповідальність перед Богом і перед своєю совістю». Вищим принципом повинна бути «нація» - такий же живий і складний організм, як окремі люди, схожі між собою за своєю «містичної природи», вродженої, неіскусственное. Солженіцин проголошував себе ворогом всякого інтернаціоналізму або космополітизму. Немає нічого дивного в тому, що ці його позиції були з гіркотою відкинуті Сахаровим.\nЗагальною у всіх неонаціоналістов була віра в «потенційне перевагу російської нації», в її «соціальне, моральне і релігійне відродження», в її «місію». Для всіх них існувала тільки Росія, а не Радянський Союз. Одні з неонаціоналістов розглядали інші народи СРСР, особливо слов'янські, як придаток, як певний різновид російського народу; інші - як тягар, від якого бажано було б позбутися. Всім їм була чужа ідея рівноправного об'єднання російської нації з іншими народами.\nТридцять без малого років правозахисний і дисидентський рух створювало передумови нової суспільної ситуації. Ідеї правової держави, самоцінності особистості; превалювання загальнолюдських цінностей над класовими чи національними стали - задовго до перебудови основою поглядів правозахисників.\nВ наші дні дослідницькій практиці важливо піти від чорно-білого зображення складної дійсності. У зв'язку з цим цікаво таке зауваження Д.І. Каменської, відомого московського адвоката, учасниці ряду політичних процесів в кінці 60-х років:\n«Що стали нині є звичайними термінами« дисиденти »,« інакодумці »тоді тільки набували права громадянства. У ті роки мені доводилося зустрічатися з тими, хто згодом набув широкої популярності своєю участю в дисидентському русі. Їх, безумовно, об'єднував нонконформізм і гідне поваги мужність, готовність жертвувати своїм добробутом і навіть свободою. Однак це були дуже різні люди.\nІноді мені здавалося, що деяких з них занадто захоплює сам азарт політичної боротьби. Розмовляючи з ними, я явно відчувала, що, борючись за свободу висловлювання своїх думок, вони в той же час недостатньо терпимі до думок і переконань інших людей. Недостатньо дбайливо, без необхідної педантичності розпоряджаються долями тих, хто їм співчуває ».\nСеред інтелігенції ставлення до дисидентства різному. Одні вважали, що в русі переважала нігілістична спрямованість, викривальний пафос стає над позитивними ідеями. Але є й інша точка зору. Люди, близькі до руху (Л. Богораз, С. Ковальов) пишуть про «розкріпачення знизу», про те, що 70-е рр. були епохою перебудови - перебудови суспільної свідомості, яка в наші дні лише знайшла офіційний статус і, нарешті, почала приносити перші зримі плоди. Р. Медведєв стверджував, що «без цих людей, що зберегли свої прогресивні переконання, не був би можливий новий ідеологічний поворот 1985-1990 років». Дослідження історії правозахисного і дисидентського руху тільки починається, але сьогодні зрозуміло: без вивчення історії інакомислення не можна зрозуміти еволюції нашого суспільства від сталінізму до демократії.\n1. Алексєєва Л. «Історія інакомислення в СРСР» - новітній період - Москва-Вільнюс, Звістка, 1992р.\n2. Занурення в трясовину (анатомія застою) - Москва, Прогрес, 1991р.\n3. А.Б. Безбородов, М.М. Мейер, Є.І. Пивовар «Матеріали з історії дисидентського руху 50-80-х років».\n4. «Історія Росії. Новітній час 1945-1999 ».\n5. А.С. Орлов, В.А. Георгієв «Історія Росії».


Новини Львова: Що спільного між Аферою століття та кандидатом на суддю Тарасом Пукаляком\nЩо спільного між "Аферою століття" та кандидатом на суддю Тарасом Пукаляком\nсереда 23 грудня, 2020 12:58\nТеги: Суд, Афера\nОдним із основних фігурантів так званої "Афери століття", внаслідок якої міська рада втратила десятки комунальних приміщень а центрі Львова, як відомо, був львів’янин Рогоцький Олег Ігорович. Водночас, описуючи цю шахрайську схему та називаючи дане прізвище, журналісти не звернули увагу на украй важливу деталь.\nУ період вчинення масштабного шахрайства Олег Рогоцький працював директором ТОВ «Коверсада», що пов’язане з Пукаляком Тарасом Михайловичем.\nЗгідно даних реєстрів, Тарас Пукаляк був засновником, керівником та бенефіціарним власником ТОВ «Коверсада» (дата реєстрації: 16.07.2015 року). Олег Рогоцький керівником даного товариства вказаний з 01.12.2015 року. Тарас Пукаляк як минулим власник фігурує до 19.12.2017 року.\nНагадаємо, що Тарас Пукаляк відомий на теренах Львівщини як керівник та власник низки комерційних підприємств та одночасно як кандидат на посаду судді місцевого суду. Про його таланти на ниві підприємницької діяльності Гал-інфо, зокрема, розповідало в публікації «Як кандидат на суддю Тарас Пукаляк земельну оборудку провернув».\nОднак, як вдалося з'ясувати, земельними оборудками «таланти» Тараса Пукаляка не обмежуються. Не менш показовими (особливо як для претендента на суддівську мантію) є оборудки з орендою об’єктів комунальної власності Львова (річ, зокрема, про систематичну несплату орендної плати).\nУ числі цих об’єктів за «дивним» збігом обставин опинилися також привабливі приміщення комунальної власності, які у 2016 році дісталися фігурантам «Афери століття» (після того, як були передані в оренду фірмам, пов’язаним з Тарасом Пукаляком).\nЙдеться про нежитлові приміщення на вул. К. Левицького, 22 (загальною площею 38,9 кв. м.), які отримало в оренду «те саме» ТОВ «Коверсада» (за договором оренди, підписаним Пукаляком з Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міськради) та про нежитлові приміщення на вул. Січових Стрільців, 3 (загальною площею 115,9 кв. м.), що перебували на балансі комунального підприємства Львівської облради «Нерухомість та майно» та були передані в оренду ТОВ «Модрина» (за керівництва Пукаляка).\nЗазначимо, що станом на даний час прокуратура відсудила для громади Львова вищеназвані приміщення, які вибули із комунальної власності через фігурантів «Афери століття». Разом з тим низка фактів свідчить про те, що далеко не всі обставини цього масштабного шахрайства належним чином досліджені та описані.\nРезультати журналістського розслідування на тему «Що спільного між «Аферою століття» та кандидатом на суддю Тарасом Пукаляком» «Гал-інфо» планує оприлюднити у наступних публікаціях.\nВідділ журналістських розслідувань Гал-Інфо\nУ Львові засудили хулігана, який вдарив патрульного поліцейського\nУ Яворові суд виніс два вироки за самовільне залишення військової частини\nЖителя с. Рудки судитимуть за вбивство сина\nУ Львові за напад на правоохоронців судитимуть двох зловмисників


На Хотинщині закінчилися військові навчання - Українська газета Час\nПро це відзвітував сьогодні журналістам обласний військовий комісар Віталій Чурай\nМинулого тижня в Хотинському районі провели військові навчання. В них взяло участь близько 280 чоловік. На території полігону відпрацьовували тактику спеціальної, інженерної та розвідницької підготовки, також провели навчальні вправи зі стрілецької зброї.\nЯк зазначив полковник Чурай, навчання були проведені на належному рівні, навіть незважаючи на нестачу часу на їх підготовку (адже попередньо планувалося провести заходи аж восени 2016 року). Проте вони ж виявили і певні проблеми, переважно побутового характеру – нестача посуду, неналежне облаштування полігону тощо. Наразі обласний військкомат працює над їх вирішенням.\nВсім учасникам навчань було виплачено добові. З них із власної ініціативи учасники зібрали 10 тисяч гривень і передали їх через волонтерів на допомогу АТО.\nЧернівчанам вже повернули більше півмільйона податків\nВ Чернівецькій області протягом вихідних виникло 6 пожеж, на одній з яких рятувальники врятували чоловіка, ще 15 осіб були евакуйовані


Футзалки дитячі Nike JR StreetGato DH7723-143 купити за вигідною ціною\n>\tФутзалки дитячі Nike JR StreetGato DH7723-143\nПідкоряй вулиці в Nike Streetgato. У їхньому дизайні функціональні деталі поєднуються з вуличним стилем, так що гру можна буде розпочати будь-якої миті. Технології Удосконалена підмітка створює неперевершене зчеплення з поверхнею під час гри у міні-футбол. Верх із замші створює повсякденний образ, який чудово підходить для гри на вулиці та будь-якій іншій ситуації.\nМішок для взуття Nike Gym Bag BA5992-610


Севастопольська влада вимагає освітлювати всі вулиці у святкові вихідні\n22 Лютий 2016, 11:18\nПідконтрольний Росії губернатор Севастополя Сергій Меняйло доручив забезпечити в місті освітлення всіх вулиць у період святкових вихідних – 22-23 лютого.\n«Забезпечити заходи безпеки при проведенні масових заходів, зокрема медичний супровід. Бригади швидкої допомоги мають бути готові до екстреного реагування. Також при поточному ліміті енергоспоживання, по можливості, в період святкових заходів забезпечити освітленням усі вулиці міста», – сказав Меняйло на засіданні оперативного штабу з ліквідації наслідків НС 22 лютого.\nНа засіданні також повідомили, що 23 лютого у зв'язку з проведенням святкових заходів рух центральним кільцем міста буде тимчасово обмежено.\nУ Криму 22-23 лютого оголосили неробочими днями у зв'язку зі святкуванням «Дня захисника Вітчизни», який відзначають цими днями в Росії.\nНа півострові з 22 листопада 2015 року діє режим НС у зв'язку з припиненням енергопостачань із материкової України. Електроенергію на півострів не подають, оскільки закінчилась дія відповідного контракту.


