Середні століття в історичній науці\nГ. Г. Пиків\n"Ніколи історія світу не приймає такої важливості і значущості, ніколи не показує такого безлічі індивідуальних явищ, як у середні століття."\n"... Не плакати, не сміятися, а розуміти"\n(Ковалевський М. М.)\n"Наука, як відомо, тим і хороша, що в ній нікому не дано сказати останнє слово".\n(І. Д. Ковальченко)\n"Для мене історія - це сума всіх можливих історій, всіх підходів і точок зору"\nФранцузький філософ Нікола Мальбранш (1638-1715) справжніми науками називав ті, які встановлюють логічні зв'язки між явищами, а всі інші іменував "поліматіей" (всезнайство). Дане твердження якнайкраще підходить саме до історії. Недарма відомий французький медієвіст Марк Блок у своїй "Апології історії" виділяє особливо два параграфи (6 та 7) з характерними заголовками "Зрозуміти сьогодення з допомогою минулого" і "Зрозуміти минуле за допомогою справжнього" (Блок М. Апологія історії. М., 1986 . С.25-29). Перший великий російський медієвіст Тимофій Миколайович Грановський в своїх лекціях 1849-1850 навчального року особливо підкреслював, що "Зважаючи на великих питань, що вирішуються західними товариствами, людині з мислячим розумом і шляхетним серцем не можна не озирнутися назад і не пошукати ключа до відкриття причин тих загадкових явищ, на які ми дивилися і дивимося з подивом "(Грановський Т. М. Лекції з історії середньовіччя. М., 1986. С.239). Тим часом до історії середніх століть протягом вже декількох століть зберігається досить зневажливе ставлення. Його яскраво висловив своїми словами італійський письменник минулого століття Адольфо Бартолі: "Неначе розум огорнувся саваном, щоб зійти в могилу, де він залишався багато століть. Світло думки погас. Світ зі своїми радощами, природа зі своїми красотами перестали говорити серцю людини. Високі устремління духу стали визнаватися гріхом. Небо нависло над землею і душила її в жахливих обіймах ". На це пристрасно заперечував відомий письменник і публіцист Гілберт Кіт Честертон: "тих, хто любить середні століття, нерідко звинувачують - як це не безглуздо - в тому, що для них середньовіччя цілком. Але в тому-то й справа, що воно було недосконалим - недосконалим, як незрілий плід чи маленька дитина. Недосконалість його - особливе; саме такий вид недосконалості сучасні мислителі люблять більше, ніж зрілість ... То був час прогресу ... Люди рідко рухалися так швидко і згуртовано від варварства до цивілізації "(" Новий Єрусалим "). "Ми пам'ятаємо їх (середні віки) за запахом останньої, упадочной пори. Для нас середньовічна життя - моторошна танець демонів і грішників, прокажених і єретиків. Але це не життя середньовіччя - це їх смерть. Це дух Людовика XI і Річарда III, а НЕ Людовика IX і Едуарда I "(" Ляльковий театр ") (Проте суперечки тривають досі. Хоча історія та" суперечка без кінця ", все ж з усіх історичних періодів ні один не викликав таких суперечок і діаметрально протилежних підходів, як історія середніх віків. Як писала Євгенія Володимирівна Гутнова, "медієвістика ... народилася з темною плямою принизливій або навіть різко негативного ставлення до цього багатовікового періоду".\nНегативне ставлення до середньовічного періоду породили ще італійські гуманісти. Для них середні століття були періодом, ні до чого не належать, порожнім, таким собі "провалом" у розвитку культури. Їм рано стають чужі вузький церковний дух середньовічної літератури, що заплуталася в абстрактних побудовах схоластика і символічне релігійне мистецтво. Чуже і навіть вороже, бо вони завжди пам'ятали, що найбільш закінчені форми середньовічної культури склалися на території Франції і звідти були занесені до Італії. Звідси їхня тяга до античної спадщини і як національному. Історична концепція, яка почала складатися ще в 14 столітті, відрізнялася чіткістю і ясністю. Суть її пов'язана з суто культурологічним підходом італійців. Золоте століття мистецтва - античність, а після падіння Західної Римської імперії наступають "темні століття". Мистецтво приходить в найглибший занепад і цілком потрапляє в руки "греків" (тобто візантійців), які культивували "грубу манеру". Підйом починається тільки з другої половини 13 століття і пов'язаний