6 ПРАВИЛ ЯК ПРАВИЛЬНО ПИТИ ВОДУ. І СКІЛЬКИ. - Allsearch\nдодому Різне Це цікаво 6 ПРАВИЛ ЯК ПРАВИЛЬНО ПИТИ ВОДУ. І СКІЛЬКИ.\nСкільки води нам потрібно випивати, щоб схуднути, бути здоровими, енергійними і молодими? І як правильно пити воду, щоб максимально підсилити ефект від випитої води і поліпшити своє здоров’я? Не багато знають ці прості шість правил, але вони дійсно працюють!\nЯкі три основи нашого життя, без яких ми не зможемо існувати? Їх усього три: харчування, сон і вода. І якщо про важливість перших двох ми постійно пам’ятаємо і намагаємося їх регулювати, то про останньому факторі багато забувають або просто ігнорують…\nКожен з нас чув, що ми на 75% складаємося з води – це вже досить заїжджена фраза))) Але не всі знають, що до кінця життя наше тіло становить уже близько 50% води. Ого! Правда?\nНам потрібно багато води, щоб наш організм міг правильно функціонувати, і ми відчували себе добре.\nВода потрібна нам для здоров’я крові, здоров’я мозку, серця і просто кожної частинки нашої істоти. Вода потрібна нам як всередині, так і зовні кожної нашої клітинки для розчинення поживних речовин, перенесення відходів, регулювання температури тіла, відправлення повідомлень мозку і змащення всіх наших рухомих частин.\nДівчата, увага!!! Вода нам потрібна ще й для схуднення!\nБез води не вийде легкого і правильного схуднення, адже вона бере участь у всіх процесах, відповідальних за схуднення. Вода:\nВиводить всі шлаки і токсини (заважають нам схуднути)\nАктивно бере участь у розщепленні жирів (для розщеплення однієї молекули жиру потрібно 4 молекули води, тому якщо води недостатньо, то і сповільнюється схуднення)\nПрискорює наш метаболізм (до 30% між іншим)\nДозволяє нам не переїдати – в нашому мозку центр голоду і спраги розташовані дуже близько, і деколи ми просто хочемо пити, а приймаємо це за бажання перекусити і налягаємо на зайві і непотрібні калорії\nБільше того – вона підвищує еластичність шкіри, яка дуже страждає при неправильному схудненні\nТим не менш, ми природним чином втрачаємо багато води кожен день через дихання, піт (навіть якщо немає тренувань), сечу і фекалії. Але з часом ми самі ж ще більше обезвоживаем наш організм, замінюючи воду фруктовими соками, різними напоями і навіть просто п’ємо воду низької якості.\nЯк дізнатися, що нашому організму потрібно більше води? Ось прості п’ять знаків того, що пора почати пити більше води.\nЗапалення – якщо у Вас часто забиваються пори шкіри, що призводить до акне і прищів, з’являється шкірний висип, або іноді можуть червоніти очі\nСухість – якщо Ви спостерігаєте, що Ваші волосся, шкіра, очі, губи стали сухими\nКолір сечі – якщо після ночі Ваша сеча темно-жовтого кольору (а не світло-жовта)\nЗапор – якщо трапляється, що Ви не ходите в туалет «по-великому» більше діб\nПіт – якщо Ви рідко потієте (або не потієте зовсім)\nЯкщо Ви помічаєте, що у Вас спостерігаються ці ознаки, це значить, що пора задуматися про те, щоб поповнити запаси організму і пити воду трохи (або набагато – все залежить від Вашої ступеня зневоднення) більше.\nОтже, скільки води потрібно пити, щоб забезпечити своєму організму правильне і здорове функціонування?\nВсі ми знаємо, що потрібно пити воду, багато води, кожен день… і т. п. і т. д…. Всі про це говорять, але не всі знають, скільки ж саме потрібно БАГАТО пити.\nТак скільки ж води входить в це широке поняття: багато?\nЩоб не помилитися, є проста і перевірена формула: 30-40 мл води на 1 кг ваги. Тобто якщо я важу 60 кг, то я повинна пити мінімум: 30 х 60 = 1800 мл води. І це мінімум!\nЗвичайно ж, у всьому є розумна межа, і, якщо людина важить 100 кг, він не зможе навіть випити три літри (не кажучи вже про чотирьох). Тому дієтологи радять у будь-якому випадку випивати не більше 2,5 літрів. В іншому випадку на нирки виявляється занадто велика напруга, і ми замість користі приносити шкоду своєму організму…\nІ зверніть увагу: водою вважається саме вода, а не будь-яка рідина начебто соку, супу, кави і т. п., так як ці напої вважаються їжею.\nА тепер про те, як правильно пити воду.\nБагато п’ють наступним чином: згадав в середині дня, що ще нічого не випив – і бігом до крана, щоб випити відразу дві склянки (адже інакше не встигнеш виконати всю денну норму). Але… Не так!\nКолись і я не знала цих правил, і кожна моя спроба «пити більше» закінчувалася тим, що я без кінця бігала в туалет (пардон за подробиці, але це важливо). У здорової людини вважається нормою сечовипускання раз на три години. Коли ж ми п’ємо багато води, але НЕПРАВИЛЬНО, то ходимо в туалет практично після кожної випитої порції води (і сеча при цьому прозора). І так не повинно бути! Це вказує на те, що ми п’ємо неправильно, і вода повністю не засвоюється, а просто одразу ж виводиться з організму (надавши додаткову і непотрібне навантаження нирках).\nЗавдяки Аюрведою я навчилася пити воду ПРАВИЛЬНО: так, щоб вона повністю засвоювалася моїм тілом і живила його життєвою енергією.\nПити воду потрібно за певними правилами. Всього шість простих правил))\nПравила правильного вживання води\nПити воду тільки ПОЗА прийому їжі (не пізніше ніж за 40 хвилин до їжі і не раніше 1,5 години після їжі) – щоб вода не розчиняла шлунковий сік і не заважала агні (в Аюрведі агні – це біологічний вогонь, що відповідає за перетравлення і засвоєння їжі, а також за метаболізм, а значить, і за схуднення).\nПити теплу воду замість холодної – крижана вода заморожує ферменти в кишечнику, не дозволяючи йому правильно переварювати їжу. Більш того, холодна вода звужує кровоносні судини, що перешкоджає відтоку лімфи і заважає циркуляції крові – а значить наші органи не отримують потрібних поживних речовин. Це правило дуже важливо для жінок у критичні дні, і для тих, хто хоче завагітніти.\nПити воду маленькими порціями (по 2-3 ковтки), щоб не навантажувати нирки. Адже якщо Ви вип’єте склянку води залпом, він не встигне повноцінно засвоїться і практично повністю виведеться з організму (задавши непотрібну роботу видільної системи). Але якщо пити маленькими ковтками, то ця вода буде очищати кров і забезпечувати регенерацію клітин організму\nПісля кожного ковтка потримати воду в роті, щоб вона змішалася зі слиною і краще засвоїлася.\nВипити склянку теплої води відразу після пробудження – не чекати 10-20 хвилин, а відразу, як тільки встали з ліжка і виконали ранкову рутину для бадьорого дня)). Це як би промиває тіло і запускає роботу кишечника (і позбавляє організм від накопичених шлаків). Можливо не вся ця вода засвоїться, але це кількість води простимулює кишечник – це єдиний раз, коли рекомендується випити відразу велику кількість води (див. пункт 3). Для більшого ефекту очищення можна випити спеціальний детокс-напій, який допомагає не тільки очиститися від шлаків і токсинів, але і схуднути.\nПити воду тільки сидячи (не стоячи!!!) – так вона буде в кишечнику повністю всмоктуватися в кров, інакше – просто виведеться назовні(((\nЯкщо дотримуватися цих простих правил, то вже через місяць Ви помітите, що шкіра і губи стали менш сухими, волосся стали живими і блискучими. Усередині Вашого організму відбуваються чарівні і цілющі зміни. І найголовніше – з’явилося багато енергії, і Ви більше не відчуваєте себе втомленим. Адже вода – це життя!\nНу що Ви скажете – Ви п’єте правильно? Або по-іншому?\nЦя стаття і вся міститься в ній інформація не є медичними консультаціями, не лікують і/або не діагностують. Проконсультуйтеся, будь ласка, з Вашим лікуючим лікарем з будь-яких питань, пов’язаних з Вашим здоров’ям.\nпопередня статтяНімецька кіноактриса Маріка Рекк була радянської розвідницею\nнаступна статтяРекомендації Джона Готтмана для безтурботного сімейного життя\nЗнімок зроблений на олімпійських іграх в токіо в 1964 році. У той час на змагання з бігу не використовувалася відеофіксація, тому за тим, хто...