Без Охендовського. Як Порошенко оновлює ЦВК під себе\nУ президента Петра Порошенка вимальовується нова тенденція вирішення усіх політичних конфліктів. Спершу команда президента до останнього тягне, а потім в авральному режимі за кілька днів протискає усі необхідні для себе рішення\nТак було з формуванням Кабміну Володимира Гройсмана, коли його склад узгоджувався в останні дві ночі.\nТак було і з призначенням Юрія Луценка генпрокурором, яке після двох місяців зволікань проводили в режимі бліцкригу.\nТак само відбувається і з оновленням складу Центральної виборчої комісії, повноваження 12 з15 членів якої уже майже два роки як закінчились. Однак предметно за це питання в АП взялись лише кілька тижнів тому.\nІ вирішити його хочуть у притаманній для Порошенка манері. Президент не лише хоче мати власну квоту в ЦВК, позбавивши тим самим представництва у ній кількох фракцій парламенту, але й воліє отримати фактично одноосібний контроль над Центрвиборчкомом.\nНинішній склад Центрвиборчкому був затверджений ще далекого 2007 року, коли президент Ющенко та прем'єр Янукович змушені були піддатись на шантаж Тимошенко і йти на дострокові вибори Ради.\nСаме перед переможними для БЮТ і його лідерки виборами «помаранчеві» та «синьо-білі» сформували нову ЦВК, де повністю відобразився розклад тогочасних сил.\nГоловою ЦВК у 2007 став Володимир Шаповал, ставленик Ющенка, але більшість у комісії отримали регіонали.\nТака ситуація проіснувала аж до липня 2013 року, коли ПР у Раді з боями відправила Шаповала на пенсію, а головою ЦВК став лояльний до Януковича Михайло Охендовський.\nПісля другого Майдану у квітні 2014 року нова влада відновила контроль над комісією, призначивши туди двох людей – Олега Діденка (за квотою «УДАРу») та Катерину Березюк (за квотою «Свободи»). Остання була помічницею Олега Махніцького, коли він був народним депутатом, і за час роботи у ЦВК встигла навіть вийти за нього заміж.\nОскільки, згідно із законом, члени ЦВК призначаються на 7 років, то у червні 2014-го постало питання про зміну майже всього її складу.\nОднак, надворі уже травень 2016-го, а Центрвиборчком досі не змінили. І це при тому, що там працюють люди із «легендарного» складу, який під керівництвом Сергія Ківалова у 2004-му оголошували Януковича президентом.\nЗа час своєї роботи нинішній склад ЦВК встиг попрацювати і на «ваших», і на «наших».\nСаме ця комісія проводила вибори президента, на яких переміг Янукович, і скандальні вибори в Раду у 2012 році, коли не змогла визначити результати у п'яти «проблемних» округах. Цей же склад ЦВК проводив і всі вибори після Революції Гідності, включно із президентськими, парламентськими і місцевими восени 2015-го, коли його повноваження уже більш як рік закінчилися.\nКомісія під керівництвом Охендовського слухняно почистила списки партій після прийняття закону про «партійну диктатуру» і блискавично забрала мандати у депутатів Миколи Томенка та Єгора Фірсова.\nНатомість на оголошення перевиборів в окрузі покійного Ігоря Єремеєва на Волині їй знадобилося 9 місяців.\nБільше того, сам глава ЦВК Охендовський, який колись прийшов у ЦВК як ставленик Януковича, уже встиг навіть отримати орден від президента Порошенка.\nВ Раді така ситуація викликала шквал емоцій. Фракції «Самопомочі», «Батьківщини» і Радикальної партії вимагали від Порошенка внести пропозиції щодо зміни членів ЦВК ще тоді, коли входили у коаліцію.\nПісля свого переходу в «опозицію» Ляшко уже навіть встиг виграти суд проти Порошенка: Вищий адмінсуд визнав, що зволікання Порошенка щодо зміни складу ЦВК незаконні. Але змушувати президента визначатись швидше, суд відмовився.\nУ фракції БПП обіцяли закрити питання ЦВК одразу після місцевих виборів восени 2015-го, і навіть подали президенту свої пропозиції.\nОднак Порошенко, в умовах можливих дострокових виборів, не квапився змінювати зрозумілу для нього ЦВК. Коли ж політична криза успішно вирішиласьзаміною в кріслі прем'єра Яценюка Гройсманом і призначенням Юрія Луценка генпрокурором, у президента вирішили, що Охендовського можна уже і відпустити.\nПоновлений на посаді заступника голови фракції БПП Ігор Кононенко 12 травня заявив, що питання ЦВК розглянуть до 20 травня.\nШирокий вибір для президента\nСпіврозмовники в оточенні президента розповідають, що питанням формування нового складу ЦВК в АП займався перший заступник Ложкіна Віталій Ковальчук. Однак жодних коментарів із цього приводу президентська команда на багаточисельні запитання УП не дала.\nІ, як з’ясувалось, Банкова не комунікувала не лише зі ЗМІ.\nОхендовський, який колись прийшов у ЦВК як ставленик Януковича, уже встиг навіть отримати орден від президента Порошенка\nСпіврозмовники УП одразу у кількох фракціях Ради в один голос заявили, що жодних консультацій з приводу формування ЦВК команда Порошенка з ними не проводила.\n«Ми подали свого кандидата, але ніяких перемовин із АП після того не було», – сказала УП депутатка від «Самопомочі» Тетяна Острікова. – «У них тепер нова мода – робити усе за кілька годин, як із призначенням генпрокурора».\nУ фракції Тимошенко підтвердили, що офіційно подали президенту свою кандидатуру, але про наслідки цього подання не знають.\n«Ми подання зробили. Але поки не знаємо, чи включили нашого кандидата. Нам пообіцяли показати список ще у вівторок, 17 травня», – розповів УП співрозмовники у «Батьківщині».\nОднак ні у вівторок, ні в наступні дні список депутатам ніхто не показав.\nУ Ляшка також не чули про якісь переговори. У коментарі УП заступник глави фракції РПЛ Андрій Лозовий заявив, що ніяких консультацій до останнього часу не було.\n«Якщо у Порошенка є якийсь розум, то він призначить хоч по одному представнику від усіх парламентських фракцій у ЦВК. Так завжди було. Цього навіть Янукович не змінював», – додав він.\nЗагалом, усі фракції подали президенту на розгляд аж 24 кандидатури на 12 посад в ЦВК. При цьому, за даними «Опори», президентська фракція внесла йому аж 15 кандидатів, «Народний фронт» – 3, інші фракції і групи – по одному.\nЗаступник Тимошенко по фракції Сергій Соболєв в розмові з УП випромінював впевненість, що Порошенко включить їхнього кандидата у список ЦВК.\n«Хай спробує не включити. Це офіційне подання від парламентської фракції. Консультацій може і не бути, він може вважати подання від фракцій як формальну консультацію. Але включити кандидатів повинен», – сказав Соболєв.\nОднак у президента думають інакше.\nУ Петра Порошенка знайшлося кілька вимог, які суттєво сплутали усі прогнози.\nПерш за все, президент категорично виступив проти того, щоб у новій ЦВК були люди із нинішнього складу.\n«Від президента прийшов сигнал, що він виступає проти того, аби члени чинної ЦВК перейшли у новий склад», – розповів УП співрозмовник із «Народного фронту».\nТаку ж позицію озвучили і депутати із президентської фракції.\n«Президент дав пропозицію, що якщо оновлювати ЦВК, то оновлювати повністю. Щоб потім не було звинувачень, що ЦВК ще раз очолив Охендовський, його просто там не буде», – пояснив УП позицію президента один із впливових депутатів.\nНа підтвердження цих слів у четвер, 19 травня, фракція НФ знайшла заміну своєму кандидату Андрію Магері. Якщо президент точно не захоче бачити його в новій ЦВК, то «Народний фронт» може запропонувати Романа Гребу, який зараз працює заступником міністра у Міносвіти. Греба свого часу працював в секретаріаті Кабміну часів Яценюка і засвітився у скандалі, коли людей прем’єра звинуватили у фальшуванні при формуванні комісії, яка обирала членів НАЗК.\nВ 2004-му Андрій Магера не підписав протокол з офіційними результатами виборів президента, згідно з яким переможцем був визнаний кандидат Віктор Янукович, як «не відповідає волевиявленню українського народу»\nКрім «Народного фронту» виникли складнощі у «Батьківщини», яка подала лише кандидатуру Усенко-Чорної, та «Опоблоку», який обмежився поданням одного Охендовського.\nНа запитання УП, чи буде фракція Тимошенко змінювати свого кандидата через позицію президента, Сергій Соболєв заявив: «Чого це? Ми не зобов’язані нічого змінювати».\nОднак інший співрозмовник у «Батьківщині» висловив переконання, що кандидатуру Усенко-Чорної можуть і замінити.\n«Ми від початку виступали за повне оновлення ЦВК. Тому цілком можливо, що ми і знайдемо якусь іншу кандидатуру. Але рішення ще не приймалось», – розповів депутат із команди Тимошенко.\nНе буде наполягати на своєму кандидаті і «Опоблок». Глава цієї фракції Юрій Бойко в коментарі УП сказав: «Ми чекаємо подання президента. Якщо він не захоче Охендовського, то ми уже подали і нових кандидатів».\nДругою умовою Порошенка, яку легко в Раді вирішити, мабуть, не вдасться, стало його бажання мати власну квоту у ЦВК.\nУ законі про Центрвиборчком написано, що його склад призначається Радою за поданням президента. У той же час при складанні такого подання президент «бере до уваги» пропозиції фракцій і груп. Зобов’язання врахувати пропозицій усіх фракцій у законі немає.\nНовоспечений депутат Валерій Карпунцов, якого вважають головним юристом «УДАРу», запевнив УП, що якщо Порошенко не врахує пропозицію якоїсь із партій, то в цьому не буде жодного порушення закону.\nІ Банкова вирішила цим скористатись. За даними УП, від кількох поінформованих з ходом перемовин депутатів БПП, Порошенко хоче отримати чотири місця в ЦВК для людей, яких запропонує сам.\nЩе три місця президент віддає своїй фракції. Двома місцями в майбутньому складі ЦВК команда президента готова поділитись із партнерами по коаліції «Народним фронтом».\nТрьох кандидатів, які залишаться, Порошенко хоче обрати із пропозицій решти груп і фракцій.\nНа запитання УП, чи ці три місця дістануться колишнім партнерам по коаліції «Самопомочі», «Батьківщині» і Радикальній партії, співрозмовник УП із президентської фракції загадково посміхнувшись відповів: «Ну, у нас багато у парламенті фракцій і груп».\nЯкщо президентові вдасться реалізувати такий сценарій, то він, фактично, сконцентрує у своїх руках контроль над ЦВК.\nЗгідно з законом, рішення у комісії приймаються більшістю голосів від її складу, тобто восьми членів у ЦВК досить для прийняття будь-якого рішення. Один член комісії, призначений за квотою «УДАРу» у 2014-му, у президентської команди уже є. Ще сім вона хоче отримати тепер.\nДля проведення засідання ЦВК необхідно, щоб на ньому були присутні дві треті від її складу – тобто 10 членів.\nЯкщо Порошенку вдасться сконцентрувати вісім голосів у ЦВК, а НФ – два, то партнери по коаліції зможуть забезпечити її роботу за будь-яких політичних розкладів.\nОднак виглядає, що поки президентові не вдалося протиснути такий варіант оновлення ЦВК. Ще у понеділок, 16 травня, новопризначений лідер фракції БПП Ігор Гринів обіцяв, що президент внесе подання щодо ЦВК до кінця цього тижня.\nА уже у четвер співрозмовники УП у президентській фракції переконували, що вносити подання зараз, перед непленарним тижнем, «немає ніякого сенсу». Торги тривають.