насамперед з іменами Джотто і Чимабуе. Джованні Віллані у своїй "Хроніці" під 1334 роком називає його "найвищим майстром живопису свого часу, найбільш точно слідував натурі при зображенні фігур і дій". Лоренцо Валла наголошував у 15 столітті, що "піднялися і знову відродилися" не тільки мистецтва, а й література. Засновник неоплатоновской академії у Флоренції Марсіліо Фічіно прямо заявляє про своє столітті: "Це, безсумнівно, золотий вік, який повернув світло вільних мистецтв, до того майже знищеним: граматиці, красномовству, живопису, архітектурі, скульптурі, музиці. Поступово це вистава стала оформлятися і термінологічно.\nЦе пов'язано насамперед з терміном "Відродження". Італійськими гуманістами слово це розумілося трохи інакше, ніж у наш час. Зараз під Відродженням розуміється "звернення до античної культурної спадщини, як би" відродження "його" (Велика Радянська Енциклопедія). Таким чином, Відродження в даному випадку виглядає як форма культурного процесу, звернення до культури позавчорашній, через голову культури вчорашньої, з метою формування культури сьогоднішньої і завтрашньої особливо:\nПозавчорашня Вчорашня Сьогоднішня Завтрашня\nЗа формою це дійсно так, але у гуманістів був і своє розуміння цього виразу. Перед усім тодішнім суспільством стояло завдання оновлення і це оновлення розумілося широко, передусім як моральне оновлення всього суспільства. Але якщо церква ратувала лише за очищення релігії без оновлення культури, то гуманісти виступали саме за оновлення культури. Щоб зрозуміти зміст цього оновлення, треба врахувати те, що в основі роздумів гуманістів лежав традиційний, заснований на Священному Писанні досвід розуміння людської історії. Якщо в античності говорилося про кругообіг історії, її русі по колу, то християнство розробляє лінійну концепцію історії. Історія розуміється як двовекторної процес:\nІсторія починається з гріхопадіння Адама і Єви і до часу Христа людство заходить у глухий кут. Для виведення його з цього глухого кута знадобилася жертва Бога. З тих пір і з'явилася можливість повернення в Едем, в первісний стан, стан до гріхопадіння.\nНа думку гуманістів, саме культура повинна повернутися у свій первісний стан; "гріхопадіння" ж відбулося внаслідок приходу варварів, які знищили велику античну культуру. Як бачимо, "відродження" це не просто і не обов'язково "свідоме звернення в минуле" а перетворення, повернення в початковий стан. За основу був узятий церковний термін renovatio, від якого і відбулися італійські слова rinascita, Rinascimento.\nТермін починає фігурувати у німецького художника Альбрехта Дюрера (die itzige Wiedererwachung), діяча німецької Реформації, найближчого сподвижника Мартіна Лютера і найбільшого гуманіста Філіппа Меланхтона (renascentia studia) і великого Нікколо Макіавеллі (Roma rinata). Вони використовують цей вислів, правда, рідко і в досить вузькому сенсі: Ф. Меланхтон у своїй Віттенберзькому мови 1518г. вимагає вивчення грецької мови та античної літератури, а Н. Макіавеллі заговорив про це у зв'язку з переворотом Кола ді Рієнцо. Але Джорджо Вазарі у "Життєписах найбільш відомих художників, скульпторів та архітекторів" обгрунтовує цей термін, вводить його в обіг, як би підводячи підсумки культурному розвитку Італії в попередні століття і констатуючи, що "відродження, перетворення" відбулося. Під "відродженням" в дусі бурхливого 16-го століття розуміється не лише оновлення наук і мистецтв, але й зміна суті людської природи (таке ж значення мав і послужив основою католицький термін "renovatio").\nШироко популярним стає з часом і термін "середні віки". На латинській мові він звучить як medium aevum. Слово medium тут означає не просто середній, а що знаходиться посередині між культурою "до гріхопадіння" і культурою, що повернулася в первісний стан, отже, мова йде про порожньому періоді. Якщо культура була не істинна, то можна говорити, що її не було. Слово aevum означає не якийсь конкретний етап, а щось невизначене фізично, але значуще. Тому італійські гуманісти і протиставляли свою культуру культурі тих народів, у тому числі і європейських, які ще не прийшли до ідеї перетворення. Середньовіччя, на їхню думку, може тривати нескінченно довго і позбутися від цього "багатоголового чудовиська" завжди непросто.