Есе 16: Стиль життя, свобода та людський фактор - TZM Ukraine\nЕсе 16: Стиль життя, свобода та людський фактор\n2 Поєднання суспільства й індивідуальності\n3 Людський фактор і права доступу\n«У чому ж полягає свобода, як не в тому, щоб жити так,\nяк забажаєш? Більше ні в чому»\nСьогодні більшості з нас важко уявити суспільство без щоденних примусу та боротьби, спрямованих на виживання й збереження оптимального стану фізичного і психічного здоров’я. Наша мотивація надзвичайно обмежена бажанням здобути фінансову впевненість і відчуття, що ми маємо вдосталь грошей не на один день для всієї сім’ї, чи навіть для нащадків, тож ми часто не помічаємо, що насправді є гарантом щастя і добробуту.\nПо суті, цей страх і хижацька мотивація і спричинили такий соціальний клімат, у якому позитивна ціннісна орієнтація тісно об’єднана з егоїстичною поведінкою. Тоді як визначення «етичної» або «неетичної» поведінки є суб’єктивним, обране спрямування на реалізацію бажаної моделі життя в умовах конкуренції активізує роботу нижчих областей мозку, пов’язаних із реакцією «бий або тікай», консервуючи постійне відчуття соціального відчуження й втрати емпатичного взаємозв’язку з іншими. Найчастіше винагородою і регулятором статусу стають гроші як такі, а не те, де і для чого їх застосували, зважаючи на їхній маніпулятивний потенціал.\nБеручи до уваги актуальні орієнтири сучасного суспільства, обговорення неринкових передумов ПРОЕ з більшістю людей завжди ставало певним викликом, оскільки реакцією на цю парадигму майже повсякчас були упереджені зауваги чи несумісна з нею позиція. Мета нашого есе полягає не в детальному розгляді сумнівів, а у формуванні розуміння, яким важким завданням є окреслення майбутнього стилю життя, що вже не базуватиметься на сучасних цінностях і передбачатиме існування суспільства без розбрату. Це здається неймовірним з огляду на історію людства.\nПоєднання суспільства й індивідуальності\nБезліч відомих письменників і теоретиків ХХ століття, зокрема Айн Ренд, витратило чимало часу на обговорення полярності егоїзму й соціального інтересу, інакше кажучи, індивідуалізму і колективізму. У їхніх працях ‒ байдуже, були це літературні твори, в основі яких лежала вигадка, чи економічні трактати ‒ рідко йшлося про можливість досягнення балансу між цими явищами.\nМартін Лютер Кінг-молодший якось сказав: «Комунізм забуває про те, що життя є індивідуальним. Капіталізм забуває про те, що життя є соціальним, але царство братства лежить не в тезах комунізму чи капіталізму, а в їхньому синтезі. Їхній вищий синтез поєднує в собі істину їх обох».\nНемає ніяких сумнівів, що люди в процесі еволюції стали глибоко соціальними за своєю природою. Можна стверджувати, що найкраще нас характеризують взаємозв’язки, які ми створили у своєму житті, не згадуючи навіть про великий вплив культурної динаміки, яка є головним джерелом левової частки культурних орієнтирів будь-коли і в будь-якому суспільстві.\nПроте водночас ми не можемо заперечувати потребу в особистому розвитку, свободі самовираження і незалежності загалом, яку відчуває більшість людей у своєму повсякденному житті. Поняття «усвідомленої свободи» доволі складне для аналізу, однак здається, що завжди існуватиме якась частина людської особистості, що керується «вибором», тож, коли ми відчуваємо обмеження свого права обирати, це, як правило, засмучує і дестабілізує нас.\nОтже, правда полягає в тім, що завдяки уважному розгляду синергії всього життєвого досвіду можна легко довести, що наш вибір здійснюється внаслідок певного примусу, впливу чи імпульсу, а отже, не є цілком «вільним». Однак ми не можемо ігнорувати емоційний інтерес до сприймання себе відокремленими, незалежними, певною мірою індивідуальними. Правда це чи ні, але сама ідея вільного рішення є критично важливою для розвитку, впевненості й добробуту особистості.\nМи розглядаємо це питання, оскільки найбільш важливий соціологічний результат ПРОЕ полягає у тому, що цій моделі не має аналогів в історії людства у широких масштабах. Сьогодні ми маємо технологічні засоби, щоб забезпечити всім людям не лише змогу жити за високими стандартами завдяки оптимальному розвитку технологій і базовому розумінню науки, а також можливість структурно раціоналізуватися й справді стати відповідальнішими один за одного і Землю загалом.\nРинкова система не може зміцнити відчуття причетності до середовища нашого існування чи сприяти гармонійній взаємодії з ним, оскільки її суть спрямована проти цього як на рівні цінностей, так і на рівні чеснот. У ринковій моделі Земля постає базою ресурсів, що чекають експлуатації задля чиєїсь фінансової вигоди; що більше товарів доступні, то більше грошей можна заробити, а отже, зростає кількість робочих місць. Ба більше ‒ перманентне гноблення людини завше було природним наслідком мальтузіанської орієнтації, що ґрунтується на дефіциті й лежить в основі цієї моделі від початку її існування.\nЦя застаріла система, що сформувала керований дефіцитом суспільний устрій, працювала і в примітивні періоди існування людства, де вплив на Землю й рівень потенційної шкоди, яку люди могли заподіти одне одному, були, так би мовити, обмежені. Структурні проблеми, притаманні цій моделі, тоді не можна було ні простежити, ні збагнути. Утім, сьогодні ринок проявив себе як система, що вже не сприяє стабільності чи розумному розподілу ресурсів, ба більше – вона працює на формування ворожого середовища, в умовах якого людина схильна бачити загрозу для свого виживання в інших.\nЦя структура виправдовує антагоністичні ігри на суспільному рівні. Наприклад, двоє людей, які приходять на ту саму співбесіду з наміром отримати роботу, звісно, можуть поважати одне одного, хоча обоє розуміють, що тільки один із них здобуде бажане. Така конкуренція, що ґрунтується на страху, визначає цілий діапазон соціальних стосунків – від спроб виправдати колосальну майнову нерівність і класовий дисбаланс у розвинених державах світу до ігнорування масової бідності й геноциду, від яких потерпають країни, що розвиваються.\nПРОЕ структурно поєднує соціальний інтерес із особистим і екологічним. Його функціонування безпосередньо пов’язане з ресурсами і довкіллям, базуючись на стійкості й ефективності. Ба більше – у цій моделі немає навіть такого поняття, як вигода від експлуатації людини або від нечесних, корумпованих дій, що ми загалом сприймаємо як звичний стан речей у реаліях сьогодення. Більше не існуватиме жодних справжніх стимулів для крадіжки, обману та інших злочинів, які є типовими для ринкової моделі, що базується на дефіциті, оскільки все суспільство орієнтуватиметься на служіння самому собі. Отож завдання комусь шкоди обов’язково шкодитиме безпосередньо винуватцю.\nНаприклад, сьогодні є чимало законів, ухвалених для захисту чиєїсь приватної власності. У людей можуть бути різні мотиви для крадіжки, проте, як свідчить статистика, найпоширенішою причиною є брак засобів для повноцінного існування, матеріальні втрати, а отже, відносна чи абсолютна бідність. Коли люди крадуть матеріальні речі, вони найчастіше крадуть мінову вартість. У ПРОЕ мінової вартості просто не існує, а отже, «красти» речі, які не можна потім продати, просто безглуздо.\nКритики ПРОЕ дуже часто вказують на те, що якби товари справді були доступними безкоштовно, то не існувало б жодних обмежень брати значно більше, ніж потрібно насправді. Слід детальніше розглянути це питання. Оскільки товари не можна продати, вони просто перебуватимуть в іншому місці, цілком імовірно, навіть створюючи незручності особі, яка їх взяла. Що можна робити, скажімо, із 200 телевізорами? А навіщо комусь брати у 5 разів більше їжі, якщо її й так не вдасться з’їсти і в підсумку зостанеться тільки гора відходів?\nЗ етичного погляду, який часто розглядають як культурно суб’єктивний, у сучасному суспільстві ми бачимо чимало звичаїв, які базуються на «привласненні». Приміром, коли людина йде по вулиці й смітить, будь-хто з очевидців, найімовірніше, не схвалить таку поведінку. У регіонах, де за воду чи електроенергію платять за ставкою єдиного податку, люди не залишатимуть відкриті крани або ввімкнене світло на цілий день, не турбуючись про фінансові наслідки таких дій. Для сучасного духу часу характерне відчуття соціальної та економічної відповідальності, і ПРОЕ врешті-решт тільки зміцнить цю тенденцію замість того, щоб гальмувати її, як робить чинна система.\nЛюдський фактор і права доступу\nНезважаючи на те, що ПРОЕ реалізують тоді, коли вперше в історії людства будуть усі необхідні соціальні й економічні передумови, які сприятимуть стійкості, солідарності, емпатії та розумному користуванню ресурсами в глобальних масштабах, що буквально консолідує суспільство завдяки спільним інтересам, певні проблеми, приміром, пов’язані з поведінкою індивідів, існуватимуть завжди.\nУ процесі розвитку завше виникають непередбачувані обставини. Більшість із них, зокрема комплексні екологічні й біологічні впливи, що беруть участь у формуванні наших тіл і свідомості, доволі складно збагнути, уникнувши абсолютизму в дослідженні причиново-наслідкових зв’язків між ними. Ми просто не можемо врахувати всі необхідні фактори. І хоча вже багато відомо про чинники впливу на людей і те, як певні процеси мають чи не мають протікати упродовж людського розвитку, зважаючи на їхні статистично передбачувані наслідки у контексті поведінки, завжди є ймовірність несподіванки в аспектах поза межами контролю сім’ї чи суспільства загалом. Це можна назвати «людським фактором».\nСучасний соціальний устрій, побудований на властивих ринку засадах конкуренції й дефіциту, має величезний правовий механізм для контролю поведінки людей. Завдяки новому підходу кількість злочинів, імовірно, зменшилася б на 90-95%, оскільки більшість із них пов’язана з грошима, торгівлею і власністю. Отож такі ідеї не актуальні для постдефіцитної моделі, оскільки в ній немає передумов для виникнення подібних проблем. Вони буквально вилучені із системи.\nУтім, цей «людський фактор», як і раніше, може спричиняти несподівані обставини й проблеми, що вимагають заздалегідь визначеної реакції. Простим прикладом є психічні розлади, які можуть повільно розвиватися впродовж тривалого часу, а потім раптово проявитися. Така проблема є медичною, тож і розв’язувати її слід за допомогою медицини. Слід створити мережу волонтерів у різних галузях соціальної підтримки, що в таких випадках змогли б вилікувати хворих осіб, запобігши небезпечним для суспільства наслідкам неконтрольованої поведінки. Утім, такі групи суттєво відрізнятимуться від звичних сьогодні загонів «поліції» чи «охорони». Так само не буде й тюрем, що досі існують для негуманного перевиховання й покарання.\nНавіть у випадку «пристрасті до злочинності», коли індивід не здатен контролювати свої небезпечні нахили, найгіршим сценарієм була б ізоляція. Практику відправлення на карантин людей із заразними небезпечними захворюваннями, застосовували б і для стримування осіб, поведінка яких загрожує життю інших, ‒ тільки в цьому випадку ізоляція була б гуманною і відбувалася з метою досліджень. Усі психічні розлади, що впливають на поведінку індивіда, ‒ як біологічні, так і набуті в процесі розвитку, ‒ мають першопричини незалежно від рівня складності, тож тільки їхнє вивчення допоможе знайти спосіб запобігати їм чи виліковувати їх у майбутньому.\nУ проблемних ситуаціях із підлітками, які на фоні відкриття світу та переосмислення свого ставлення до нього можуть бунтувати й агресивно поводитися, актуальним стає інший вид соціальної взаємодії ‒ колективні обговорення для оцінки особливостей проблеми та пошуку методів її розв’язання. Подібно до чинної моделі перевиховання неповнолітніх порушників, яка найчастіше не передбачає кримінальної відповідальності, існуватиме регулятор суспільної оцінки, що в підсумку стане звичним для будь-якої сім’ї чи регіону.\nСлід врахувати те, що в деяких випадках може з’явитися необхідність у правовій системі, приміром, коли йдеться про доступні товари. Оптимальним рішенням стало б створення простої правової системи, що ґрунтувалася б не на правах власності, а на правах доступу.