Чим підгодувати розсаду перців і помідорів: коли і як проводити підживлення, традиційні добрива і народні рецепти\nПравильна і своєчасна підгодівля розсади томатів і перцю - Основа майбутнього врожаю цих культур.\nУ різні періоди вегетації вони потребують конкретних мікроелементах, тому удобрювати їх потрібно за певною схемою.\nДобрива для розсади помідорів\nЧим і як годувати перець?\nЗовнішній вигляд рослин - індикатор нестачі поживних елементів\nСьогодні будемо з`ясовувати ніж підгодовувати розсаду помідор і перцю? Види добрив для розсади томатів і перцю. Чим удобрювати розсаду томатів і перців в домашніх умовах: народні рецепти.\nНавіть при використанні спеціальної грунту для томатів і перців, збагаченої добривами, рослини можуть відчувати брак поживних елементів. вирощування в ящиках цих культур відбувається протягом двох місяців, і харчування рослинам не вистачає на весь цей період.\nМолоді рослини особливо чутливі до подібного недоліку, і дефіцит поживних речовин відразу позначається на їх стані.\nОднак, підгодовуючи будь-яку розсаду потрібно не втрачати почуття міри. Великі дози внесених добрив для розсади помідорів і перців, а також занадто часті підгодівлі не допоможуть рослинам, а швидше за все, зашкодять.\nПри виборі препарату перевагу слід віддавати рідким видам. Якщо ви придбали суху суміш мінералів, обов`язково розведіть її водою перед застосуванням. Справа в тому, що коренева система розсади не спроможна самостійно скористатися сухими мінеральними речовинами, внесеними в грунт.\nВступати до коріння мінерали будуть тільки після розчинення водою при поливах, а це довгий процес, і розсада може страждати від нестачі харчування і уповільнити зростання.\nДля кращого розподілу мінералів в грунті підгодівлі розсади помідорів і перцю потрібно проводити після поливу рослин. Проводити процедуру потрібно в ранкові години, щоб до вечора, при зниженні температури повітря, не спровокувати розвиток в грунті грибка.\nЗастосовуючи готові суміші добрив, стежте за їх призначенням. Якщо придбані вами добрива призначені для дорослих рослин, то для розсади потрібно знизити їх концентрацію в розчині в два рази.\nПідживлення принесуть більше користі, якщо навколо рослин ви будете регулярно рихлити землю. Тільки робіть це з максимальною обережністю, рихлите виключно верхній шар грунту через годину-дві після поливу.\nпомідори - культура особливо вимоглива до харчування в усі періоди розвитку. Правильна і своєчасна підгодівля дозволяє отримати міцні, життєздатні екземпляри для подальшого вирощування в умовах теплиць або відкритого грунту.\nЗа час вирощування розсади томатів підгодувати її необхідно три рази:\nПерша підгодівля проводиться через 10 днів після пікіровки рослин. Корінці до цього часу вже добре прижилися в новому грунті і здатні увібрати з неї всі внесені елементи. На даній стадії помідорам необхідні азот і фосфор, тому оптимальним буде застосування препарату «Нітрофос». 1 ст. ложка розлучається в літрі води. Застосовується підгодівля після невеликого попереднього зволоження грунту, потім кущики проливаються добривом, поки вся грунт рівномірно НЕ зволожиться.\nДругу підгодівлю проводять через 2 тижні. Склад добрив в цей період залежить від стану рослин. Якщо вони витягнулися від нестачі освітлення, то з добрив слід виключити азот. Суміш готується з суперфосфату подвійного і сульфату калію. Кожного мінералу береться по столовій ложці на літр. З готових рідких добрив найбільш підходящими в цей період є «Уніфлор Рост», «Еффектон», «Синьйор помідор».\nЗа тиждень до висадки помідорів на постійне місце проводиться третя підгодівля. Для неї використовується розчин нітрофоски.\nпідживлення перцю починають на самих ранніх термінах розвитку.\nУже в фазі перших двох справжніх листочків потрібно пролити розсаду сумішшю аміачної селітри (0,5 г), суперфосфату (3 г), сульфату калію (1 г).\nВсі інгредієнти повинні бути розведені в літрі попередньо відстояної води.\nВАЖЛИВО! При внесенні добрив стежте, щоб вони не потрапили на листя, а при випадковому попаданні змийте її теплою водою.\nДругий раз полийте перець тим же складом, але дозу його збільште в два рази. Зробити це необхідно через два тижні після першої підгодівлі.\nЗа кілька днів до висадки перцю в грунт проводиться третя підгодівля. Розчин для добрива готують з 15 грамів деревної золи, розведеною в 1 літрі.\nВАЖЛИВО! Не можна підгодовувати розсаду перцю органічними добривами, а гній йому категорично протипоказаний. Такі підживлення пригнічують кореневу систему перцю.\nПрихильникам натуральних добрив можна порадити проведення підгодівлі народними засобами:\nпташиний послід. Розлучається 100 г в 1 літрі, настоюється 10 днів. Перед застосуванням в нього рекомендується додати мідний купорос або марганцівку.\nшкірка бананів. Є джерелом калію, особливо рекомендується для помідорів. Шкірку від 2-3 штук наполягають в 3 літрах води протягом 3 днів.\nЯєчна шкаралупа. Ось чому підгодувати розсаду перців і помідорів після пікіровки, так як шкаралупа рекомендується для викладання в якості дренажу при пікіровки. Можна піввідра шкаралупи залити водою і через три дні використовувати для поливу.\nЛушпиння цибулі. 10 г заливаються літром води, і настоюється 5 днів.\nдріжджі. 1 г на літр.\nПро необхідність позачергових підгодівлі розсади та складі добрив можна судити по її зовнішньому вигляду:\nПосветленіе нижніх листя - Недолік азоту.\nРозташування світлих смуг уздовж жилок - Нестача заліза. Розсаду варто обприскати розчином мідного купоросу.\nв`янучі листя говорять про брак магнію. Заповнити його недолік можна внесенням в грунт деревної золи.\nРізко виражені фіолетові жилки на листках помідорів - Нестача фосфору. 5 г на літр води настоюється добу, потім розлучається ще одним літром і цим складом поливається розсада.\nДотримуючись нехитрих правил застосування добрив, ви зможете виростити міцну і здорову розсаду перців і помідорів, яка восени обдарує вас багатим урожаєм.\nПодивіться відео про особистий досвід підгодівлі перців:\nА також як удобрювати помідори без використання хімії:\nsadukr.ru » Добрива » Як і чим підживити розсаду перців і помідорів? Коли краще це робити, різновиди покупних добрив і рецепти народних


Почуття стилю і тюнінг авто\nВы здесь: Главная » Статьи » Почуття стилю і тюнінг авто\nВторник, 17 Января 2012 23:39\nВи помічали на вулицях яскраво пофарбовані авто з екзотичним або провокаційним малюнком? Старі моделі «Жигулів», які скриплять під вагою обважень, з непомірно гучним глушником? Напевно, дуже часто. Так от, самий популярний нині вид тюнінга - аж ніяк не силовий, а так званий «стайлинг», погано впливає на керованість автомобіля, якщо власник занадто їм захоплюється. Він навіть може принести вам масу проблем, не пов'язаних з ТТХ авто.\nТак, зовсім недавно, до прийняття особливого постанови Уряду, водії мали масу проблем через занадто сильно тонованих вікон.\nРівень тонування ніяк не регламентувався і, користуючись цим, співробітники ГИБДД щосили вимагали гроші у необізнаних автовласників. Але якщо б тільки свавілля був головною небезпекою тюнингованного авто. Сам по собі стайлінг вимагає ретельного продумування, куди і що встановити на вашого залізного коня.\nВажкі решітки радіатора, при всій своїй солідності і агресивності, геть позбавляють машину маневреності , а будучи встановленими на невеликий автомобіль, викликають лише посмішку з боку досвідчених водіїв і майстрів тюнінгу. Зрозуміло, що велика кількість запчастин для того ж обвесного тюнинга тільки провокує до нових покупок і перетворенню машини із засобу пересування в ходячу демонстрацію вашого Его.\nЧастіше за всіх грішать стайлінгом власники вітчизняних машин, що цілком зрозуміло. Дійсно, продукція вітчизняного автопрома в плані дизайну залишає бажати кращого. А якщо немає грошей на горезвісну «дорогу іномарку», то доводиться самостійно займатися приведенням того, що стоїть у гаражі, у більш грізний і агресивний вигляд. Що поробиш - частковий тюнінг доступний для кожного, у кого є гараж і мінімальний набір автослесарних інструментів.\nНезважаючи на певну переплату, набагато продуктивніше буде звернутися до професіоналів - по крайней мере, печуться про свою репутацію підприємство ні за що не зробить несмачний і відверто шкідливий для автомобіля стайлінг, адже репутація салону - це ті ж біжать по дорозі автомобілі.\nВарто лише порадіти, що сумний досвід власноручного тюнинга змушує в результаті багатьох автовласників звертатися в салони по тюнингу. Все менше ми бачимо на вулицях великих міст несумірні дефлектори вікон або кричущу аерографію. Лише в провінційних містечках часом можна зустріти маленьких монстрів, та й то сприймаються вони скоріше як пережиток епохи дикого капіталізму і рекету.\nДругие материалы в этой категории: « Шиномонтаж своїми силами чи варто\tЩо таке хороший автосервіс »