\nКультурологічний підхід допоміг гуманістам побачити і деякі характерні особливості цього періоду. Саме гуманісти першими вказали на вирішальну роль німецьких ("варварських") завоювань в переході від античності до середньовіччя (Флавіо Биондо, Леонардо Бруні, Н. Макіавеллі, Помпоній Лет), звернули увагу на систему феодов (яку вони пов'язували з цими здобутками), на панування політичної роздробленості, особливу, з їхньої точки зору, реакційну політичну роль католицької церкви та папства в Європі, особливо в Італії (Лоренцо Валла, Н. Макіавеллі). Перший систематичний виклад історії середніх віків у Західній Європі як особливого періоду історії дав італійський гуманіст Флавіо Биондо у своєму творі "Історія з часу падіння Римської імперії", над яким працював більше 20 років і довів виклад до свого часу (до 1440г.; Помер в 1463г .). У письменників 16в. вже досить широко в ході були висловлювання "media aetas", "media antiquitas" і "media tempora". Французький гуманіст Жан Боден та англієць Френсіс Бекон звернули увагу на такі нові явища культури, як винахід пороху, книгодрукування, географічні та наукові відкриття, розвиток виробництва і торгівлі і назвали їх граничними. У літературі того часу посилилося прагнення відокремити новий час від попередніх століть. Ідея наукового і технічного прогресу лягла в основу концепції професора університету в Галле Христофора Целлариуса (Келлера). Він розділив всю історію на три періоди (тут початок так званої гуманістичної трихотомії) і присвятив їм три окремих твори:\n1685 - "Стародавня історія",\n1688 - "Історія середніх віків від часу Костянтина Великого до взяття Константинополя турками",\n1696 - "Нова історія".\nКінцем середніх століть він запропонував вважати епоху Реформації (16 століття).\nЕстафету у гуманістів перейняли просвітителі, яких, власне, і можна вважати першими медиевистами в повному сенсі цього слова, бо вони чимало зробили для вивчення історії середніх століть. До цієї історії вони ставилися ще більш різко, ніж гуманісти. Саме в цю епоху склався "вирок" середніх століть. Найбільш яскраве вираження вороже ставлення до середньовіччя отримало у Вольтера (1694 - 1778). На його думку, висловлену в своєму "Досвід про звичаї та дух народів і про головні події історії від Карла Великого до Людовика XIII" при розгляді історії варварських народів, які згубили Римську імперію "відчуваєш почуття, схоже на почуття мандрівника, який залишив чудовий місто і опинився в пустелі, покритої терням "Світ у цей період виглядав як покинутий жителями чудовий місто, від якого залишилися варварські дороги, уламки культури і т. п.:" Замість прекрасного латинської мови - 20 варварських прислівників, замість культури та законів - лише варварські звичаї. Цирки і амфітеатри, здійматися в усіх провінціях, змінилися хатинами, критими соломою. Великі дороги, такі красиві і міцні, проведені від підніжжя Капітолію до гір Тавра, вкрилися стоячими водами. Такий самий переворот стався в умах; Григорій Турський і чернець Фредегар із Сен- Галлена - це наші Полібії і тити Лівії. Людський розум огрубів серед самих підлих і безглуздих забобонів ... Вся Європа коснеет в цьому приниженні до 16 ст. і звільняється від нього лише шляхом жахливих судом ". "Історію цього часу, - додає він, - необхідно знати лише для того, щоб її зневажати". Середньовіччя він вважав чистим породженням релігії або дурості (синонім релігії). Релігія ж для нього не більш як винахід "першого шахрая, який зустрів перший дурня", а богословські спори він прирівнював до безглуздих сутичок "папістів, які їдять бога замість хліба, лютеран, з'їдають бога разом з хлібом, і кальвіністів, які їдять хліб, але зовсім не їдять бога ". Таким чином, незважаючи на те, що Вольтер, на противагу гуманістам, розвінчав історію античності, все ж перехід до середніх століть, до епохи, коли зароджуються і міцніють самі ненависні для буржуазії 18в. установи - католицька церква і феодалізм, представляється йому як найглибше падіння культури і в той же час як зростання найдурніших і безглуздих забобонів. Тут у Вольтера виступає вже відома