\nУявіть ситуацію: людина припарковує свій велосипед без замка прямо на вулиці біля входу в будинок. Цей транспортний засіб зареєстрований місцевою бібліотекою розподілу для персонального використання. Відтак випадковий перехожий, що дуже кудись поспішає, але перебуває далеко від бібліотеки розподілу, помічає велосипед і вирішує скористатися ним. Це недобросовісний і нахабний вчинок.\nУ системі власності таку дію класифікували б як «крадіжку». У системі доступу вона називалася би по-іншому, наприклад, «порушенням доступу». Тяжкість теж різнилася б залежно від моделі: у другій системі такий вчинок був би радше неприємністю, аніж злочином. У системі доступу власник просто отримав би новий велосипед, уникнувши незручностей, тоді як людина, що скористалася чужим велосипедом, можливо, просто покинула б його після використання, оскільки перепродаж не можливий у цих умовах, а отже, немає сенсу залишати собі взяту без дозволу річ. Однак це зовсім не означає, що дії, пов’язані з порушенням доступу, слід ігнорувати, оскільки така поведінка, як рідко вона не траплялася б, має бути належним чином класифікована для створення концепції належного виховання у чинній системі освіти. Такий підхід можна порівняти із сучасним вивченням основ порядності, поваги й етикету.\nОсь чому замість прав власності можуть існувати прості права доступу, які запобігатимуть такій поведінці. Інакше кажучи, будь-яка особа, що отримує речі через систему розподілу, матиме право доступу до них упродовж часу експлуатації. Якщо ж інша людина прийде і забере ці речі без дозволу власника, такі дії вважатимуться правопорушенням. Для запобігання подібним випадкам у майбутньому спочатку вдадуться до попереджень. Якщо ж порушник продовжуватиме забирати чужі речі, це закінчиться тимчасовим обмеженням його доступу до певного виду товарів.\nЗагалом така методика нагадує «ляпас по руках» для того, щоб вказати винуватцю на неприйнятність його поведінки. Утім, якщо особа продовжуватиме брати чужі речі знову й знову, у неї може розвинутися психічна схильність до «крадіжок», яку доведеться лікувати за допомогою медицини. І хоча така поведінка й траплятиметься вкрай рідко, вона буде серйозною проблемою, тож слід розуміти необхідність у вжитті заходів, адже йдеться не про утопію. Також варто зазначити, що первинна запобіжна стратегія передбачає пошук технічних рішень для уникнення таких проблем у майбутньому.\nІнше питання ‒ антикризовий менеджмент. Методику роботи добровольчого відділу пожежної охорони у більшості міст США, члени якого спокійно живуть, допоки не отримають виклик про допомогу, приміром, у випадку катаклізму, можна застосувати і в контексті насильницької поведінки. У разі землетрусу, повені, торнадо тощо суспільство матиме готовий план дій під час природного лиха. Такі приготування можуть не обмежуватися окремою територією і узгоджуватимуться на глобальному рівні, щоб в екстремальній ситуації завжди була можливість скористатися досвідом інших, якщо якийсь регіон зіткнеться з надто важкими або непередбачуваними наслідки катастрофи. У своїй роботі цю методику вже частково застосовують міжнародні спільноти під час надання допомоги у кризових ситуаціях.\nЗагалом, можна запропонувати чимало ідей і заходів, спрямованих на розв’язання таких проблем, однак варто пам’ятати: втілення у життя системи ПРОЕ сприятиме ефективнішому запобіганню важким наслідкам і поширенню кожної з вищезазначених ситуацій. Наприклад, у схильних до землетрусів регіонах конструюватимуть такі будинки, які у міру сил зуміють встояти навіть в умовах катаклізму. У сучасному світі реалізувати щось подібне надзвичайно важко, оскільки це потребує значних фінансових витрат для здійснення масштабних досліджень. Однак таких перешкод уже не буде в новій суспільній моделі, тож технічно точне будівництво й створення міцної інфраструктури стануть доступними для забезпечення якомога менших втрат унаслідок імовірного природного лиха.\nІз розвитком технологій та еволюцією наукового розуміння змінюється і культура. Це історична закономірність. З експоненціальним розвитком інформаційних, а також прикладних технологій, потреба в яких виникає згодом, кожне покоління розвиває нові цінності, асоціації, значення й вирази. Уявімо, що якогось ранку ви прокидаєтеся у ПРОЕ. Орієнтовно так виглядав би один день життя в умовах нової моделі:\nЯк і зазвичай, Ви прокидаєтеся під тихий гул магістралі й магнітопланів, що шмигають містом. Оскільки Ви дуже любите споглядати краєвиди з висоти, Ви встаєте з ліжка в помешканні на 20-му поверсі простого й водночас елегантного квартирного комплексу, створеного завдяки екструзії, увесь зовнішній каркас якого вкритий фотогальванічною фарбою, яка трансформує сонячне світло в енергію. У Вас є мить, щоб помилуватися такою реальністю, тоді як промені сонця, пробиваючись крізь штори, остаточно розвіють ваше ранкове заціпеніння.\nРаптом Ви згадуєте про свого двоюрідного брата, який близько двадцяти років тому брав участь у глобальній університетській ініціативі, учасники якої намагалися вдосконалити технологію виготовлення фарби до небаченого доти рівня ефективності. Лише за кілька років командної роботи вдалося створити фотогальванічну фарбу, що досягла 90% енергетичної ефективності й стала придатною для використання майже в будь-якій галузі. Ви пам’ятаєте радість та задоволення, які відчував Ваш кузен коли його команда була в перших рядах на момент коли людство досягнуло такого прориву. Це було щось на зразок ейфорії, яку відчувають гравці футбольної команди після того, як був забитий гол.\nУрешті Ви знаходите рівновагу, звикаючи до сліпучого світла, дивитесь у вікно й бачите величезну машину, підвішену до чогось на кшталт крана, яка без поспіху додає нові секції до будівлі, де живете й Ви. Мовби завдяки магії машина створює конструкції із, здавалося б, рідкого пластику і приєднує їх до інших. Вона працює тихо й безпечно, використовуючи незначну кількість матеріалів, при цьому поруч немає жодного техніка, хоча, імовірно, хтось таки стежить за процесом. Оскільки на машині блимає сканувальний датчик, мабуть, вона добре розуміє все, що відбувається довкола і що їй потрібно робити.\nЗамилувавшись краєвидом міста, Ви відчули неймовірний зв’язок із природою. Місто вільне від дисбалансу, втіленого в незграбних надмірностях. Здається, що високотехнологічні транспортні системи, які перманентно виростають поруч, непомітно зливаються з природою довкола, стаючи її органічним елементом. Раптом Ваш погляд зосереджується на картині, що висить на стіні неподалік від вікна. Це стара архівна світлина, зроблена кількадесят років тому, у часи, які люди сьогодні називають «останнім темним століттям».\nЗнімок зберіг напруження, застій і розбрат епохи. Впадає в очі довгий потік автомобілів на смузі громіздкого бетонного шосе, що розтинає зображення на задньому плані, виходячи за його рамки. Завдяки ґрунтовним знанням історії Ви знаєте, що в ті часи грошова система фактично законсервувала примус і ворожнечу: люди з’їжджалися до міст у пошуках роботи, щоб в умовах великої конкуренції заробити грошей, купити необхідні речі й просто вижити. Відтак замислюєтеся над тим, наскільки світ змінився відтоді. Вам прикро, що людство стільки жило в такій примітивній культурі, та водночас Ви раді, що народилися у зовсім інший час. Утім, Ви розумієте, що також живете у швидкоплинну добу, адже час не стоїть на місці, відтак Ви намагаєтеся уявити, які аспекти Вашого сьогодення незабаром стануть застарілими.\nЗголоднівши, Ви ідете до кухні. Дизайн кімнати цілком новий, небачений досі. Хоча Ви вже знайомі з концепцією систем та вигодами від поєднання і уніфікації в індустріальному дизайні, про які йшлося на парах під час навчання на інженерному факультеті, Ви помічаєте високий рівень ефективності, який було досягнуто на сьогоднішній день. Посуд та інше кухонне приладдя повністю регулює вбудована система миття і сортування. Брудна тарілка одразу ж потрапляє у відділення, яке «знає» усі її характеристики, а для очищення використовує пару і ультрафіолетове випромінювання з метою максимальної дезінфекції. Відтак чиста тарілка повертається на відповідне місце в диспенсері для подальшого використання. Складається враження, що кухня це поліфункціональна машина, усі елементи якої уніфіковані задля максимальної зручності у використанні.\nЗазирнувши у холодильник, Ви розумієте, що забули забрати продукти для свого нетривалого перебування. Спочатку Ви думаєте, чи не слід виправити це, спустившись на нижчий рівень, а потім таки вирішуєте прогулятися і зайти у якесь кафе по дорозі. Біля виходу з квартири Ви проводите ключем доступу по панелі керування, підтверджуючи свій остаточний вихід, а потім натискаєте на кнопку «Очистити». Оскільки квартиру спроектували включно із системою часового датчика руху, вона очищується автоматично, коли нікого немає в помешканні.\nУ кутку стоїть робот CF6, сконструйований надзвичайно майстерно: він розуміє особливості простору, знає специфіку і місце розташування кожної речі у домі, а завдяки абсолютному ЗD інформуванню з’ясовує, що слід прибрати й упорядкувати. Вам навіть уявити важко, як можна було ледь не щодня виконувати таку марудну роботу ще століття тому.\nКвартира насправді є тимчасовим місцем для проживання, що стало доступним через механізм «прокату» в он-лайн-сервісі. У коридорі Ви наштовхуєтеся на невисокого літнього чоловіка, що, поспішаючи кудись, впускає маленький портативний комп’ютер. Це один із управителів квартирного комплексу. Ви допомагаєте йому підняти комп’ютер. «Прошу вибачення, – квапливо вигукує він, – виникла проблема з CF6 на 12-му рівні, мушу його перезавантажити. Добре, що у нас є по кілька резервних копій для кожної кімнати!»\nВи люб’язно дякуєте управителю за те, що він дбає про порядок у комплексі й піклується про мешканців, і йдете далі. Мимоволі згадуєте про архівну світлину в своєму помешканні. Багато років тому людський внесок найчастіше вимірювався грошима. Люди називали це «роботою». Натомість сьогодні професія зумовлена лише вибором кожного зосібна, чому сприяє відчуття соціальної відповідальності. Тепер суспільство упорядковане так, щоб дбати про людство як про єдине ціле, тож чому кожному з нас не сприяти його добробуту у відповідь? Людина, яку Ви щойно зустріли в коридорі, підтримує лад у будівлі, бо насолоджується змогою допомагати іншим. Оскільки ця робота займає лише кілька годин на тиждень, управитель вважає корисним свій волонтерський внесок. Чи є тягарем із відчуттям щастя допомагати людям, які цінують його внесок? Ба більше – завдяки роботі людина почувається частиною суспільства.\nНа вулиці вирує життя. Ви помічаєте на розі вишукане французьке кафе у стилі ретро і усміхаєтеся, пройнявшись безглуздою, хоча й приємною ностальгією. Заходите всередину й сідаєте за маленький столик у кутку, привітно усміхаючись сім’ї неподалік. Раптом розумієте, що запізнюєтеся на конференцію за кількасот миль звідси, тож квапливо робите замовлення через сенсорне меню в центрі столу. Чай і вафлі. Підтвердивши замовлення, відчуваєте легку вібрацію позаду.\nОскільки ваш дідусь був інженером, що брав участь у конструюванні автоматизованої кухонної системи, Ви проймаєтеся цікавістю, адже зазвичай пункти обробки розташовані вище, у центрі простору. Мабуть, у цій зоні є певні обмеження, тому її й заховали збоку. Через дві хвилини на столі заблимала червона лампочка, повідомляючи про виконане замовлення. Скляні дверцята у верхній частині столу відчинилися, і конвеєр подав Ваш сніданок. Ви забрали тацю і взялися поспіхом їсти, сподіваючись не проґавити потяг. Закінчивши, поклали тацю в отвір, що миттю зачинився для очистки брудного посуду.\nВиходячи з кафе, Ви зауважуєте зображення жінки з тацею, яка схиляється над столом. Спершу це Вас спантеличує, однак потім Ви згадуєте, що колись люди фактично були рабами інших людей і служили їм. До появи автоматизованих закладів харчування люди, по суті, марнували свій потенціал, чекаючи на відвідувачів, розносячи їжу і приймаючи замовлення. Ви вкотре почуваєтеся щасливим, що народилися у зовсім інший час.