Червоногородський замок: з надією на відродження твердині зниклого міста\nСпалах COVID-19. Петриківський пансіонат закрили на карантин Три роки на передовій, а тепер потребує допомоги: історія військового з Тернопільщини Архітектори презентували оновлену концепцію ЖК CREATOR CITY Тернополяни літніго віку для оздоровлення займаються йогою у парку (Відео) Обурені жителі встановили оригінальні таблички Тернополяни за пів року купили нових авто на $13 млн У Карпатах заблукав 13-річний тернополянин Платіжка за гаряче водопостачання для тернополян за липень зменшиться на понад 30 відсотків Вирішив заробити на встановленні бруківки: на Тернопільщині судять підприємця Військовослужбовець з Тернопільщини зник безвісти На Тернопільщині вівчарка накинулася на дитину Мешканець Тернопільщини здобув перемогу в змаганнях на параплані Вантажівки руйнують дорогу: на Тернопільщині люди перекрили дорогу зерновозам У Тернополі на гуртівні стався вибух: одна людина загинула Тернопіль: у парку Національного відродження завершуються ремонтні роботи\n05.08.2019 19:13 Джерело: TeNews\nНа півдні Тернопільщини, серед гір, поруч з водоспадом півтори башти нагадують про спорожніле селище. Тут був центр князівства, мурований замок та елегантний палац. Червоногородський замок не перебуває на обліку як архітектурна чи історична пам’ятка. Тут не проводили жодних консерваційних, тим паче реставраційних робіт. Напевне тому 2013 року частина однієї з веж обвалилася.\nКолишнє місто отримало назву від кольору ґрунтів – червоних пісковиків. Географічний словник Королівства Польського (1880 рік) повідомляє, що Castrum rubrum (від латинського «Червоний замок») згадується в хроніках IX століття, як резиденція руських князів.\nПодільським Червоноградом володіли литовські князі Коріятовичі. Михайло Грушевський переконував, що місцеві воєводи здійснювали судову та адміністративну владу, були «агентами князя у всіх його справах».\nОтже, місто виконувало функції центру князівства. Цей факт підтверджують й дані, що у Червоному замку діяла броварня, де варили пиво та мед. Броварні завжди діяли в адміністративних центрах та княжих столицях.\nНа початку XVII століття Червоноград став власністю львівського каштеляна Миколи Даниловича. Тоді ж з’явився мурований замок.\nЙого систематично атакували татари, турки та угорці. Турки завоювали замок та на деякий час залишили місто спорожнілим.\n«Побудований за старою архітектурною модою замок на скелі омивається річкою Джурин та подекуди обкладений зруйнованими мурами», йдеться в документі 1765 року.\nВ розрізі будівля становила чотирикутник з винесеними назовні баштами, одна з яких була пошкоджена.\nНапівзруйнований замок простояв до початку XIX століття.\nАвстрійський уряд продав Червоноград та землі навколо Каролю Понінському.\nНовий власник розібрав дві башти і три крила старого замку Даниловичів, натомість відновив дві вежі та облаштував класичний палац. Залишки з місцевого червоного каменю могли стати частиною новобудови. Про це пише дослідник палаців та замків Роман Афтаназі.\nСинові Кароля, Каліксту Понінському, вежі нового палацу видалися низькими, він розібрав та спорудив вищі, в неоготичному стилі з великими вікнами та гребенями зверху.\nРазом з баштами панич «підняв» на один поверх нижні крила палацу.\nАвтором усіх перебудов при Понінських вважають Фредерика Баумана. Пізніше невеликі зміни здійснив львівський архітектор Казимир Мокловський.\nВнутрішнє облаштування палацу назвали «скромним, але елегантним».\nНа одній зі світлин можна розгледіти покриту паркетом підлогу, прикрашену ліпниною стелю з дерев’яною люстрою та сервант зі старовинною порцеляною.\nУ всіх кімнатах стояли нюрнберзькі меблі. Син судового урядовця був вражений колекцією старовинної зброї. Окрім того, Лонгин Горбачевський згадав про пам’ятник зі сценами нападу татар, який стояв у парку.\nІз західного боку палацу заклали круглий газон, який розділяла доріжка з високими трояндами обабіч, зі східного – квітник обмежував оборонний мур старого замку.\nПоруч був фонтан, а у садку облаштували теплицю для екзотичних рослин.\nПісля смерті Калікста Понінського палац перейшов у власність князів Любомирських. Споруда постраждала під час Першої, а надто – Другої Світових воєн.\nНаприкінці Другої Світової війни у стінах палацу розмістилися радянський «ісрєбітєльний отряд» переважно з етнічних поляків, з яким вступили у бій бійці Української повстанської армії. Після війни радянська влада переселила поляків до Польщі. Тому влітку 1945 року в селі залишилося лише три мішані родини. Поселення спробували відновити, поселивши три десятка сімей, депортованих із Лемківшини, але марно.\nНезабаром Червоногород знелюднів остаточно, хоча на картах і в документах село тривалий час значилося як існуюче. Офіційно Червоногород припинив існування лише у 1970 році, коли «село Червоне» виключили зі списку міст, селиш і сіл УРСР.\nТепер лише руїни неоготичних веж та костелу нагадують про колишнє місто, замок та його власників. А поруч із залишками палацу залишився дитячий літній табір.\nОднак руїни Червоногородський замку, Червоногородський водоспад (найбільший рівнинний водоспад України) мають всі шанси стати справжньою туристичною перлиною України.\nДжерело: TeNews Теги: #тернопіль, #новини тернополя, #новини тернопільщини, #тернопільські новини, #Тернопільське, #замок, #туризм


«Сонцестояння» - Галицький Кореспондент\nГоловна » Торенти » «Сонцестояння»\nУ ролях: Флоренс П’ю, Вілл Пултер, Вільям Джексон Харпер, Джек Рейнор, Джулія Рагнарссон\nДівчина Дані (Флоренс П’ю), не зовсім здорова психічно, і без того страждає, бо пережила сімейну трагедію, після якої так і не змогла оговтатися. Тепер її мучить депресія і вічні панічні атаки, а єдина важлива людина в житті, хлопець Крістіан (Джек Рейнор), давно до неї охолов і підтримує стосунки, мабуть, тільки з дивного почуття жалості. У надії повернути у відносини теплоту Дані напрошується в поїздку Крістіана і його друзів-антропологів до Швеції, де в одного з них, добродушного Пелле, є своя громада, яка щороку влаштовує фестиваль на честь свята середини літа, Мідсоммар. Правда, він не попередив друзів, що ритуали громади – зовсім не розвага для туристів. І в їхній пригоді, яку супроводжують різні психоделічні речовини, бедтріп – найбезневинніше, що з ними може статися.\nЗ усіх нових надій хорора, поспіхом наділених лаврами і гучними жанровими визначеннями (режисери, здається, і самі ще не зрозуміли, чи знімають вони «хорори нової хвилі», elevated horror чи, може, щось страшніше), Арі Астер чи не єдиний, хто після першого гучного успіху не став стрибати вище голови у своїх амбіціях. Його «Сонцестояння» зовсім не страждає від «хвороби другого фільму» і багато в чому виглядає чи то логічним продовженням «Реінкарнації», чи то версією з паралельної реальності, де все набагато сонячніше і дивніше. Тут та сама любов Астера до архітектурної умовності – є навіть відкрита паралель з ляльковим будиночком з дебюту, та ж тема сімейної травми, той же ірраціональний, але абсолютно зрозумілий жах перед язичницькою езотерикою, страшними нескореними силами, що діють за чужою людям логікою і законами. Правда, якщо в «Реінкарнації» містика була очевидною і відкрито виявляла себе в шаленому фіналі, то в «Сонцестоянні» вона так і залишається заточеною в деталях, ритуалах і психоделічних бедтріпах, варварських звичаях життєрадісних сектантів або зловісних осіб. Як і в кожній релігії, віра в істину тут важливіша від проявів цієї істини, втім героям від цього не легше.\nАрі Астер відкрито експлуатує жанрову пам’ять і знову обирає об’єкт жаху, від якого коліна тряслися у кількох поколінь глядачів і режисерів до нього. Якщо першого разу це були демони, відьмацькі ритуали та інші прояви лукавого, то тепер їх змінив фольклорний хорор сектантських громад, страх перед усіма, хто живе інакше і відкидає загальноприйняті норми моралі. Але поки «Плетена людина» – фільм, з яким неминуче порівнюють будь-який хорор, що зайшов на територію «фолк», – намагався цей страх раціоналізувати і пропустити через свідомість головного героя, людини нудної і до болю нам зрозумілої, «Сонцестояння» без найменших докорів сумління стає на інший бік. Цей інший бік весело огортає хтонь, куди з головою пірнають і режисер, і його головна героїня. Обидва, як не дивно, з власної волі, і, судячи з того, як спритно Астер працює з наркотичними ефектами, плаваючими пейзажами і по-тріпофобськи пульсуючими квітками, ще й одним способом.\nЯк тільки герої роблять крок навиворіт свідомості, вони миттєво потрапляють у горезвісний ляльковий будиночок, фігурки в якому по-слешерному прибирає явна рука деміурга – Астера. Режисер не соромиться жанрових умовностей, не боїться гратися з глядачем безпосередньо, ламати очікування і провокувати його зухвалими образами. «Сонцестояння» не знає півтонів і цілком існує в екстремальних надлишках: всі герої, крім богині сонця Флоренс П’ю (та й просто, чесно кажучи, богині), тут гіпертрофовані, насильство надмірне, а головний конфлікт ховається саме в протиставленні двох крайнощів. З одного боку, морок повсякденності і повна відсутність контакту у пари П’ю і Джека Рейнора. З іншого – лякає загальність, майже ройовий розум залитих сонцем сектантів, що ділять на всю громаду і їжу, і дітей, і навіть прояви емоцій. І не факт, що від цього буде щось страшніше. Симпатії Астера радше на боці другого: в його зображенні громади немає ніякої імперіалістської зарозумілості, він навіть найстрашніші речі показує з незгасаючою іронією.\n«Сонцестояння» взагалі не боїться бути смішним: комічного тут не менше, ніж жахливого, а незручного ще більше, ніж в «Реінкарнації». До фіналу, коли руйнується останній оплот звичної реальності, фільм перетворюється на еталонне кіно жанру «що це взагалі було?!», молодецький сонячний сюр, де навіть наймерзенніші образи сприймаються як частина веселого карнавалу. І це й правильно, адже сонцестояння, як не крути, – свято життя. Хоч і пов’язане з непристойною кількістю смертей.