нам періодизація історії, розподіл її на давню, середню і нову з характеристикою епох переважно з культурної ознакою. Грубе варварство відрізняє Європу після німецького нашестя, і міста і торгівля занепадають, звичаї грубіють. Вольтер знущається над варварськими "правдами", які оцінюють людське життя в солидах, і каже, що взагалі правосуддя відрізняється дикістю і забобонами. Вся історія тогочасних королівських будинків, особливо Меровінгів, є суцільним рядом жахливих злочинів, які свідчать про найглибшу занепаді моралі. Цьому похмурому середньовіччя Вольтер протиставляє епоху Відродження як "прогрес людського розуму". "Природа в цей час справила, - на його думку, - виняткових людей у всіх областях, особливо в Італії".\nТак складається "вирок" середніх століть. Його поява цілком зрозуміло в той час, коли йшла запекла боротьба старого і нового, коли буржуазія почала штурмувати твердині феодального суспільства. Однак, як справедливо писала О. В. Гутнова, "при всій поблажливості до цього безапеляційному вироком, не можна не помітити, що навіть той рівень історичних знань не давав підстав для настільки однозначно негативної оцінки середньовіччя. Він виходив насамперед з потреб сучасної ідейної боротьби і грішив недоліком історизму ".\nТим не менше саме в епоху Просвітництва складається особлива галузь історичного знання - "медієвістика". Сам термін етимологічно латинського походження, як і вираз "середні віки", він походить від поєднання "medium aevum". Морфологічно він французького походження: medievistique, medieviste. У широкий вжиток він увійде тільки в нашому столітті. "Великий Ларусс 19 ст." його не знає. Навіть у першому виданні Великий Радянської Енциклопедії, в Британській та Американської енциклопедіях та німецькою Брокгауза його немає. У другому виданні визначення (1954) він застосовується лише щодо західноєвропейського середньовіччя. Двотомний Енциклопедичний словник 1964р. застосовує його по відношенню до всієї Європі в середні століття. Останнім часом, однак, виникли вже такі поняття як "загальна медієвістика" (allgemeine Mediavistik, medievistique generale) і "спеціальні медієвістики" (російська, французька, австрійська і т.п.).\nВ епоху просвітництва складається і такий термін, як "феодалізм" (з початку 18 століття). Він походить від латинського слова feodum (феод). Феодалізм історики Просвітництва трактували лише як політичну чи правову систему і до особливостей, виділеним гуманістами, додавали свої. Ненависть до феодалізму і клерикалізму, а також властиве історикам-просвітителям прагнення на конкретно-історичному матеріалі виявити загальні всесвітньо-історичні закони прогресивного суспільного розвитку спонукали їх до спеціального вивчення історії середньовіччя.\nУ 20-х роках 18в. у французькій історіографії, в безпосередньому зв'язку з ідеологічною боротьбою, яка передувала буржуазної революції, виникла германо-романська проблема. Почали формуватися дві течії в тодішній медієвістиці, по-різному вирішують питання про роль німецького та романського почав у формуванні соціально-політичного ладу середньовічної Європи. Романісти виводили феодальні установи середньовіччя з порядків пізньої Римської імперії, а германісти бачили в них розвиток виключно (або переважно) німецьких почав. У 1727г. вийшла робота графа Анрі де Буленвілье (1658 - 1722) "Історія стародавнього уряду Франції" .. У ній і в ряді інших робіт, опублікованих, щоправда, лише після його смерті, цей аристократ, дилетант, любитель історії заради фамільних старожитностей, представник феодальної опозиції часу Людовика XIV, незадоволеною "зрівняльними" тенденціями французької монархії, намагаючись історично обгрунтувати привілеї дворянства, пов'язував їх походження з німецьким завоюванням Галії. Дворяни, з теорії Буленвілье, є нащадками франків - народу-завойовника, і по праву завоювання володіють землею і панують над нащадками переможених галло-римлян - третім станом. Всі франки, на його думку, рівні, і король не вище знаті. Це ще не германистических теорія, а скоріше теорія двох рас, до певної міри дуалістична, але вже є елементи майбутньої германистической теорії. З позицій феодальної аристократії він виступав проти абсолютизму, намагаючись історично обгрунтувати правомірність обмеження королівської влади на користь дворянства, однак головне вістря його концепції було спрямоване проти буржуазії.