\nІдучи вулицею, Ви розумієте, що занадто відволіклися. Думаючи про згаяний час, Ви стрибаєте у трамвай на магнітній подушці, що безперервно пересувається містом, неначе гігантська гусениця, відтак Ви вирішуєте, що їхати ним до вокзалу занадто довго. Вийшовши, Ви прямуєте на паралельну вулицю, де шмигають безводієві автомобілі. На вашому мобільному телефоні є спеціальна програма, що забезпечує зв’язок із регіональною транспортною системою, тож уже за мить біле таксі реагує на ваш виклик, зупиняючись на розі. Ви сідаєте спереду й усно вказуєте адресу. Машина підтверджує запит, і Ви рушаєте.\nПриїхавши на вокзал, Ви виходите з таксі й ідете до поїзда. Раптом Ви звертаєте увагу на чоловіка з дуже великою сумкою, що крокує неподалік. Вас це неабияк дивує, оскільки це видається обтяжливим і непотрібним. Ви запитуєте себе, навіщо комусь узагалі знадобилася така велика валіза, якщо всі необхідні речі можна замовити в будь-якому місті? Ідея багажу здається незграбним анахронізмом. Та не встигаєте Ви задуматися про ймовірні причини такої поведінки, як чоловік із багажем раптово падає на землю.\nУмить збирається натовп із наміром допомогти людині. Оскільки Ви стоїте найближче до цього чоловіка, то помічаєте ознаки серцевого натовпу. Інколи таке трапляється навіть у ваш час, хоча й дуже рідко. Діставши мобільний телефон, Ви телефонуєте у службу «Медик» за номером «311». Відтак місцева команда волонтерів, вишколена надавати медичну допомогу, отримує миттєве повідомлення про надзвичайну ситуацію з GPS-координатами місця події. Упродовж кількох хвилин приїжджає команда й починає робити все необхідне для порятунку чоловіка. Його кладуть на автоматизований транспортний засіб швидкої допомоги, що мчить до місцевої лікарні. Стурбовані долею постраждалого, Ви врешті опановуєте себе і біжите до потяга, тепер спізнюючись ще більше.\nСівши на своє місце в поїзді, якраз коли за Вами зачинилися двері, Ви полегшено зітхаєте. У вашому кріслі є розважальний центр із медіа-інформацією на замовлення. Як тільки потяг прискорюється, Ви раптом згадуєте, що Ваш племінник нещодавно зняв художній фільм про міграцію китів, але не можете пригадати його назви. Враховуючи те, що медіа-центр надає доступ до бази всіх матеріалів, коли-небудь створених людством, у Вас з’являється ідея пошукати бажану стрічку серед мільйонів інших.\nРаптом Ви таки згадуєте назву фільму й легко знаходите його в базі. Утім, Ви пам’ятаєте, що їхати вам лише 275 миль, а це не так і багато для магнітоплана зі швидкістю руху близько 3000 миль/год. Отож сенсу переглядати фільм лише 8 хвилин немає, краще не псувати враження. Ви вирішуєте переглянути нотатки для конференції. Тема дискусії – «Тераформація». Людство неабияк цікавить ідея заселення космосу, і на конференції аналізуватимуть доступні ресурси для втілення цього задумку.\nНе встигаєте Ви все як слід обміркувати, коли поїзд прибуває на потрібну Вам станцію. Вийшовши на вулицю, Ви згадуєте: Вам знадобиться обладнання для програмної роботи, яку розглядатимуть на конференції. Відтак Ви ідете до місцевої технічної бібліотеки, щоб отримати універсальний ноутбук і серію карт пам’яті для створення заміток та їхнього опрацювання після конференції. Щойно Ви заходите у бібліотеку, як Ваш телефон починає вібрувати: на екрані – привітання від регіонального технічного центру і пропозиція допомоги під час пошуку.\nСпершу Вас дивує така оперативність, однак потім Ви згадуєте, що мережу бібліотек цього регіону нещодавно оновили для забезпечення роботи універсальної системи розпізнавання. Її використання полегшує програма на телефоні, яку Ви встановили кілька років тому, відвідавши іншу бібліотеку цього регіону. «Як зручно!» – задоволено констатуєте Ви. Вказуючи необхідні характеристики ноутбука й карти пам’яті, Ви отримуєте перелік запропонованих товарів у профілі. Обираєте ті, що підходять найбільше. Після підтвердження замовлення з’являється візуальна карта бібліотеки, на якій позначені місце Вашого перебування і відділ, де зберігаються необхідні Вам товари. Ви йдете туди і перевіряєте замовлення. Відтак виходите з бібліотеки, сідаєте до автоматизованого таксі й вирушаєте на конференцію.\nЧерез кілька годин зустріч закінчується. Ви сповнені ентузіазму, однак дуже втомлені й голодні, адже востаннє їли ще вранці. Ви вирішуєте, що італійська кухня припала б Вам до смаку. На щастя, такий ресторан розташований за кілька кварталів, тож Ви вирушаєте туди. Раптом у Вас дзвонить телефон. Це товариш із вашого рідного міста. Він розповідає про те, що зламався один із трубопроводів харчового виробництва, однак він не може полагодити його, оскільки мусить якнайшвидше розв’язати власну серйозну проблему. Ви відповідаєте, що зайдете в Інтернет і перевірите стан системи, а відтак передзвоните.\nЗайшовши в італійський ресторан, Ви займаєте місце за маленьким столиком. Вечір доволі неспокійний, тож у закладі значно шумніше, аніж Вам цього хотілося б. Ви виймаєте ноутбук, що забезпечує постійний супутниковий інтернет-зв’язок, і перевіряєте на помилки головну технічну ЕОМ відповідного регіону. Пересвідчуєтеся, що вийшла з ладу система електропостачання у п’ятому секторі будівлі автоматизованої вертикальної ферми на півночі. Ви збільшуєте цифрове зображення фізичного плану, на якому кольором позначена лінія кабелю, відʼєднана від перетворювача електроенергії. Оскільки Ви колись уже мали справу з такою проблемою, адже стежите за харчовим виробництвом цього регіону вже близько 8 років, то із полегшенням розумієте, що все можна владнати швидко і просто.\nЗавдяки кільком натисканням на кнопки Ви можете керувати модульним роботом CR9, що доступний для роботи на фермі. Завдяки дистанційному управлінню Ви скеровуєте машину до проблемної зони, щоб з’ясувати специфіку пошкодження. Цей робот, як і «помічник» у Вашій квартирі, повністю ознайомлений з особливостями і роботою всіх фізичних і технічних систем у радіусі доступу. У роботі CR9 закладені ЗD-модель заводу та його інфраструктурний дизайн. Усе, що потрібно для його роботи, – незначне управління. Як тільки робот дістався до пошкодженого місця, він швидко з’ясував специфіку проблеми і замінив кабель живлення. Через кілька хвилин усе вже працює як слід. Ви телефонуєте товаришеві, і той люб’язно дякує Вам за допомогу.\nВідтак, досі дуже голодний, Ви квапливо шукаєте в меню найбільшу з доступних порцій пасти, а також замовляєте міцний коктейль і воду. Через 10 хвилин на столі відчиняються дверцята, подаючи Вам смачні страви. Ви зі смаком вечеряєте, мимоволі помічаючи теплу усмішку жінки в кутку кімнати.\nПідійшовши до Вас, вона запитує: «Як справи?». Ви відповідаєте: «Досить непогано, дякую. Ви менеджер?». Вона киває. Ви розповідаєте, що Ваш дідусь допомагав розробляти кухонну систему, яку використовує і цей ресторан. Вона жвавішає і каже: «Моя сім’я годує людей уже впродовж дев’яти поколінь. Інколи я повертаюся в минуле і готую їжу сама, просто для задоволення!». Ви обоє смієтеся з ностальгією, згадуючи про людей, які й сьогодні самотужки лагодять старі автомобілі для власного задоволення.\nПісля смачної вечері й приємної бесіди Ви вирішуєте, що час завершувати вечір. За допомогою телефону Ви з’ясовуєте розташування доступного помешкання якнайближче до ресторану. Ви заходите в будівлю, отримуєте ключ-карту з автоматизованої ключниці на стіні, піднімаєтеся в кімнату й засинаєте. Життя продовжується.\n Відомий роман Айн Ренд під назвою «Гімн» є вдалим прикладом цієї кульмінації цінностей. Дія відбувається в антиутопічному майбутньому, де для людства настала ера темряви, для якої характерні нераціональність, колективізм, соціалістичні економіка й мислення. Зникло поняття індивідуальності. Наприклад, використання слова «я» карається смертю.\n Узято з: «Where Do We Go From Here?», Delivered at the 11th Annual SCLC Convention Atlanta, Ga., 1967. (http://mlk-kpp01.stanford.edu/index.php/encyclopedia/documentsentry/where_do_we_go_from_here_delivered_ at_the_11th_annual_sclc_convention/).\n Рекомендуємо переглянути есе «Останній аргумент: природа людини» і «Визначення охорони здоров’я».\n Сьогодні таке рішення здаватиметься вкрай утопічним кроком для суспільства, однак перші прояви цієї тенденції можна простежити, наприклад, у Нідерландах і Швеції, де тюрми закривають через винятково низький рівень злочинності. Детальніше:\nhttp://www.theguardian.com/society/2013/dec/01/why-sweden-closing-prisons & The Netherlands:


Португалія визнає трудовий стаж українських мігрантів | Видавництво Юрінком-Інтер\nПортугалія визнає трудовий стаж українських мігрантів\nАвтор Редактор\t в Тра 20, 2009\nУкраїна і Португалія мають намір підписати договір, який передбачатиме взаємне визнання країнами трудового стажу мігрантів.\nПро це повідомив сьогодні на прес-конференції голова правління Пенсійного фонду України Олексій Зарудний.\nЗа його словами, якщо громадяни офіційно працюють за кордоном, платять всі податки і внески згідно із законодавством тієї країни, а також перераховують пенсійний внесок в Україну в розмірі не менше 208 грн. на місяць, то при отриманні пенсії в країні, в якій вони працюють, їм зарахують пенсійний стаж, який нараховувався в Україні.\nЯк відзначив Зарудний, на сьогодні договір про соціальне забезпечення, зокрема, про взаємне визнання стажу трудових мігрантів, діє між Україною й Іспанією. Планується також, що найближчим часом такий договір Україна підпише з Італією.\nЗарудний також нагадав, що спрощено процедуру реєстрації трудових мігрантів, які перебувають на заробітках за кордоном, для отримання пенсійного забезпечення. Для цього необхідно подзвонити в контакт-центр, зареєструватися й отримати номер розрахункового рахунка, на який слід перераховувати пенсійний внесок. Підписати договір про відкриття пенсійного рахунка можна буде після приїзду в Україну.\nРада заборонила банкам відбирати заставні квартири


АльпСіті - Портфоліо chomovva\nГлавная страница » Портфоліо » АльпСіті\nКомпанія АльпСіті займається утепленням фасадів, ремонтом міжпанельних швів і іншими висотними роботами в Маріуполі. Поточний сайт компанії (http://shatalin.prob2b.biz/alpciti) зроблений на конструкторі, сильно застарів і має ряд недоліків. Тому було прийнято рішення створити новий сайт на WordPress.\nКрім будівельних робіт АльпСіті займається популяризацією роупджампінга в Маріуполі. Проект зі створення сайту для цієї компанії я вже робив. Детальніше Роупджампінг.\nДетальніше про проект верстки\nПроект верстки виконаний на Gulp.js. Стилі написані на препроцесорів SASS (синтаксис SCSS), html-код на препроцесорів PUG (Jade).\nВерстка сайту адаптивна, добре відображається на мобільних пристроях і десктопах. Має показники швидкості завантаження в “жовтій зоні” Google PageSpeed (70-80%).\nСкріни Google PageSpeed інтегрованої верстки\nГоловна сторінка виконана у вигляді Лендінгу. Так само зверстані шаблони внутрішніх сторінок, і категорій “Портфоліо”, “Блог”, а так само шаблон каталогу товарів WooCommerce.\nСкріншоти шаблонів внутрішніх сторінок\nБібліотеки та фреймворки, які я використав:\nFlexboxGrid.css – модульна бутстрап подібна сітка на флексбоксах;\nFancybox.js – jQuery плагін для створення модальних вікон і галереї;\nІнтеграція WordPress теми\nТема інтегрована за всіма правилами кодексу wordpress. При інтеграції не використовувалися білдери. Вся настройка теми здійснюється через WordPress Customizer API. Для деяких блоків головної сторінки написані нестандартні елементи управління. Працює живе превью, тобто при зміні налаштувань автоматично оновлюється область попереднього перегляду сторінки.\nТема підтримує багатомовність за допомогою плагіна Polylang. Все настройки Customizer API перекладаються стандартними засобами цього плагіна.\nВ тему інтегрована підтримка шаблоныв WooCommerce для каталогу і сторінки товару.\nБлок з відгуками клієнтів на головній сторінці формується автоматично із записів популярного плагіна Site Reviews.\nДля сторінок категорій та архівів передбачені три різних шаблони виведення записів, вони використовуються для сторінок блогу компанії, портфоліо і каталогу товарів. Зміна шаблону здійснюється при редагуванні або створенні категорії.\nСкрін верстки головної сторінки сайту\nСтворив сайт на CMS Wordpress для блогу QA-тестера.