Стара Котельня - місце чергових зйомок фільму "Вірити" » Католицький Медіа-Центр\nКатолицький Медіа-Центр » Новини » Новини з України » Стара Котельня - місце чергових зйомок фільму "Вірити"\n14:57 Четвер 0 325\nСаме цей невеличкий храм був обраний для чергових зйомок. У фільмі ця сцена триватиме лише 4 хвилини, однак знімальний процес тривав пів доби.\nЯк вже повідомлялося, наприкінці січня стартували зйомки фільму "Вірити". Художній фільм покликаний розкрити життя вірян за часів переслідувань.\nЗйомки чергової сцени відбувались у с. Стара Котельня, Андрушівського району на Житомирщині. Саме сакральна споруда цього храму, що належить до парафії св. Антонія, була обрана серед храмів Житомирської та Вінницької областей для зйомок фільму. На думку експертів та генерального продюсера о. Павла Вишковського ОМІ цей храм, його архітектура та інтер'єр, найбільше відповідають часам, про які йдеться у картині.\nЗавдяки гостинності настоятеля парафії о. Руслана Демчука протягом чотирьох днів перед зйомками група з 8 осіб працювала над реквізитами та необхідними речами для зйомок фільму, частина з яких була виготовлена, а частину взяли з меморіалу у Тиврові.\nІз самим храмом пов'язана незвичайна історія, яку переказують парафіяни. За часів СРСР храм у Старій Котельні був перетворений на кінотеатр. Однак фільми врешті показувати не вдалося. Бо на екрані з'являлась Богородиця. Спочатку думали, що це набожна віруюча жінка, що мешкає неподалік, стоїть перед екраном, однак у той час вона була вдома. Є люди, які говорять, що це була постать Діви Марії. Тому популярного кінотеатру тут не стало.\nКрім того, місцеві парафіяни свідчать, а їх тут не багато, близько 20, що після новен за заступництвом Діви Марії, які молились у парафії, люди отримували зцілення від раку. Тому саме місце позначене особливим зв'язком із Пресвятою Богородицею.\nУ Старій Котельні зйомки відбувались вночі, як цього вимагала сцена. Від 17:00 25 лютого до 6:00 наступного дня. Ця сцена у фільмі триває 4 хвилини, однак часу приготувань та зйомок було набагато більше. Сцена, що вувійде до фільму змальовує момент переховування літургійних речей, які віряни прагнули вберегти від профанації. Пан Станіслав, чоловік літнього віку, але дуже набожний, у свій час (а це реальний історичний факт та реальна особа) за часів переслідувань, коли не було священика, він очолював молебні. Тому прагнув зберегти від збещещення сакральні речі, бо у будь який момент солдати, вдершись до святині, могли їх забрати. Тому пан Станіслав з Петром (головний герой) і Галиною вирішують вночі піти до храму та сховати цінні речі. У певний момент вдираються солдати, які насміхаючись над літнім набожним чоловіком змушують його їсти сторінки Святого Письма. Він не витримує, задушуючись, помирає.\nПраця над фільмом триває. Свою підтримку проекту зйомок фільму "Вірити" висловив також ординарій Київсько-Житомирської дієцезії єпископ Віталій Кривицький SDB: "Нехай Господь благословить проект фільму, щоби був переданням Божого Слова".\nДякуємо всім причетним до зйомок, настоятелю парафії о. Демчуку та парафіянам (особливо родині Козаченко) за прийом знімальної групи, що нараховувала 40 осіб! Нехай Бог винагородить всім нашим добродіям!\n20:26 Субота 0 420 ВРЦіРО обговорила з головою Нацполіції роботу храмів під час карантину Керівництво Національної поліції України просить віруючих брати участь у богослужіннях за допомогою Інтернету.\n19:42 Понеділок Стартували зйомки художнього фільму "Вірити" Саме цей невеличкий храм був обраний для чергових зйомок. У фільмі ця сцена триватиме лише 4 хвилини, однак знімальний процес тривав пів доби.


Привітання Прем’єр-міністра України Володимира Гройсмана з Днем Незалежності України (Fin.Org.UA)\n24.08.2019 09:06 | Fin.Org.UA за інформацією КМУ\nДорогі співвітчизники! Від імені Уряду та від себе особисто вітаю з Днем Незалежності України! Всупереч усім випробуванням, які постали перед українським народом протягом ХХ сторіччя, нам вдалося вистояти і здобути у 1991 році омріяну незалежну державу.\nАле шлях незалежності виявився непростим – Україна у процесі складних трансформацій. Ні для кого не є секретом, що українське суспільство втомилося десятиліттями спостерігати імітацію державної політики.\nСвій вибір на користь розвитку, а не імітації українці зробили ще у 2014 році, коли усвідомили ключові стратегічні пріоритети національного успіху – політичні та економічні свободи, докорінні внутрішні реформи та незворотність євроатлантичної інтеграції.\nСаме тому Уряд працював над впровадженням значних змін практично у кожній сфері суспільного та державного життя.\nДуже важливо, щоб динаміка цих змін продовжувалася і надалі. Час – завжди найкращий арбітр, який розставить акценти і щодо невдач, і щодо успіхів.\nАле вже сьогодні є очевидним, що протягом останніх років в Україні відбулося більше змін, аніж за всі десятиліття незалежності. Тож закликаю усі політичні сили, громадянське суспільство та громадян і надалі працювати задля подальшого наповнення нашої державної незалежності реальним змістом! Дякую усім, хто був причетним до тих змін, яких нам вдалося досягти! Вірю, що разом ми досягнемо успіху! З повагою Прем’єр-міністр України Володимир ГРОЙСМАН


Книга Малятам про звіряток. На подвір'ї (з аудіосупроводом) - Книжковий інтернет-магазин - Видавництво Ранок\nМалятам про звіряток. На подвір'ї (з аудіосупроводом)\n23 Грудня, 202011:11\nЗ красивими ілюстраціями та приємна на дотик. Чудовий супровід що дуже подобається малюкам.\nСерiя Малятам про звіряток\nМы обов'язково повідомимо про наявність товару(Код: 123-М322018У).\nпро його наявність (Код: 123-М322018У).


Цивільний літак рейсу МН17 збито російською ракетою.\nЦивільний літак рейсу МН17 збито російською ракетою\n17 липня 2014 року катастрофа літака Boeing-777 рейсу MH17 у небі над Україною забрала життя 283 пасажирів та 15 членів екіпажу, в тому числі 80 дітей. Найбільше серед загиблих було громадян Нідерландів, Малайзії та Австралії.\nЗараз у рамках слідчої групи спільно працюють представники Австралії, Бельгії, Малайзії, Нідерландів і України. Сьогодні Об'єднана слідча група (JIT) представила перші результати кримінального розслідування причин катастрофи авіалайнера рейсу МН17. Нижче - уривки з повного тексту звіту.\n"Вогнева установка "БУК" доставлена з території Російської Федерації і після цього повернута на територію Російської Федерації".\n"Використана для цього установка BUK-ТELAR доставлена на схід України з території Російської Федерації. Слідча група змогла скрупульозно відновити маршрут, прокладений установкою Бук та супроводжувальними транспортними засобами. Спочатку ми робили це головним чином за допомогою перехоплених телефонних переговорів і відео- і фотокадрів, знайдених в соціальних мережах. Після того, як в минулому році ми розмістили заклик, до нас звернувся ряд свідків, яких ми допитали і які дали свідчення про те, що бачили пересування установки "БУК".\n"Самохідна вогнева установка "БУК" доставлена в Україну з Російської Федерації і, після того, як вона була використана для атаки на авіалайнер рейсу МН17, була знову повернута на територію Російської Федерації".


Геращенко каже, що голодування рідних не допоможе звільнити заручників - Влада. Державна політика України. Свіжі новини про політику і не тільки.\nГеращенко каже, що голодування рідних не допоможе звільнити заручників\nОголошення голодування декількома матерями і дружинами українських громадян, які перебувають в заручниках у бойовиків на Донбасі, не допоможе якнайшвидшому звільненню полонених\n8 серпня 2016 22:56\nПро це написала у "Фейсбук" перший віце-спікер Верховної Ради, представник України в підгрупі з гуманітарних питань Тристоронньої контактної групи Ірина Геращенко, передає depo.ua.\n"Навряд чи хлопці, які зараз в полоні, зрадіють, якщо дізнаються, що їхні мами і дружини прийняли рішення голодувати.... Знаю, у бранців і так рветься серце, що їхні рідні не можуть їх обійняти, що вони так довго чекають і борються, нервують, переживають... І ось сьогодні, в результаті певної акції під АП (адміністрацією президента - ред.), кілька нещасних жінок вирішили голодувати ... Якби це хоч якось допомогло у звільненні хлопців, за яких ми б'ємося... Якби це хоч якось розтопило серця тих, у кого ключі від в'язниць заручників... Очевидно, що ні", - зазначила вона.\nГеращенко також висловила думку, що "безвідповідально і жорстоко втягувати сім'ї заручників в подібні авантюри. Так використовувати їхній відчай".\n"Будемо робити все, щоб умовити мам і дружин повернутися додому, їм потрібні сили і витримка дочекатися своїх рідних. І робимо все, щоб звільнити хлопців. І якщо деякі деталі не можна говорити до моменту звільнення, це не означає, що робота не ведеться", - підсумувала вона.\nНагадаємо, сьогодні під Адміністрацією президента відбувся мітинг родичів українських заручників. На мітингу були присутні народний депутат Надія Савченко і її сестра Віра. На мітинг також прийшли бійці, які раніше були звільнені з полону. Всього в акції брали участь близько сотні осіб.\nНадія Савченко запропонувала міняти полонених дружинам Порошенка та Медведчука.\nІрина Геращенко відповіла Савченко щодо посередництва дружин Порошенка та Медведчука в обміні заручниками.\nРаніше Надія Савченко оголосила голодування на знак протесту проти бездіяльності влади у питанні звільнення полонених.\nМітки: Ірина Геращенко, обмін заручників