\nТому в 1734г. проти поглядів Буленвілье виступив секретар французької Академії Наук абат Жан Батист Дюбо (1670 - 1742), який в своїй головній праці "Критична історія встановлення французької монархії в Галлії" (т.1-3, 1734) вперше сформулював концепцію школи т.зв. романістів. Дюбо вважав, що поділ суспільства на дворян, або аристократію, і третій стан не було результатом франкського завоювання (їх предками були галло-римляни). Він вважав, що дворянські привілеї виникли лише у 9-10вв. в результаті узурпації великими сеньйорами прав королівської влади і поневолення ними споконвіку вільних селян і городян (предків середньовічного третього стану) і тому вони не є законними. Тим самим Дюбо намагався історично обгрунтувати права піднімається буржуазії на боротьбу з феодальним дворянством. Тут можна побачити в зародку і теорію континуїтету (безперервного розвитку) від давнини, яку згодом будуть обгрунтовувати Фюстель де Куланж і Альфонс Допш. До заслуг абата Дюбо можна віднести і те, що він вперше поставив проблему утворення націй, раніше не існувала для істориків.\nЦим було покладено початок боротьбі германістів і романістів у французькій історіографії. Як бачимо, і ті й інші однобічно підкреслюють лише одну з сторін єдиного процесу, що представляє собою синтез соціальних елементів древнегерманского общинного і римського рабовласницького товариств, що знаходилися на стадії розкладання. При цьому і германісти і романісти підходять до питання в основному з юридичних позицій.\nЗ германистических позицій виступали в окремих випадках і ідеологи антифеодального табору. Так, французький політичний мислитель, письменник та історик Ш. Л. Монтеск 'є (1689 - 1755) підтримує тезу Буленвілье про німецькому походження французької монархії і феодалізму. Франкська завоювання було, але сеньйоріальні привілеї, зокрема судові права феодалів були результатом узурпації, а розвинулися з первісного ладу германців, були принесені "з лісів Німеччини". Залучаючи ідеї своїх попередників (Ж. Бодена, Дюбо) про вплив клімату і грунту на лад держави, він, по суті, вперше намагається синтезувати дві теорії. Не було поділу на два стани, а було встановлення демократичного ладу.\nВ кінці 18 - початку 19вв. інтерес до історії середніх століть починає помітно зростати у зв'язку із загальними причинами, що зумовили поширення романтизму. Це ідейний і художній напрямок, що охопило філософію, право, політичну економію, філологію, історіографію і особливо яскраво проявилося в літературі і мистецтві, відрізнялася крайньою неоднорідністю. Воно являло собою реакцію на світогляд Просвітництва і Велику французьку революцію з боку ідеологів дворянства і консервативної буржуазії. Але, з іншого боку, романтизм був породжений визвольним рухом народних мас, пробуджених французькою революцією, боротьбою проти феодалізму і національного гніту і в той же час - розчарованістю широких суспільних верств в результатах цієї революції і капіталістичного прогресу в цілому. На відміну від просвітителів, палко вірили в безумовність історичного прогресу, романтики бачили переважно тіньову, негативну сторону капіталістичного розвитку. Їх творчість була пройнята протестом проти гноблення і політичної реакції, пошуками нових ідеалів, які купували в умовах того часу утопічний характер. Так вони ідеалізували середньовіччя як період, коли нібито панувала "чиста віра в бога", традиція, в якій вони бачили оплот проти революційних потрясінь і перетворень. З питання про генезис феодалізму вони, як правило, дотримувалися германистических поглядів, які брали у них націоналістичного забарвлення: феодалізм і торжество християнства в середні століття вони вважали проявом німецького "народного духу". Спільне у всіх романтиків - інтерес до долі простого народу, до народної культури, фольклору і традиції (особливо правової), тому вони багато зробили і для конкретного вивчення історії середніх століть. Їхні роботи часто неприйнятні з точки зору методології, але вони, в той же час, справжній джерело премудрості. Саме романтики поклали початок вивченню народного менталітету і культури взагалі. Багато сучасні історики, по суті, всього лише продовжують їх лінію. Так звані реакційні романтики іменували середньовічну історію золотим століттям людства, бо тоді панувало релігійний світогляд, а, отже, існувала висока мораль. Для них це був "золотий вік" миру і соціальної гармонії, освячений "генієм християнства" (Ф. Шатобріан).