Перед судом постане посадовець «Укртрансбезпеки», який займався поборами з перевізників на Кіровоградщині - bulava.info\nГоловнаНовиниПеред судом постане посадовець «Укртрансбезпеки», ...\nПеред судом постане посадовець «Укртрансбезпеки», який займався поборами з перевізників на Кіровоградщині\nПро це повідомили у ДБР\nПосадовець налагодив схему щомісячного отримання грошей за нестворення перешкод у діяльності підприємств, які займаються пасажирськими перевезеннями. За щомісячну «данину» він обіцяв підприємцям не складати на них протоколів про адміністративні порушення.\n29 квітня 2021 року, після отримання неправомірної вигоди від представника одного з підприємств, посадовця «Укртрансбезпеки» затримали.Він обвинувачується в одержанні неправомірної вигоди службовою особою, поєднаному з вимаганням (ч. 3 ст. 368 КК України). Йому може загрожувати покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна.\nПроцесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснює Кіровоградська обласна прокуратура, оперативний супровід – ДБР.\nНагадаємо, раніше повідомлялось про те, що в Укртрансбезпеці зникли дозволи на закордонні перевезення


У Вінниці не розминулись "швидка" та "Ауді" (Фото) | Всі Новини Вінниці\n21 березня 2019 - 09:37\nСьогодні, 21 березня, у Вінниці сталась дорожньо-транспортна пригода за участі легковика та "швидкої". Автомобілі не роз`їхались на перехресті вулиць Келецька та 600-річчя.\nЯк розповіли редакції сайту Vinbazar.com у прес-службі патрульної поліції, аварія сталась близько 7:40. Водій "швидкої" рухався в напрямку з Хмельницького шосе на забороняючий сигнал світлофору, але з ввімкненою сиреною та маячками. Легковик "Ауді А4" в цей час перетинав перехрестя в напрямку ринку Урожай.\nВ результаті зіткнення ніхто не постраждав. На обох водіїв було складено протокол за ст. 124, оскільки водій легковика мусив пропустити спец.транспорт, а водій "швидкої" - перед виїздом на перехрестя мусив впевнитись в безпечності маневру.


Главная База знаний "Allbest" Культура и искусство Історія книги\nз навчальної дисципліни "Історія книги"\n1. Українська культура початку XVІ -- першої половини ХVІІ століття\nXVI--XVII ст. -- виключно складний і важливий період у житті українського народу. У політичній історії він охоплює такі процеси, як перехід всіх українських земель під владу Речі Посполитої, наростання визвольної боротьби, створення національної державності в ході Хмельниччини, подальша втрата завоювань. У вітчизняній культурі це була яскрава, плідна епоха, принципова для подальшого розвитку. Можна виділити цілий ряд причин, які пояснюють культурне піднесення в Україні.\nВсенародна війна за свободу України 1648--1657 pp. безпосередньо відбилася і на культурному житті. Патріотичні почуття, спільні походи, масове переселення -- все це сприяло культурній інтеграції різних регіонів. У ході війни міцніла нова українська державність, що спиралась на козацькі традиції. Хоч Гетьманщина включала тільки частин національної території, але саме її існування вело до зростання національної самосвідомості.\nПоява книгодрукування на українських землях у XVI ст. -- значна віха в розвитку культури українського народу, серйозний чинник у формуванні національної свідомості Друкована книга, окрім свого функціонального призначення, започаткувала і новий етап в історії культури -- мистецтво книгодрукування. Власне, книгодрукування стало одночасно і виявом гуманістичних тенденцій в українській історії та зброєю представників вітчизняного гуманізму в боротьбі за незалежність. Більшість книг, особливо наукових, в цей період друкувалися латиною.\nДрукарська справа отримала розвиток у всій Україні. Уже на початку XVII ст. тут нараховувалося близько 20 друкарень, найбільшою з яких була друкарня в Києво-Печерській лаврі. Друкарні створювалися на кошти меценатів, Війська Запорозького. Активно займалося організацією друкарень братства.\nПоряд зі стаціонарними друкарнями також були пересувні. До середини XVII ст. нараховувалося вже близько 40 різних друкарень. Найбільшу питому вагу у друкарській продукції мали книги решійного характеру, але видавалися також наукові трактати, довідники, календарі, підручники. Деякі з підручників відігравали важливу роль в освіта. Так граматика автором якої був М. Смотрицький (1619), М. Ломоносов назвав "вратами вченості". Вона перевидавалася понад 150 років фактично у незмінному вигляді. Примітний той факт що в домашніх бібліотеках багатих Львівських міщан нараховувалися десятки і сотень книг.\nНа відміну від європейських та південнослов'янських першодрукарів українські майстри у видавничій справі не використовували пергамент, книги друкувалися на папері. Папір був частково привізним, але переважна більшість його виготовлялась на вітчизняних фабриках (папірнях). Папір був особливим, з фішгранями -- водяними знаками. Для фішграней використовували герби засновників папірень, зображення монастирів або братських церков, яким належали друкарні,герби міст тощо.\nУвесь час Лавра дбала про зовнішність своїх книжок, і тут печерські видання не мали собі рівних. Лаврська гравюра придбала собі заслужену славу серед усього слов'янського світу. Художники готували потрібні малюнки, а гравери вирізували їх на дереві (а з кінця 1680-х p.p. і на міді); свої рисувальні та граверні має Лавра вже в XVII ст.\nПерший період лаврського друку -- це період її вільного життя. Лавра вільно друкувала всі книжки, які тільки вважала за корисні та потрібні. Таким життям жила Лавра цілих 70 років, тобто до того часу, коли українську церкву було віддано московському патріархові.\nУ першій половині XVIII ст. починається новий період в історії українського книгодрукування. Російський уряд заборонив Київській і Чернігівській друкарням видавати будь-що, крім передруків давніх видань, які не повинні були відрізнятися мовою і навіть наголосами від російських. Найпопулярнішим твором друкованої літератури стала в XVIII ст. чотиритомна "Книга житій святих" Дмитра Туптала. Вона знаходила прихильників не лише серед духовенства, а й поміж письменних селян і міщан. Крім згадуваних вже творів, видавались українськими 1 польськими друкарнями духовні вірші різних авторів, прикладом яких стають польсько-мовні поетичні збірки Лазаря Барановича.\nЗ літературних творів, що виходили друком, найширше коло читачів мали, в першу чергу, ораторсько-повчальна проза, житія, духовні вірші. Натомість за кількістю назв найпоширенішим літературним жанром стали панеприки і панепричні вірші. Бароковий панепризм успадкував від ренесансного алегорію, насиченість античною атрибутикою, проте вірші панеприки схематичніші, віддаленіші від реальності. Урочистого звучання окремим панеприкам надавали мови латинська й церковнослов'янська, хоч достатньо престижними в цьому жанрі вважалися українська польська. Видавали панеприки майже всі друкарні, особливо пов'язані з навчальними закладами; авторами бували викладачі а то й учні. У деяких випадках укладання панегіриків стало складовою частиною навчального процесу чи його доповненням.\nОкрему групу становлять панеприки гетьманам Іванові Самойловичу, Іванові Мазепі (їх найбільше), Кирилові Розумовському. Твори на честь гетьманів репрезентують державницький струмінь в українській бароковій літературі. З іншого боку, видання численних панеприків Польським королям і російським царям відображало підлеглий статус України у складі цих держав. Поширеність панеприків українським церковним ієрархам засвідчує роль церкви у нацюнально-культурному житті.\nУ культурі бароко важливим елементом залишалася спадщина античної літератури, і це знайшло певне відображення в репертуарі видань. Для учнів колегіумів видавалися твори староримських авторів, інколи з науково-допоміжним апаратом. З навчальною метою публікувалися латинською мовою твори Корнелія Непота, Ціцерона, Горація, Лукреція Кара, Верґілія, Теренція Варрони, Плінія Старшого. У кінці XVIII ст. у Галичині з'являються і німецькомовні публікації на античні теми.\nЯкщо українська книга кінця XVI -- першої половини XVII ст. мала виразні ознаки національної своєрідності, то на кінець XVIII ст. вона набирала рис, властивих тогочасній європейській книжці в цілому.\nУкраїнське духовенство довго відмовлялось іти під московську владу, бо добре розуміло, що Москва припинить всю культурну роботу України. I коли насильством, зрадою та підкупом над українською церквою запанувала Москва, з того часу всім просвітним справам українського духовенства прийшов край.\nДругий період лаврського друку -- це період боротьби її за права Лаври, за її свободу друку. Почався цей період після приєднання української церкви у 1686 р. до московського патріархату. Він спробував підкорити собі обидві друкарні Київської православної метрополії - лаврську та чернігівську. У цей час забороняється видання книг українською мовою, на друкування потрібен був дозвіл патріарха. Синод здійснював контроль за змістом і мовою видань під загрозою жорстоких покарань. I тому не дивно, що за XVIII ст. ми маємо небагато українських друкованих творів, але зате з'явилася велика кількість творів рукописних, що випадково побачили світ тільки в XIX ст.\nУ боротьбі за свободу друку, що так довго і так вперто вела Лавра, гору таки взяла Москва. I права Лаври були зламані, вона вже й не протестувала і почала друкувати книжки, тільки однакові з книжками московськими. Настав третій, новий період друкарства, що вже цілком ішов під патріотичним "прапором русифікації"\nБільшість видавничих осередків кінця XVIII ст. не заслуговує назви українських ні за мовою, ні за тематикою видань. Водночас відбувається часткове розширення репертуару друкарень, збільшується кількість наукових праць посібників для вивчення іноземних мов, медичних господарських порадників.\nУ процесі формування українського етносу світоглядні функції в суспільстві виконувала насамперед релігія. Релігійні уявлення накладали свій відбиток на естетичні смаки і морально-етичні уподобання, впливали на жанрову структуру художньої культури.\nГоловними осередками культури, як у попередні часи, залишалися князівські двори, монастирі та церкви. У них зосереджувалися освічені люди, велось літописання, переписували й перекладали книги.\nУ період феодальної роздробленості важливу роль у культурному розвитку українського етносу поряд з Києвом та Черніговим стали відігравати міста Галицької землі -- Галич, Холм, Перемишль, Львів, а також Волинської -- Володимир та Луцьк. Проте Київ продовжував зберігати свої давні традиції в духовному житті слов'янських народів.\nНайбільш освіченим на Україні у той час було духовенство, в руках якого зосереджувались школи. Значна частина письменних людей була серед шляхти і ремісників. Письменні люди, знавці іноземних мов працювали у князівських та єпископських канцеляріях, готували тексти грамот, вели дипломатичне листування.\nЗагарбання українських земель польськими та литовськими феодалами в другій половині XIV ст. завдало відчутних втрат українській культурі. Разом з тим у цей період йшов безперервний процес багатостороннього спілкування українського, білоруського і литовського народів, розширення взаємовпливів у сфері культури. Наприклад, реформація, яка почалася в Європі у першій половині XVI ст., сприяла поширенню у Польщі гуманістичних і протестантських течій. У свою чергу, прогресивні ідеї, шо поширювалися у Польщі, мали велике значення для української культури. Розвиткові прогресивних традицій в культурах обох народів сприяла боротьба з феодальною реакцією у формі контрреформації.