Коли вулицями Ужгорода їздитимуть нові автобуси? – Карпатський Оглядач\nКоли вулицями Ужгорода їздитимуть нові автобуси?\nСьогодні, 3 червня, у рамках урбаністичного фестивалю «Майстерня міста», відбулася «Кава без краваток» із заступником ужгородського міського голови Олександром Білаком.\nПід час зустрічі містяни обговорили із заступником мера муніципальний транспорт, плани святкування Дня Ужгорода, результати минулорічної «Майстерні міста» а також створення сприятливих умов для молоді.\n«Ми намагаємося враховувати пропозиції ужгородців. Наприклад, робимо простір міста доступним для людей з обмеженими можливостями, – коментує заступник міського голови Олександр Білак. – Актуальною темою зараз є користування пільгами на проїзд в громадському транспорті. Щодо цього питання багато законодавчих змін було прийнято на початку року. В тому числі й монетизація пільг».\nПід час зустрічі заступник міського голови наголосив, що з початку серпня запрацює комунальний транспорт – перші 10 автобусів їздитимуть новими маршрутами. На маршрутах, що здійснюватиме комунальний транспорт, міська влада може регулювати пільгові перевезення.\nДля того, щоб визначити, якими маршрутами їздитимуть нові 10 автобусів, у соціальних мережах проводять опитування. Окрім звичних напрямків, запрацюють і нові. Наприклад, із прогнозованих маршрутів – напрямок від “Епіцентру” через площу Петефі на “БАМ”. Із нововведень – на вулиці Швабській буде заборонено паркування з правого боку.\nКава без краваток Майстерня міста урбаністичний фестиваль


Сто днів служіння. Аналітика, Політика ДНІПРОГРАД\nГоловна / Аналітика , Політика / Сто днів служіння\nПоміж тим минули перші сто днів президентства Володимира Зеленського. Сто днів — термін достатній, аби вже говорити не лише про очікування, проте надто короткий для справжнього розчарування. Тим більше, політичні кроки та методи публічної комунікації нового українського президента ускладнюють сам факт оцінки президентської діяльності.\nЗа великим рахунком, поки що Володимир Олександрович звільняє персонажів, проти звільнення яких ніхто нічого не має, й хамить тим, захищати кого ні в кого не підійметься рука. Регулярні звернення з незначних приводів, не до кінця чітка й зрозуміла кадрова політика, обережне спілкування «на міжнародному рівні». Поки що президент збирає традиційний урожай післявиборчої постейфорійної любові. Згадайте: п’ять років тому було те саме: президент, якого благословляють на чесну клопітку працю, прем'єр, який літає економ-класом, викликаючи загальне замилування, жодної поблажливості до тих, хто програв, жодного зазирання в майбутнє.\nМайбутнє тим часом не чекає на нашу увагу — воно рішуче вламується в щоденність, нагадуючи про те, що час загалом має здатність минати швидко й непомітно, і що так чи інакше довго знаходитись у підвішеному стані шкідливо для здоров’я. На ейфорії можна виграти вибори, проте при прийнятті бюджету ейфорія не найкращий помічник. Час, на відміну від багатьох із нас, працює постійно, і не факт, що працює він саме на нас.\nПоки ейфорія не спаде, вона й далі визначатиме політичну позицію громадян України, які цього року зламали кригу вітчизняного політикуму, цілковито й безапеляційно віддавши владу в нові руки. Ставлення до президента його виборців далі нагадує любов бабусі до своїх онуків — щиру й нелогічну. Будь-який публічний жест гаранта викликає схвалення, будь-яка критика викликає несприйняття, всім, за великим рахунком, подобається балансування першої особи поміж незручних питань і непримиримих опонентів. Зрештою, президент не надто й старається при цьому балансуванні, він далі воліє просто не коментувати, не озвучувати, не нагадувати, коли хтось забуває й не шукати відповіді, коли нагадують йому. З точки зору тактики — бездоганно. З точки зору стратегії - традиційно наводить на думку, що жодної стратегії не існує. Існує кураж і кредит довіри. Втім, куражу може надовго не вистачити. Кредиту так само.\nОпоненти нової влади поки що працюють у порожнечу, подібно до бігунів естафети, які ще не схопили до рук естафетну паличку, проте вже поволі набирають швидкість. Оцінювати, за великим рахунком, немає чого, тому спільнота зескептиків розминається переважно на зовнішньому вигляді або розпорядку дня новообраного президента. Заняття захопливе, проте без особливого державотворчого потенціалу. Маневри довкола проведення(чи непроведення) параду чи скандали довкола МЗС особливої суспільної дискусії не викликають. Так чи інакше слід чекати на початок роботи нового парламенту, на початок роботи нового уряду, загалом — на початок роботи.\nНасправді ж усі розуміють, що все найцікавіше у нас попереду, що владі так чи інакше доведеться озвучувати якісь речі, пов’язані не лише з президентським тролінгом окремих (переважно провінційних) чиновників, але й із стратегічним розвитком країни. Себто так чи інакше новим очільникам держави доведеться пояснити суспільству, які саме лінії очільники вважають для себе червоними, за які з них вони збираються заступати, за які заступати вважають неприпустимим. І оскільки суспільство саме по собі є далеко не одностайним у визначенні цих ліній, не важко передбачити, що саме тут і почнуться перші розбіжності, перші розходження в оцінці, перші голосні розлучення.\nЩо там усе-таки з окупованими територіями? Що там із корупцією й посадками? Що там із тарифами-бюджетами? Не говорячи вже про таку вдячну до рефлексій та народного невдоволення територію гуманітаріїв: мова-історія-пропаганда. Комусь так чи інакше доведеться озвучити не зовсім комфортні для себе речі. А комусь доведеться ці некомфортні для себе речі почути.\nНатомість поки що доводиться хіба що вкотре слухати заяви та обіцянки, уявляючи, як це все може бути реалізованим у наших польових умовах. Перші сто днів особливої ясності в наше колективне бачення майбутнього не внесли. З іншого боку, ніхто нічого особливо й не очікував.\nТеги: Зеленський, опоненти, реалізація


День Волі у Білорусі 2021: чому Лукашенко боїться свято\nДень Волі у Білорусі: чому Лукашенко боїться цього свята\n25 березня 2021, 07:01 Читать новость на русском\nДень Волі 2021 / Getty Images\n25 березня 1918 року у Мінську було проголошено незалежну Білоруську Народну Республіку (БНР) – першу в історії національну державу білорусів. Цей день у Білорусі відзначається як День Волі й це дуже не подобається місцевому диктатору – Олександру Лукашенку.\n25 березня у Білорусі відзначають День Волі. Попри те, що старанням режиму Лукашенка цей день не має статусу державного свята, для мільйонів людей він є важливим символом боротьби за свободу та незалежність Білорусі. Боротьби, яка триває.\nЧитайте також Величезну колону танків і БМП помітили біля кордону Білорусі з Польщею\nДень Волі в Білорусі – історія свята\nНа початку 1918 року більша частина білоруських територій була окупована німцями, згідно Берестейського миру, що його підписали більшовики з Кайзерівською Німеччиною. У цих умовах представники Всебілоруського з'їзду вирішили спробувати взяти владу до своїх рук. Було оголошено про створення БНР та Ради БНР.\n25 березня 1918 року Рада БНР проголосила Третю статутну грамоту, згідно якої утворювалась нова незалежна держава білорусів. Проголошення незалежності відбувалось у надзвичайно складних умовах – окупаційні німецькі війська не бажали передавати владу білорусам й обмежили діяльність нової держави культурницькою та освітньою діяльністю. Попри усю непевність становища БНР визнали країни Балтії, Кайзерівська Німеччина та її союзники, а також демократичні держави, що постали на руїнах Російської Імперії. Однією з перших визнала БНР незалежна українська держава – УНР.\nДень Волі – що це таке:\nВтім, БНР як держава проіснувала лише кілька місяців. Знищили паростки незалежності Білорусі більшовики та поляки. Ні перші, ні другі не бажали бачити білорусів незалежними, а тому після того, як кайзерівські війська змушені були повернутись на батьківщину – молоді хижаки знищили зародки білоруської державності та поділили між собою її землі у 1921 році згідно умов Ризького Миру.\nПісля цього на довгі десятиліття білоруси лишились без власної держави – квазіутворення під назвою Білоруська Радянська Соціалістична Республіка була лише колонією Москви й входило до складу Радянської Імперії – СРСР.\nПредставники ж БНР змушені були тікати з батьківщини та створити уряд у вигнанні. Він діє й до цього часу, адже боротьба за незалежність Білорусі триває й через 103 роки після подій весни 1918 року.\nУ радянські часи БНР всіляко декомунізували, проте пам'ять про ті події знищити не змогли. Прагнення білорусів до свободи пережили СРСР й, починаючи, з 1990 року день проголошення незалежності БНР отримав свою сучасну назву – День Волі.\nБілорусь Олександра Лукашенка\nПісля розвалу СРСР у 1991 році Білорусь отримала шанс на нове життя. Було проголошено державну незалежність, до влади прийшли демократичні сили. Втім, у 1994 році у країні відбувся реванш. В умовах жорсткої економічної кризи білоруси проголосували за лівого популіста Олександра Лукашенка.\nЧитайте також "Цього вимагають громадянське суспільство та народ": у Данії перейменували Білорусь\nКолишній директор радгоспу заходився відроджувати "Совок" й досяг у цьому успіхів. Фактично білоруси повернулися у часи БРСР з централізованою економікою, домінуванням державного сектору економіки над приватним, засиллям спецслужб та авторитарним диктатором на чолі. Лукашенко стрімко почав згортати демократичні реформи – скасував національні червоно-білий прапор та герб, повернув замість них фактично радянську символіку.\nХто такий Олександр Лукашенко:\nЯк і личить "заповіднику Совку", Білорусь почало тягнути в обійми Москви – країна отримала від Росії мільярди доларів "допомоги" й на ці гроші створила свою версію "соціального раю", натомість довелося поступитись значною часткою суверенітету та національною ідентичністю. Процес русифікації в Білорусі набув загрозливих форм – нині більшість мешканців країни говорять російською й цураються рідної мови, чимало білорусів просто не розуміють білоруської.\nУ 2010-х Лукашенко спробував провести "лагідну білорусизацію" та пограти у багатовекторність, але, як і свого часу президент України Кучма, зазнав фіаско. У ЄС з "останнім диктатором Європи" справу воліли не мати, а в Росії його бачили "молодшим братом" та безумовним сателітом з обмеженим терміном придатності. А диктатор натомість прагнув вічної влади.\nРеволюція у Білорусі:\nУ серпні 2020 року у країні відбулися президентські вибори – на них було оголошено, що Лукашенко вшосте переміг. Перед цим диктатор усунув усіх можливих конкурентів-чоловіків, а його головною суперницею стала дружина ув'язненого ним блогера Світлана Тихановська. Вибори пройшли з масовими порушеннями й не були визнані цивілізованим світом. Втім, це не завадило Лукашенку оголосити про свою перемогу з результатом у 80% й вшосте пройти процедуру інавгурації.\nЦивілізований світ не визнав ані результатів виборів, ані такого президента. Не визнав їх й білоруський народ – громадяни Білорусі масово вийшли на вулиці на мирні акції протесту. Режим Лукашенка у відповідь застосував найжорстокіші методи – не зупинився перед катуванням і вбивством людей. Тисячі білорусів були заарештовані та кинуті до буцегарень, втратили роботу або опинилися поза законом та змушені були тікати з країни.\nДиктатор знайшов винних:\nПопри звірячу жорстокість Лукашенку не вдалося придушити народну Революцію. Масові мирні акції протесту та страйки тривали кілька місяців й припинилися лише з настанням холодів – у листопаді 2020 року. Втім, це була лише пауза – вже в січні 2021 року протести поновилися, а навесні мають отримати новий імпульс. Символічним днем для цього стане 25 березня – День Волі.\nДень Волі у сучасній Білорусі\nПублічно день проголошення незалежності БНР почали святкувати ще в 1989-му – за 2 роки до знищення СРСР. У 1990-му – це робили кілька сотень людей, а в 1993-му – тисячі по всій країні.\nПісля приходу до влади Лукашенка День Волі не відзначався на державному рівні, але став важливою датою для опозиції, яка традиційно проводила 25 березня марш у Мінську та інших містах країни. Цей день став центральною подією протестного руху. Лукашенко боявся цього свята й від самого початку намагався його знищити.\nДень Волі-1996 – репортаж Павла Шеремета:\nУ 1996 році режим провів перші масові репресії проти учасників мітингу на День Волі. Втім, придушити народний спротив Лукашенко не зміг – протести тривали до літа й отримала символічну назву "Мінська весна".\nНапередодні Дня Волі-2006 в Білорусі пройшли "вибори президента" – на них не без фальсифікацій знову переміг Лукашенко. Знущання над волею народу знову вивело людей на вулиці, але й цього разу масові протести були жорстоко придушені – кілька сотень людей, що намагалися утворити білоруський аналог Майдану, були заарештовані. Серед них – кандидат в президенти Олександр Козулін. Його режим засудив до 6,5 років ув'язнення як організатора масових акцій.\nЗ того часу участь у цій події стала небезпечною справою. Втім, попри загрози насильства та арештів білоруси продовжили виходити на мітинги з вимогами демократичних реформ і припинення репресій.\nМінськ відзначає столітній ювілей БНР / Фото Getty Images\nУ 2014 році учасники мітингу у Мінську підтримали Революцію Гідності в Україні та засудили російську агресію проти сусідньої держави. Не забули й про вимоги до Лукашенка, але той знову свій народ не почув.\nУ 2017 році активісти додали до політичних вимог економічні, до мітингу долучилися представники молодого "середнього класу" й провели так званий "Марш недармоїдів". Загальна кількість учасників вже була доволі велика – від 5000 до 7000 людей.\nДень Волі-2018 у не вільній країні / Фото Getty Images\nУ 2018-му – у день століття проголошення Незалежності на марш вийшли майже 50 000 учасників. Люди під національним червоно-білим прапором скандували "Жыве Беларусь” й вимагали від влади змін. Влада традиційно своїх громадян не почула й заходилася "закручувати гайки" далі.\nУ 2021 році масові зібрання на День Волі знову опинилися поза законом, проте це не значить, що громадяни Білорусі не вийдуть на нові мітинги та акції. Цього разу в них чіткі вимоги – "Геть Лукашенка". Сам "президент" це добре знає й боїться втратити владу – примара Каддафі вже давно супроводжує його.\nБілорусів підтримує весь цивілізований світ (щоправда, здебільшого морально), а на боці диктатора лише його пригодовані силовики та частково Росія. Остання за Лукашенка лише по інерції, але має чимало кандидатур йому на заміну, зокрема й серед лідерів білоруської опозиції. Для Росії головне – зберегти вплив над цією територією й не допустити прихід до влади національно свідомих сил. Так небезпека для Кремля існує, але навіть зараз вони в меншості серед доволі численної, нехай й не надто добре організованої опозиції.\nДень Волі-2014 у Києві:\nЗа роки жорсткої русифікації білоруси, на жаль, втратили велику частину національної ідентичності й не уявляють себе не під впливом Росії. Так само було й з Україною та українцями, яким для того, щоб зрозуміти, ким вони є, довелося здійснити 2 революції.\nТакож вони побачили та переконалися, що той, хто називав себе "братом", насправді є ворогом й ладен встромити ножа у спину за першої ліпшої нагоди. Сценарій з “ударом ножем”, на жаль, не виключений й нині – Росія має з Білоруссю відкритий кордон й повністю контролює збройні сили свого сателіта, ба більше, на території країни постійно проводяться російсько-білоруські військові навчання, де відпрацьовуються каральні операції проти вигаданої "Вейшнорії".\nУ цих умовах колективний Захід зайняв вичікувальну позицію – режим Лукашенка обклали санкціями та оголосили ізгоєм. Втім, автаркія має запас міцності завдяки допомозі Росії та Китаю. Лукашенко нині розробляє варіанти "транзиту влади", але вирішувати тут, схоже, не йому. Він вже виклав карти на стіл й спробував втопити Революції у крові, спробував забрати національний прапор і оголосити його символом фашистів. Все було марно: люди не злякались репресій й готові до нових протестів.\n"Останній диктатор Європи" втрачає час і поступово стає минулим, хоч і не помічає цього. Білоруси все гучніше повторюють слова з пісні Віктора Цоя, а деякі – навіть гасла на рідній мові: "Верым! Можам! Пераможам!" та "Жыве Беларусь".


Сірогозщина: коли і де дивитися Персеїди\nУ серпні очікується один з найпотужніших метеорних потоків\nНа падаючу зірку можна загадати бажання. У серпні 2019 року є всі шанси здійснитися вашим бажанням, тому що мова йде про зоряний потік під назвою Персеїди.\nОсобливості зорепаду в серпні 2019 року\nЕксперти зазначають, що Персеїди будуть активними практично весь серпень — починаючи з перших чисел і аж до 20 серпня, коли спалахи метеорів майже зникнуть і стануть вкрай рідкісними.\nПік Персеїд припадає на ніч з 12 на 13 серпня. Очікується близько 120 метеорів на годину, або 2 в хвилину, що досить багато. Якщо врахувати, що яскравість падаючих зірок буде високою, нас очікує гарне видовище. Яскравість залежить від швидкості частинок і від їх походження. В даному випадку мова йде про комету Сфіфта-Туттля, через пояс уламків якої Земля пролітає щороку в цей час.\nРадіант потоку знаходиться в сузір'ї Персея, від якого Персеїди і взяли своє ім'я. Починати милуватися ними варто десь з 10 години вечора. Найкраще зорепад видно в районі другої години ночі і до четвертої ранку.\nАстрологічний сенс Персеїд\nУ серпні нас чекає прекрасне світлове явище — Персеїди, яке не припиняється тисячі, а може, і мільйони років.\nЗ давнини астрономи і астрологи вважали, що цей зорепад має величезну силу через свою інтенсивності. Астрологи і зараз вважають, що Персеїди пов'язані з любовної удачею, з романтикою, сім'єю. Тож найкраще загадати бажання, яке стосується саме цих сфер життя.\nПерсеїди приносять нам любов, удачу, яскраві емоції. Цей зорепад ніяк не пов'язаний з фінансовою складовою, хоча має відношення до творчого початку, тому в пікової фазі люди креативних професій можуть досягти успіху в своїй улюбленій справі. Любов до роботи — це теж любов, так що можна при вигляді падаючих зірок загадати бажання, пов'язане з досягненням якихось цілей в професії.\nЧитайте також: 13 найцікавіших речей, які сірогозці продають на ОLX\nЧитайте також: Нижньосірогозький райавтодор ремонтує сільські дороги Сірогозщини асфальтом власного виробництва


Навчання під час війни - 9 Телеканал\nВійна — навчанню- не завада. Студенти України можуть і надалі отримувати вищу освіту. На сьогодні чимало ВИШів країни розкрили свої цифрові простори. Серед них і Національний технічний університет «Дніпровська політехніка». У ньому студенти з зони бойових дій можуть продовжити своє навчання онлайн. Отримати відповідні документи та стати абітурієнтом.