\nРазом з тим слід зауважити, що в умовах національно-релігійного гніту розвиток духовної культури українського народу здійснювався повільно. Школи, як правило, існували при монастирях, церквах або маєтках великих феодалів. Учні отримували в них елементарні знання з письма та арифметики. Більш повну освіту можна було здобути при великих монастирях, однак монастирська освіта була обмеженою, навчання велося латинською мовою. Крім православних шкіл у деяких містах Галичини і Закарпаття діяли школи при католицьких костьолах. Найстарішою серед них була школа Львівської латинської кафедри, у якій у середині XVI ст. навчання мало схоластичний характер.\nУ XV--першій половині XVI ст. багато вихідців з України здобували освіту в Краківському, Празькому та Болонському університетах. У списках студентів Краківського університету знайдено понад 30 імен уродженців Дрогобича та 70 -- із Самбора. У цьому університеті навчалися студенти з Києва, Львова, Глинян, Мостиськи та інших міст. При Карловому університеті у Празі був створений спеціальний "литовський колегіум", де навчалися литовці, українці, білоруси.\nУ другій половині XVI--першій половині XVII ст. на Україні продовжували діяти елементарні школи при церквах і монастирях, однак це вже не відповідало вимогам часу. Потреби суспільства вимагали освічених людей як для господарської, так і культурно-просвітницької діяльності. За розв'язання цього завдання взялося не духовенство, а світські кола -- окремі магнати, шляхта і особливе міщани, які стали об'єднуватись у братства.\nУ цей час виникає новий тип школи -- греко-слов'яно-латинська, в якій давньоруські культурноосвітні традиції поєднувалися з позитивними досягненнями західноєвропейської школи і науки того часу. Даний тип школи став визначальним у розвитку освіти на східнослов'янських землях протягом тривалого часу.\nПершою навчальною установою такого типу на Україні стала Острозька вища школа, заснована близько 1576 р. відомим діячем і меценатом української культури князем Костянтином Острозьким (1526--1608 рр.). Сучасники називали її "тримовним ліцеєм", бо навчали в ній трьох мов: грецької, церковно-слов'янської й латинської, а ще -- "Греко-слов'янською Академією".\nОстрозька школа згуртувала навколо себе відомих на той час діячів культури. Письменник Герасим Смотрицький (перша пол. XVI ст.--1594 рр.) став її ректором. На ниві освіти і культури плідно працювали друкар Іван Федоров (р. н. невід.--1583 р.), священик Дем'ян Наливайко (р. н. невід.--1627 р., рідний брат Северина Наливайка), чернець Василь Суразький, публіцист Клірик Острозький та ін.\nВ Острозькій школі викладався курс "семи вільних мистецтв", який складався із предметів тривіума (граматика, риторика, діалектика) і квадривіума (арифметика, геометрія, астрономія, музика). За свідченням відомого церковного та культурного діяча України Захарія Копистенського (р. н. невід.--1627 р.) в Острозькій школі працювали талановиті педагоги-оратори, рівні Демосфену і Софоклу, відомі на той час вчені у галузі грецької, слов'янської та латинської мов, математики та астрономії. Серед іноземних вчених, які співпрацювали з академією, були Кшиштоф Казимирський, професор астрономії з Кракова Ян Лятос і високоосвічений Кирил Лукарис, що згодом став патріархом Константинопольським.\nВ кінці XVI ст. Острозька школа стала поступово занепадати. Причиною того було посилення національно-релігійного гніту після проголошення Брестської церковної унії та смерть її мецената Костянтина Острозького (1608 р.). Його послідовники, прийнявши католицизм, не були зацікавлені у продовженні діяльності школи, яка вела активну боротьбу проти католицької експансії. У 1624 р. в Острозі осіли єзуїти, які відкрили там свій колегіум. Практично з того часу школа припинила свою діяльність.\nУ розвитку освіти на Україні в кінці XVI--на початку XVII ст. важливу роль відіграли братські школи. Провідною серед них була школа Львівського Успенського Братства, організована у 1586 р. Стефаном Зизанієм, Юрієм Рогатинцем, Іваном Красовським та іншими діячами української культури. У подальшій діяльності школи важливу роль відіграли такі відомі вчені і письменники, як Лаврентій Зизаній, Кирило Транквіліон-Ставровецький та Іван Борецький (майбутній митрополит Іов), Сильвестр Косів та ін. Професора філософії цієї школи Ісаю Козловського запросив у 1631 р. митрополит Петро Могила викладати в Київській Академії. Зразково поставленою справою навчання та виховання школа прагнула підготувати учителів і священиків до практичної роботи на ниві освіти, щоб протидіяти впливу антиукраїнських єзуїтських шкіл. Студенти школи виступали прилюдно з промовами, а митрополит Михайло Рогоза навіть дозволив кращим учням проповідувати в церквах.\nНавчання у братських школах починалося з оволодіння слов'янською граматикою, прищеплення навичок читання та письма, вивчення грецької мови. У Львівській братській школі вивчалася також латинська мова, знання якої давало змогу учням знайомитися з досягненнями західноєвропейської науки та літератури. До програм братських шкіл були включені поетика, риторика, музика, які мали важливе культурно-просвітнє значення.\nНаприкінці XVI--на початку XVII ст. братські школи діяли в багатьох містах України. Крім Львова і Луцька вони були організовані у Галичі, Рогатині, Стрию, Перемишлі. Городку, Комарні, Кременці та інших містах. Всі вони будувалися за принципами Львівської братської школи, яка надсилала їм свій статут, допомагала навчальними посібниками, а іноді й вчительськими кадрами.\nПри активній підтримці Львівської братської школи було видано три підручники: "Буквар" І. Федорова (Львів, 1574 р.); граматику "Адельфотес" (1591 р.); "Граматику словенську" (Вільно, 1619 р.). Граматика "Адельфотес" була написана під керівництвом запрошеного до Львова визначного грецького філолога архієпископа Арсенія двома мовами: грецькою та староукраїнською і була призначена не тільки для вивчення мови. Даний підручник служив вступом до вивчення інших наук: діалектики, риторики, музики, арифметики, геометрії, астрономії, медицини та богослов'я.\nУ 1615 р. була заснована Київська братська школа. Організаторами братства та засновниками школи були ки¬ївські міщани, вчені Захарія Копистенський, Тарасій Земка та Памво Беринда. Навчання тут проходило за таким же принципом, як і у Львівській братській школі.\nНа початку XVII ст. в Україні почали виникати єзуїтські школи. Перша з них була створена в Ярославі (1575 р.), потім у Львові та Луцьку (1608 р.), Києві (1615 р.), Кам'янці-Подільському та Острозі (1624 р.), Ужгороді (1646 р.) та в інших містах.\nМета єзуїтів полягала в тому, щоб зміцнити позиції католицизму, які були підірвані - розмахом реформаційного руху, активізувати його експансію на Схід шляхом ідеологічного впливу на маси за допомогою шкільної освіти. Єзуїтські школи, як правило, діяли у великих містах і були розраховані на молодь. Навчання у них проводилось протягом пяти років. У І--III класах вивчали граматику латинської, грецької, польської, а подекуди й церковнослов'янської мов. Домінуюче місце відводилось латинській мові, на якій і велося навчання. У IV--V класах вивчали риторику і діалектику. Випускники єзуїтських шкіл вміли вести дискусії з протестантами та православними.\nВажливим осередком освіти і наукових знань на Україні була Київська колегія, яка утворилася в 1632 р. внаслідок об'єднання Київської та Лаврської братських шкіл П. Могилою. За своєю структурою вона мала сім класів: підготовчий (елементарний), три молодших і три старших. У підготовчому і молодших класах вивчались церковнослов'янська, книжна українська, польська, латинська і грецька мови. Пізніше до програми було включено вивчення західноєвропейських мов. У старших класах вивчались поетика, риторика, філософія і частково богослов'я. Учні колегії отримували знання і з інших предметів.\nЗа рівнем викладання та глибиною наукових знань, що їх отримували учні, Київська колегія була близькою до за-хідноєвропейських університетів. У ній викладали відомі вчені та громадські діячі, педагоги з філософії -- Ісая Козловський, поетики -- Антоній Пацієвський, риторики -- Сильвестр Косов.\nУ першій половині XVII ст. Київська колегія стала своєрідним центром розвитку наукових знань на Україні, навколо неї згуртувались найкращі наукові та літературні сили. Викладачі колегії зробили помітний внесок у розвиток вітчизняної філософської та історичної науки. У 30-- 40-х роках XVII ст. філософію у колегії викладав Йосип Кононович-Горбацький, філософські погляди якого базувались на стихійно-матеріалістичному сприйнятті світу. Його ідеї стримали дальший розвиток у філософських курсах інших викладачів, зокрема Інокентія Гізеля. Прочитаний ним курс психології свідчив про частковий відхід автора від середньовічної схоластики, бажання пояснити можливість пізнання людського розуму з позицій сенсуалізму.\nОдночасно з філософською думкою розвивалась історична. Підвищений інтерес до історичного минулого свідчив про ріст національної самосвідомості українського народу, що позначилося на піднесенні національно-визвольної боротьби проти панування шляхетської Польщі.\n2. Початок книгодрукування. Культурна діяльність П. Могили\nБагато місця в історичній літературі того часу відводилось козацтву, яке в кінці XVI--на початку XVII ст. перетворювалось у важливу суспільно-політичну силу, котра боролась за соціальне та національне визволення українського народу.\nНа фоні духовної культури українського народу виділяється постать визначного церковного і культурного діяча, теолога і реформатора, вченого та організатора української вищої школи Петра Могили (1597--1647 рр.). Він був нащадком молдавської княжої династії, спорідненої з українськими і польськими аристократичними родами.\nП. Могила виховувався в Україні під керівництвом учителів Львівської братської школи. Вищу освіту одержав у Західній Європі, де студіював теологію. Як архімандрит Києво-Печерської лаври, він 1627 р. був висвячений на єпископа у Львові, потім протягом чотирнадцяти років перебував на посаді київського митрополита. Його діяльність охоплює широкі сфери церковного і культурного життя того періоду історії України, який по праву можна назвати Могилянською добою. Він є автором ряду книг ("Євангеліє учительне", 1616 р.; "Анфологіон", 1636 р.), численних полемічних проповідей.\nП. Могила, будучи архімандритом Києво-Печерського монастиря, у 1629 р. склав "Літургаріон або Служебник", в якому подано текст літургії та інших молитв і обрядових звичаїв, властивих тільки українській церкві. Разом з ігуменом цього ж монастиря І. Трохимовичем П. Могила був співавтором епохального твору цієї доби "Православне ісповідання віри". Даний катехізис подає основи віри православної церкви, очищеної від чужих впливів. За проведену роботу П. Могила був нагороджений ступенем доктора богословських наук. Цей твір був поширений також і серед неправославних християнських народів, а в Україні залишився єдиним підручником у навчанні віри аж до XIX ст. Крім того. П. Могила був автором "Требника", в якому описаний порядок богослужень, зв'язаних з різними обставинами: випадок недуги, неврожаю, посвячення нової хати тощо.