Щоденник страченої - Марія Матіос - Сторінка 14 з 34 / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nЩоденник страченої – Марія Матіос\nЖах, пережитий мною за три лікарняні дні, після листівки відновився з такою силою, що в мене почалася затяжна депресія.\nЯ втратила апетит, сон, цікавість до будь-чого.\nНе відповідала на телефонні дзвінки, взяла відпустку і цілими днями цмулила дешеве вино: щоб швидше сп'яніти.\nЗнала: більше я не зможу зачати. Була занадто старою для першого аборту.\n…А листівочку довго тримала під матрацом, аж поки не зрозуміла остаточно, що й вона мені не допоможе.\nТа я її чомусь не викинула.\nЦя вчорашня знахідка — листівка-молитва — так стриножили мене, велику невірницю і велику безбожницю, що я вперше в свідомому житті побрела до храму.\nМені захотілося помолитися за своє умертвлене дитя. Уперше…\nЗ жахом я зрозуміла, що не знаю, куди йти. У місті чи не на кожному кроці церква, а я стояла на роздоріжжі и відчувала, як від сорому загораються щоки. Я чула про міжконфесійні чвари, але не чула, де можна замолювати гріхи за убієнне життя.\nМоже, піти до іудеїв?\nАле я про їхні закони нічого не знаю.\nЗ мусульманами — іще гірше.\nКатолики не дуже заохочують аборти.\nА свої — православні — чубляться за гроші, а не за Бога, забуваючи про страждущі душі таких, як я.\nІ я ступила на поріг маленької — схожої на капличку — церковці.\nМені здавалося, що в малій за розмірами церкві меншає гріх. Або стає менш видимим Богові.\nМолодий церковний урядник, з яким зустрілися мої очі, докірливо похитав головою:\n— Пані, запам'ятайте: в церкві не наступають на поріг.\nІще не переступивши порогу, я зрозуміла, що дорога до храму мені заказана.\nПроте я купила свічку і почала ходити порожньою церквою. Відчувала, як мені незатишно. Мабуть, брешуть ті, хто каже, що в Господньому храмі людина, не залежно від міри її гріха, відчуває душевну полегкість. Мені було важко, некомфортно.\nЧерниця, що продавала свічки, довго спостерігала за мною, а потім нечутно стала за плечима:\n— Що ви шукаєте, жінко? Снувати по церкві — не годиться.\n— Я хочу помолитися.\n— За здоров'я чи за упокій? — лагідно перепитала.\n— За… — я затнулася, — … за померлого.\n— Чоловік чи жінка?\n— Он там при вході ліворуч на столик покладіть свічечку і помоліться. Господь вас почує. Можете написати ім'я дитини.\nНаступного року у цей же день\nНіхто мене не почув.\nНі Бог, ні той, хто зробив мене нещасною.\nТа я більше й не намагалася достукатися до Всевишнього правителя. Він, мабуть, найбільше любить удатних, не заблудлих, менш грішних.\nІз слухняними йому простіше. Вони щораз удосконалюються у своєму послухові.\nЗ такими, як я, — самі проблеми. Без надії, що із блудниць зробляться послушниці.\nЧому так є, що в хвилини душевного сум'яття, зовнішній світ мало не чоботом додатково нагадує тобі про твою кризу?! Так, ніби в середині тебе працює передавальна станція, що посилає внутрішні імпульси за межі єства? Якщо це не містика, то що?\nІнакше чого б то з динаміка допікав мене вже й не знаю, чий голос, — голос надприродний, чи голос тутешній:\n«Стыдно мне, что я в Бога не верил…\nГорько мне, что не верю теперь».\nА знаєш, я й справді не вірю ні в що, окрім нас двох.\n31 грудня, напередодні 2000 року,\nІ це — не кінець світу?!!\nЦікаво, хто може облікувати, скільки людині відведено випробувань?\nА скільки випробувань людина відбуває насправді?\nІ де той містифікатор, який придумав вічну і найстрашнішу казочку про те, що всім на світі керує Бог?\nА раз керує — значить, лякає.\nЯк лякає — значить, він терорист?\nНавіщо з Бога роблять Бен Ладена?\nІ того, й того шукають всі, — а ніхто не знаходить. Але голос його чують, дива його ввижаються.\nУ Бога що, є своя Аль-Джазіра чи всепланетний комп'ютер із реєстром кожної особи?\nІдентифікаційний номер кожного підданого?\nІ хто в Бога оператор комп'ютерного зв'язку? Провайдер?\nХто виконавець Божої волі?\nХто служить Суддею?\nЯкою валютою розплачується Бог зі Смертю?\nАдже для пані Смерті сам процес смерті — бізнес? Інакше, навіщо б їй висмикувати з життя квітучих людей? Для чого іншого, як не для торгу з тим, хто обліковує душі на тому світі? Без особистого зиску — навіщо плодити чиїсь сльози, тугу? Залишати стільки калік, недужих, а забирати кращих?\nЗрештою, як усе це можна контролювати?\nЧорних і білих?\nПереплітати їхні судьби?\nМстити за гріхи п'ятого коліна?\nО, тоді не дивно, що один Бог упоратися з таким обсягом роботи не може, через те, напевно, боги, як люди, також поділили сфери свого впливу. Ісус, Будда, Магомет, Єгова. Один добріший, інший — милосердніший. Той — більш ліберальний. Цей — майже постмодерніст.\nАле, чекайте, а понад ними, що — Смерть у одній особі??! Могутніша за всіх богів із людьми разом узятими?\nВ такому разі, молитися треба Смерті, їй одній, всесильниці, вседержительці?\nІ без посередників.\nНемає гармонії ніде…\nА ми хочемо гармонії між людьми…\nО, Боже, але ж сьогодні я не п'яна…\nІ цей Новий рік, та що Новий рік — нове тисячоліття, в якому, мабуть, так само не буде кінця світу, як не було в минулому, — я зустріла з невідкупореним шампанським.\nСкільки за моє життя було їх таких, самотніх????\nА скільки ще попереду???\nЗранку наступного року…\nНе впізнаю себе. Бо я думаю про те, про що раніше ніколи не пеклася моя егоїстична душа. Ніколи не мала бажання дістатися суті іншої, окрім суті своїх відчуттів до одного-єдиного чоловіка.\nЩо зі мною зробилося після отого давнього походу до храму?\nЯк смішно… я думаю про гріхи!\nДе той шлагбаум, що встановлює міру, чи, власне, кордон гріховності людини, її аморальності?\nЦі чортові забобони — заборони — перестороги — колінопреклонство – страх, невідомо перед чим… Вони мені отруїли життя. Це віддає глибоким селом. І нічого немає, окрім самого себе і твого внутрішнього життя. Зовнішні маразми — антураж. Для різноманітності.\nЦікаво, що сказали б на це ті, що проповідують з екрана добро і совість???\nОн на смітнику бомжиха з дитиною розклали вогнище — гріються. А ввечері вкладуться спати в дірявому брезентовому наметі. І нічия совість не прокинулася, щоб винести їм бодай укривало.\nБрехня. Усе брехня. Скрізь брехня. Від малого — до великого.\nІ стандарти багаторазового користування на всі випадки життя.\nЩо я верзу? Я п'яна.\n…А він вкотре поміняв телефон.\n29 січня 200…\nІ все ж… чому між людьми можлива гармонія, хоча й нетривала… або дуже тривала, але можлива? Куди вона потім зникає? Видозмінюється? Чи що з нею відбувається?\nмовчки покидає нас.\nЦікаво, людство засвоїло так багато знань, зробило винаходи, вивчило так багато слів, довчає Всесвіт — а не знає елементарних речей: не знає процесу розлюблення одною людиною іншої.\nНевже і справді все зводиться до банальної хімічної реакції певних хімічних елементів в організмі?\n« Назад1\t... 45678910111213\t14 15161718192021222324\t... 34Вперед »


Сам не хам, а іншим не дам - Порт корисних новин\nдодому Історії покупці Сам не хам, а іншим не дам\nДва роки працюю в мережі книжкових магазинів. Моя робота мене цілком влаштовує, хоч і втомлююся від неї, як і будь-яка працююча людина. За ці два роки я вже стільки бачила і чула, що можна писати книги на тему «як переступити через себе у спілкуванні з покупцями і не почати ненавидіти весь світ».\nСкажу відразу, що і покупці, і продавці бувають хороші і, м’яко кажучи, не дуже. Я теж стикаюся з хамовитими продавцями, тому не збираюсь нікого захищати, але іноді покупці самі забувають, що бувають неправі, бо вони, на жаль, «завжди праві», а ми за законом повинні мовчки обслуговувати.\nЧому так мало покупців, у яких очі на потрібному місці? Невже так важко прочитати, що написано на ціннику? Невже ви не бачите вивісок, не звертаєте увагу на графік роботи, який висить на дверях? Чому доводиться носом тикати вас в потрібну полицю, коли ви стоїте навпроти неї і розігруєте комедію, що вам не видно? Іноді я шкодую, що в якості форми не видають футболку, на якій були б написані відповіді на всі дурні питання, які нам доводиться прояснювати покупцям по сто разів на день.\nЯ намагаюся бути доброю і ввічливою, навіть коли чергова баба кричить на мене, що ми шахраї, тому що нам не привозять стержні для ручок за п’ять рублів. Навіть пояснення, що стрижень коштує стільки ж, скільки і ручка, не допомагає, т. к. раніше все це коштувало копійки. Не знаю, як пояснити черговий жінці середніх років, що нам не встановлять кондиціонер біля виходу, коли вона, не встигнувши зайти в магазин, кричить з порогу: «Дайте мені книгу скарг! У вас занадто душно!» Коли у нас в магазині величезні черги, ми не можемо відмовити в обслуговуванні людині, у якого в кошику купа товару, а ви стоїте третім в черзі з однією книжкою, тому театрально швыряете її мало не в обличчя продавцю. У гіпермаркетах ви ж так не робите. Невже ви думаєте, що тільки там люди купують на великі суми?\nА як я обожнюю людей похилого віку, які хочуть з вами поспілкуватися. І якщо ви їх ігноруєте, то вони починають діставати найближчого покупця, відволікаючи його від справи. Або, наприклад, любителів зайти в магазин і говорити півгодини по телефону на весь голос, забуваючи про те, що в залі є люди, яким ваша особиста життя нецікаве. Особливо мені приємно говорити, що для повернення товару обов’язково потрібен паспорт і заповнені документи, навіть якщо ви хочете повернути пакет, який тільки що купили. Адже ви не думаєте своєю головою, коли берете те, що вам не потрібно, а ми не можемо порушити правила заради ваших семи рублів.\nНе будьте редисками, зрозумійте, що всі ми люди. Не ставтеся до продавцям як до своїх підданих, щоб потім не писати скаргу про те, як вас погано обслужили. Адже ми відчуваємо ваш негатив і, часом, самі не помічаємо, як можемо відповісти вам тією ж монетою. І пам’ятайте, якщо вам погано поставилися продавці, хоча з вашого боку не було агресії, ви завжди можете на них поскаржитися і виявитися праві.\nпопередня статтяКазка про зайців (22 фото + текст)\nнаступна статтяКласний диван в автосалоні Peugeot (4 фото)