\nП. Могила доклав багато зусиль для піднесення Київського Богоявленського братства. Він провів реформу Київської братської школи на зразок західноєвропейських колегій і з того часу вона стала називатися Києво-Могилянською академією. Навколо академії він згуртував визначних учених-теологів. Столицю України Київ називали тоді Могилянськими Атенами. За рахунок прибутків монастирів П. Могила організував перебудову церкви Київської Софії і Спаса та провів розкопки руїн Десятинної церкві. Він також здійснив заходи для канонізації всіх печорських угодників.\nОсвіта і шкільництво в Україні тісно пов'язані з розвитком друкарської справи. Епохальний винахід друку в Європі започаткував німецький винахідник Й. Гутенберг, який в 40-х роках XV ст. розробив технологію друкарського процесу. Він винайшов спосіб виготовлення друкарських форм із застосуванням рухомих літер і сконструював друкарський прес. Цей винахід швидко поширився на всі країни Західної Європи. В XV ст. перші друкарні виникають у великих слов'янських містах -- Празі та Кракові, а з початком XVI ст. -- на україньсько-білоруських і литовських землях.\nТочна дата початку книгодрукування на українських землях нам невідома. Дослідники тривалий час дотримувались думки, що першою друкованою книгою був "Апостол", виданий у Львові Іваном Федоровим у 1574 р.\nРазом із Петром Мстиславцем вони заснували у 1564 р. друкарню в Москві, де видали "Апостол", а в 1565 р. "Часовник" для церковних потреб. Однак діяльність першо-друкарів у Москві тривала недовго. Переслідувані властями світськими і духовними, вони змушені були виїхати у Велике князівство Литовське. Тут у маєтку литовського гетьмана Г. Ходкевича, потомка давнього українського роду, в м. Заблудові друкарі видали у 1568--1569 рр. "Євангеліє учительне" і "Псалтир". Після того їх дороги розійшлися: Петро Мстиславець переїхав до Вільна і з допомогою міщан Кузьми та Луки Мамоничів відкрив друкарню, де було видано "Євангеліє" (1575 р.) і "Псалтир" (1576 р.). В свою чергу, Іван Федоров у Заблудові опублікував "Псалтир з часословцем" (1570 р.). На цьому Заблудівська друкарня припинила свою діяльність.\nНаприкінці 1572 р. Іван Федоров переїхав до Львова -- важливого на той час економічного і культурного центру України. Тут за допомогою міщан він заснував друкарню і 1574 р. видав "Апостол" і "Буквар" ("Азбуку"). Вихід у світ "Апостола" -- знаменна подія в історії української культури. Дана книга сприяла розвиткові українського письменства, яке відіграло важливу роль у захисті української національної церкви і національної справи взагалі. Наприкінці львівського видання "Апостола" І. Федоров помістив герб Львова і свій власний герб, що був своєрідним екслібрисом знаменитого друкаря. У післямові до "Букваря" він писав, що мав намір подбати і про видання інших потрібних книг. Це йому вдалося здійснити за допомогою князя К. Острозького в м. Острозі. Він надрукував "Буквар" (1578 р.) для потреб заснованої там школи, "Біблію" (1581 р.) -- перше повне видання слов'янською мовою. Повернувшись до Львова в 1582 р., друкар через ряд матеріальних ускладнень не зміг продовжувати друкарсько-видавничу діяльність.\nІван Федоров помер 15 грудня 1583 р. і був похований на території Онуфріївського монастиря. На його могилі вдячні львівські міщани встановили надгробок з написом: "...друкованіє занедбалое обновил". Місце поховання і надгробок не збереглися, а напис дав поштовх для виникнення нових гіпотез про існування книгодрукування на Україні до Івана Федорова.\nОдна із таких гіпотез пов'язана з іменем львівського міщанина Стефана Дропана, який у 1463 р. відновив Онуфріївський монастир, заснований ще князем Левом Даниловичем. У документах XVII ст. є згадка про те, що у 1460 р. С. Дропан подарував монастиреві власну друкарню. Цю гіпотезу підтримує сучасний дослідник історії книгодрукування в Україні О. Мацюк. Документальні дані про це знайдено у книжкових фондах василіанських монастирів Центрального Державного Історичного Архіву у Львові. Незважаючи на відсутність дофедорівських стародруків, гіпотеза про початок книгодрукування в Україні до І. Федорова має право на існування.\nСлідом за львівською та острозькою друкарнями були організовані й інші, які діяли не лише у містах (Київ, Рогатин), але й в селах при монастирях (Крилос, Стрятин, Почаїв, Угерці).\nЗначний внесок у розвиток книгодрукування зробили С. Будзина, Т. Земка, Я. Шеліга, С. Рогаля, мандрівний друкар П. Людкевич та ін.\nСеред стародруків у XVI ст. з'явились численні твори українською мовою, а також переклади з південно-слов'янських оригінальних творів. Визначною пам'яткою перекладної літератури є "Пересопницьке Євангеліє", перекладене з болгарської мови на слов'яноруську Михайлом Василевичем із Сянока (1556--1561 рр.). Дана книга знаменита тим, що вона є найкращим зразком української мови того часу і особливо славиться своїм винятковим мистецьким оформленням.\n3. Друкарські справи\nРозвиток друкарської справи в Україні є найкращим підтвердженням благотворного впливу ренесансної культури. У перший період свого існування наприкінці XVI -- початку XVII ст. більшість друкарень,що створювались при братствах, видавали літературу переважно світського спрямування. Поширення освіти спричинило великий попит на навчальну і наукову літературу. Перші книжки "Октоїх" та "Часословець", надруковані кирилицею,з'явилися в Кракові 1491 p., де були досить значними українська і білоруська громади. До інших видань прилучився німець за походженням Швайпольт Фіоль. Мовні українізми його книжок можна пояснити тим, що Фіоль користувався до-помогою українських книжників та був виконавцем їхніх замовлень. Однак початок книгодрукування безпосередньо в українських землях пов'язаний з Іваном Федоровим.\nПереїхавши до Львова у 1572 р. і будучи вже досвідченим фахівцем друкарської справи, І. Федоров за допомогою міщан заснував друкарню і протягом1574 р. видав перші українські книги "Апостол" і "Азбуку", що мало величезне значення не лише для розвитку інфраструктури української культури, а й для формування національної самосвідомості. Але справжнього розмаху ренесансна особистість І. Федорова набула в Острозі під патронатом К.-В. Острозького --Лоренцо Медичі української культури. Однією з шести книг Івана Федорова, що побачили світ в Острозі, є знаменита Острозька біблія (1581), що стала шедевром друкарського мистецтва XVI ст.\nТекстовою основою Острозької Біблії була Геннадіївська Біблія, складена в Новгороді наприкінці XVI ст. і подарована царем Іваном Грозним князю К.-В. Острозькому. У текст вводилися нові розділи, перекладені з грецької, латин-ської і чеської мов. І. Федоров намагався дати зразок шрифтів церковнослов'ян-ських літер, що був у широкому вжитку серед усіх східнослов'янських народів. Для цієї книги вперше в історії світової поліграфії створено новий шрифт шести видів і під час набору на 1256 сторінках не зроблено жодної помилки. У художньому оформленні видання органічно поєднані риси ренесансного орнаменту зорнаментальними мотивами українського народно-декоративного мистецтва.\nВажко переоцінити роль особистості І. Федорова у становленні книгодрукування в Україні. Після смерті першодрукаря 1583 р. його справу продовжило Львівське Успенське братство. Наступними виданнями братської друкарні були граматика "Адельфотис" (1591) і видана 1596 р. Лаврентієм Зизанієм "Граматика словенська". Ці видання стали основою для знаменитої "Грамматіки Славенськія" Мелетія Смотрицького (1619), що була єдиним підручником із граматики в східнослов'янських землях аж до XVIII ст. Своєю працею М. Смотрицький заклав основи не лише української, а й східнослов'янської філології як науки.\nУ першій половині XVII ст. книгодрукуванням займалися в різний час монах Пафнутій Кулчич, славетний український лексикограф Памво Беринда, Іван Кунотович, Михайло Сльозка. У другій половині XVII ст. видавнича діяльність братств занепадає, друкування книжок зосереджується в руках монастирів, що призводить до зменшення кількості світських видань.\nРозвиток книжкової справи був поштовхом для розвитку літератури. Ця сфера культури повною мірою відбивала перехідний характер епохи той час, коли відбувалося формування національної мови, нових стилів і жанрів, піднімалися нові теми, які у попередні сторіччя вважалися забороненими або непотрібними. Велася завзята полеміка між прихильниками унії та її опозицією, результатом чого і став унікальний жанр українського письменства - полемічна література. Остання справила великий вплив на подальший розвиток культури, зокрема літератури та філософської думки. Основна маса православного духовенства, українська шляхта, міщани і особливо селяни не припускали думки про об'єднання церков, вбачаючи в цьому замах на батьківську віру.\nХарактерною рисою української літератури, що видавалася в умовах Великого Польсько-Литовського князівства, а надалі й у складі Російської імперії, стало утвердження ідей громадянського гуманізму, тобто ідей спільного блага громади, піднесення авторитету рідної мови,виховання молоді на принципах патріотизму. Яскраво щ мотиви виявлялись в педагогічній і ораторсько-учительній прозі другої половини XVII ст. Освіта, література й видавнича справа в польсько-литовську добу в Україні розвивались на рівні європейського культурного процесу.\nНайяскравіше нові тенденції відображала перекладна література. У XVII ст. були перекладені й опубліковані різні наукові трактати і довідники, наприклад, медичний довідник "Аристотелеві врата". Поширюються переклади Святого Письма, які представляли такий жанр, як агіографія. Одним з найбільш цінних вважається "Пересопницьке Євангеліє", створене у 1561 р. Переклад з болгарсь-кої мови і шдготовка тексту були зроблені ченцями Пересопницького монастиря на Волині. Причому переклад Святого Письма вперше зроблено на "просту" українську тогочасну мову.\nПоряд з перекладною літературою з'являються оригінальні твори. У XVII ст. відмічається розквіт українського епосу - створюються думи, балади, історичні пісні, які Т. Шевченко ставив вище гомерівських поем. Напри^лад, популярними були цикли дум "Маруся Богуславка", "Самiйло Кiшка" та ін. Епічні твори присвячені визвольній тематиці, в них оспівуються лицарство і героїзм, братство і вірність православ'ю.\nУ XVII--XVIII ст. поетичні твори найчастіше створювалися мандрівними дияконами і піддячими -- учнями духовних шкіл. У період літніх канікул вони подорожували і писали віршовані твори на замовлення, з метою заробітку. Зміст цих віршів міг бути хвалебно-величальним (панеприк) або пов'язаним зі смертю і похоронами будь-кого зі знатних людей (мадригал). Разом з тим багато епіграм, віршів, поем були авторськими. Наприклад: Себастіян Кленович -- "Роксоланія", "Звитяжство бопв", Мелетій Смотрицький - "Лямент у світа вбогих…", Касіян Сакович -- "Вірші на жалісний погріб шляхетного рицаря Петра Конашевича-Сагайдачного", Симон Зиморович - книга любовних пісень "Роксоланки, або Руські панни" та ін. Українські поети часто використовували біблійні теми, багато уваги приділялося проблемам моралі, релігії, що відповідало тогочасним смакам. У той же час в цих творах рідко присутні художні образи, інакомовність, метафора. Все це додає поезії XVI -- початку XVIII ст. дещо наївного, невитонченого характеру. Треба врахувати і те, що літературної норми в українській мові на той час ще не було, у зв'язку з чим віршовані твори важко сприймаються сучасним читачем. Проте українська поезія XVI - першої половин^ XVIII ст. переживала важливий етап свого розвитку . У XVIII ст. найбільші досягнення поетичного мистецтва були пов'язані з ім'ям Григорія Сковороди.\nСуспільно-політичні події середини -- другої половини XVII ст. обумовили перелом в історії української літератури. 3 цього часу починається новий період її розвитку, що тривав до кінця XVIII ст. За усталеною періодизацією розглядається у комплексі всього давнього українського письменства XI--XVIII ст., та цілий ряд ознак дає підстави вважати його як перехідний етап від літератури давньої до нової, розквіт якої припадає на добу українського Відродження.\nЛітература другої половини XVII--XVIII ст. продовжує і розвиває традиції давнього письменства, використовує церковнослов'янську мову, культивує старі жанри ораторської, агюграфічної, паломницької, частково полемічної прози. Водночас зароджуються і досягають вершин розвитку нові жанри мемуарно-історична проза, бурлескно-травестійна та сатирично-гумористична поезія, шкільна драма, які визначили характер і стиль письменства.\nУкраїнська література цього періоду вписується в універсальний європейський стиль епохи - бароко з його витонченою алегоричністю і контрастністю образів, риторичністю і ускладненою метафоричністю, тяжінням до пишності. Бароковий стиль був панівним в українській літературі, проявлявся в усіх її жанрах і жанрових різновидах.\nУкраїнська література XVII ст. -- різномовна. Вона творилася церковно-слов'янською (словеноруською), староукраїнською, старопольською, латинською та російською мовами. Багатомовність і відкритість - одна з характерних прикмет української літератури XVII--XVIII ст., ознака її європейського характеру. У XVII ст. популярною стає драматургія. Найбільш поширеними були два види драми: релігійна і шкільна. Релігійна драма, в свою чергу, поділялася на три форми: пістерія -- таїнство спокутування гріхів людей Ісусом Христом; міракл -- події життя святих; мораліте - драми, в яких виступали алегоричні фігури Душі, Любові, Гніву, Заздрості та інші велися розмови повчального характеру.\nШкільна драма розробляла не тільки релігійні, а й світські теми. її мета полягала передусім у допомозі учням і студентам в їх вивченні творів грецьких та римських авторів, а також Біблії Поет Дмитро Туптало створив різдвяну драму "Комедія на Різдво Христове", Симеон Полоцький-- драму "Про Навуходоносора", Григорій Кониський - "Воскресіння мертвих".\nУ кінці XVII--XVIII ст. у літературі формуються нові риси, вона вивільняється від впливу теологічних вчень і набирає виразно світського змісту. До кінця XVIII ст. занепадають полемічна, житійна і ораторсько-проповідницька проза, шкільна драма, релігійно-моралізаторська лірика. На перший план виходять світські твори, пройняті критикою середньовічного укладу, зокрема сатирично-гумористичні вірші, органічно споріднені з фольклором.\nПереважна частина літературних творів другої половини XVII--XVIII ст. аноншна, збереглась у рукописах і рукописних списках без шені автора. Порівняно небагато авторів називали своє ім'я. Утвердилися як творчі особистості письменники-професіонали: Лазар Баранович, Іоаникій Галятовський, Антоній Радивиловський, Іван Величковський, Феофан Прокопович, Дмитрій Туптало (Ростовський), Стефан Яворський, Митрофан Довгалевський, Василь Григорович-Барський, Григорій Граб'янка, Самійло Величко, Петро Кохановський, Іван Некрашевич, Григорій Сковорода та ін.\nНайвидатнішою постаттю у культурному й літературному житті України XVIII ст. був великий народний мислитель, освітній діяч і письменник Григорій Савич Сковорода (1722--1794). Його багатогранна творчість -- це остання ланка переходу від давньої української літератури до нової. У своїх філософських трактатах і літературних творах Сковорода розвивав цілий комплекс ідей, актуальних для другої половини XVIII ст., виражав передові погляди тогочасного суспільства.\nГ. Сковорода був талановитим художником слова-- байкар і поет. За п'ять років він написав 30 байок ("Харківські байки"), в основі яких лежать оригінальні сюжети. Байки пронизує пафос гуманізму і демократизму. Найвище письменник цінує високі моральні якості людини: чесність, доброту, працелюбність, скромність, природний розум, засуджує гонитву за чинами, високотитулами ("Бджола і Шершень", "Олениця і Кабан). На його думку тільки "сродний труд" приносить щастя людині і користь суспільству.\nУ байках Сковороди знайшли продовження і збагачення сатиричні мотиви давньої української літератури. Письменник фактично завершив українську байкову традицію XVII--XVIII ст. і вивів байку як літературний жанр на шлях самостійного розвитку. Крім збірки байок йому належить ще близько двох десятків поезій і поетичних перекладів, частина яких написана латинською мовою. Своєю поетичною творчістю Сковорода завершив понад двохсотрічний шлях розвитку силабічного віршування в українській поезії і започаткував силабо-тонічне. Кращі його поезії, що увібрали в себе досягнення народної лірики, ще за життя поета стали народними піснями.\nкультура книгодрукування могила друкарський\nВ українській літературі, що знаходилася під впливом європейського гуманізму і візантійського ісихазму, виділилось два напрями. Представники візантійської традиції, такі як Іван Вишенський, Иов Княгиницький, Иов Почаївський, Ісайя Копинський, орієнтували українське суспільство на візантійську патристику, прославляли християнську громаду з її орієнтацією на аскетизм, загальну рівність. Це віддаляло людину від реального життя, заглиблювало в світ релігійно-містичних почуттів. Представники ренесансного антропоцентризму та християнського гуманізму -- Юрій Рогатинець, Мелетій Смотрицький, Захарія Копистенський, Дем'ян Наливайко, Стефан і Лаврентій Зизанії --проповідували активну діяльну особистість, а захоплення вченням Арістотеля сприяло розриву з візантинізмом, наближуючи суспільство до європейського ідеалу.\nЗагалом українські письменники протистояли духовному наступу католицизму на український народ. Полеміка між православними і католиками досягла своєї кульмінації в період підготовки і підписання Брестської унії 1596 р. Питання літургії в цій полеміці були другорядними, на перший же план виходило відстоювання права українців на свою віру, мову, культуру. Полемісти гнівно звинувачували верхівку православного духовенства в зраді національних інтересів народу, моральному занепаді, багато уваги в своїх творах приділяли розвитку духовності, народної освіти, вихованню. Герасим Смотрицький у книзі "Ключ царства небесного"(1587), пронизаній ідеями суспільної рівності, свободи віросповідання та патріотизму, дав гостру відсіч претензіям ідеолога єзуїтства В. Гербеста на духовне панування над українським народом.\nВизначний полеміст Христофор Філарет, якого вважають одним із найяскравіших прибічників протестантизму та реформації в Україні, у своєму "Апокрисисі",написаному у відповідь на книгу єзуїта Петра Скарги "Брестський собор", дав ідеологічне обґрунтування права українців на власну віру і культуру. У надісланому в Україну з Афону "Посланні єпископам відступникам від православ'я" Іван Вишенський -- український релігійний діяч і яскравий письменник-полеміст -- таврував верхівку церкви і можновладців-панів за знущання над простим народом, одним із перших виступив проти кріпацької неволі.\nПоряд із полемічною літературою розвивається поезія. У кращих поетичних творах, що належать Памві Беринді, Касіяну Саковичу, Мелетію Смотрицькому,Транквіліону Ставровецькому, передається краса людських почуттів, з великою силою звучать патріотичні мотиви.\nТаким чином, Ренесанс в українській культурі став наслідком складного й тривалого процесу взаємодії вітчизняної та європейської культури. І хоч українські митці не сформували цілісної ренесансної культури або стилю, зате творчо переробили кращі досягнення західної Європи, насамперед Італії, використали їх для розвитку власної нації, формування власної державності.\nСвоєрідність і драматизм Ренесансу в Україні полягає і в тому, що своєї вершини він досягає в період кризи західного гуманізму, панування контрреформації, національних і релігійних воєн, в одній з яких український народ виборював своє право на існування. Зазнавши свіжого подиху європейського Ренесансу,українська культура розвивалася своїм шляхом, трансформуючись у культуру національного відродження, що стала основою державного відродження за доби Б. Хмельницького та І. Мазепи.\n1 Запаско Я. П. Мистецтво книги на Україні XVI--XVIII ст. -- Львів, 1971. -- С. 387.\n2. Ісаєвич Я. Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми.--Львів, 2002. -- С. 213.\nЧсаєвичЯ. Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми.--Львів, 2002. -- С. 213.\nконтрольная работа "Історія книги" скачать\nАналіз соціально-культурної ситуації на українських землях в епоху бароко. Роль Мазепи у творенні культури. Історія створення Києво-Могилянської академії. Еволюція живопису від бароко до класицизму. Розквіт архітектури, літератури та музики в XVIII ст.\nлекция [115,0 K], добавлен 22.09.2010\nДругие документы, подобные "Історія книги"


Собчак показала ефективна вправа на прес - Вона\nдодому Новости Собчак показала ефективна вправа на прес\nКсенія Собчак опублікувала у своєму мікроблозі відео про те, як вона займається спортом. Зокрема, виконує вправи на прес. І супроводила ролик коментарем, який порадує тих, хто не любить снідати, але не проти повечеряти:\nШоу «дресирований тюленчик»:) ! Все-таки дуже важливо знайти такого нелюда тренера в спортзалі, з яким тобі комфортно. А головне, слухати себе. Все життя мої подружки-зожницы повторювали одну і ту ж не підходящу мені нісенітниця – рясний сніданок і після 7 ні краплі і грама в рот!\nАле якщо я сова, раніше 2-х ночі я ніколи не лягаю,то до 23 приблизно я вже готова з’їсти навіть свою руку. І шо робити? І ось вперше мені зустрівся чоловік, який говорить: якщо вам так комфортніше-не снідайте взагалі(а я і не люблю) , краще пообідайте і ввечері просто 4 години до сну білкова їжа. І ось я -через місяць схожа на людину ,а не на угодовану свинку:))))\nA post shared by Ксенія Собчак (@xenia_sobchak) on Jul 22, 2018 at 12:31am PDT\nТелеведуча зараз веде активну боротьбу із зайвими кілограмами. Нагадаємо, раніше Собчак проходила процедури, які творять чудеса: «За тиждень з людини, якого нескінченно підозрюють у вагітності, ви перетворюєтеся в рум’яну і худу німфу». Це крапельниці з полівітамінами і залізом, пресотерапія, кріосауна, барокамера для збагачення киснем, масаж і антицелюлітні уколи азоту.\nЧитайте також: Шанувальники запідозрили, що Ксенія Собчак знову вагітна\nПри цьому Ксенія Собчак зізналася, що деякі процедури дуже болючі, але заради результату можна і потерпіти.\nЩе один аргумент на користь того, щоб видалити ліпому, має естетичну причину. Після видалення великого жировика на шкірі залишиться видимий дефект, в той час як слід від видалення невеликого новоутворення буде мінімальним. Не варто затягувати з операцією. Приходьте в клініку естетичної медицини Coolaser Clinic — лікар докладно розповість про небезпеку захворювання.\nпопередня статтяНесподівано: пологи Меган Маркл можуть розпочатися раніше?\nнаступна статтяСаванна Філліпс зіштовхнула принца Джорджа з пагорба\n37-річна Юлія Зіміна – одна з найяскравіших актрис сучасного російського кінематографа. І в той же час одна із самих таємничих. Зірка серіалу «Кармеліта» воліє не ділитися новинами про свого особистого і сімейного життя.