\nУ нашій вітчизняній літературі погляди романтиків своєрідно відбив видатний письменник Микола Васильович Гоголь, у свій час намагався читати лекції з історії середніх століть:\n"Ніколи історія світу не приймає такої важливості і значущості, ніколи не показує такого безлічі індивідуальних явищ, як у середні століття. Усі події світу, наближаючись до цих століть, після довгої нерухомості, течуть з посиленою швидкістю, як у безодню, як у бунтівний вир, і, закрутивши в ньому, перемішавши в ньому, перемішавши, переродившись, виходять свіжими хвилями. У них відбулося велике перетворення всього світу; вони складають вузол, що зв'язує світ древній з новим; їм можна призначити те ж саме місце в історії людства, яке займає в улаштуванні людського тіла серце, до якого течуть і від якого виходять усі жили. Як сталося це всесвітнє перетворення? які втрималися в ньому старі стихії? Що додано нового? Яким чином вони змішалися? Що сталося від цього змішання? Як утворилося величне, струнке будівля століть нових? - Це такі питання, яким рівні по важливості навряд чи знайдуться у всій історії. Все, що ми маємо, чим користуємося, чим можемо похвалитися перед іншими століттями, весь пристрій та майстерне складання наших адміністративних частин, всі відносини різних станів між собою, самі навіть стану, наша релігія, наші права і привілеї, звичаї, звичаї, самі знання, які вчинили такий швидкий прогресивний хід, - все це чи отримало початок і зародок, або навіть розвинулося і утворилося в темні, закриті для нас середні століття. У них первинні стихії і фундамент всього нового; без глибокого і уважного дослідження їх не зрозуміла, не задовільна, не повна нова історія, і слухачі її схожі на відвідувачів фабрики, які дивуються швидкої обробці виробів, совершающейся майже перед очима їх, але позабувають заглянути в темне підземелля, де сховані перші всемогутні колеса, що дають поштовх всьому: така історія схожа на статую художника, не вивчила анатомії людини.\nЧому ж, незважаючи на всю важливість цих незвичайних століть, завжди якось неохоче ними займалися? Чому, наближаючись до них, завжди поспішали швидше пройти їх і звільнитися від них, і рідкісні, дуже рідкісні, уражені величчю предмета, покладали на себе працю дозволити деякі з наведених питань? Мені здається, це сталося тому, що середній історії призначали саме нижче місце. Час її дії вважали занадто варварським, занадто неосвіченим, і тим-то воно і справді стало для нас темним, розкрите не цілком, оцінене не по справедливості, представлене не в геніальному величі. Неосвіченим можна назвати хіба тільки один початок, але це некультурне час вже має в собі те, що має народити в нас найбільше цікавість. Самий процес злиття двох життів, стародавнього світу і нового, це різке протиріччя їх образів і властивостей, ці старезні, вмираючі стихії старого світу, які тягнуться по новому простору, як річки, що впали в море, але довго ще не сливающие своїх прісних вод з солоними хвилями; ці дикі,, потужні стихії нового, вперто не допускають до себе чужого впливу, але нарешті мимоволі приймають його; це намагання, з яким європейські дикуни кроять по-своєму римське просвітництво; ці уривки чи, краще сказати, клаптики римських форм, законів , серед нових, ще невизначених, які не отримали ні образу, ні кордонів, ні порядку; самий цей хаос, в якому бродять розкладені початку страшного величі нинішньої Європи та тисячолітньої сили її, - вони все для нас цікавіше і більше збуджують цікавість, ніж нерухоме час всесвітньої Римської імперії під правлінням її безсилих імператорів.\nІнша причина, чому неохоче займалися історією середніх віків, це - уявна сухість, яку звикли зливати з поняттям про неї. На неї дивилися, як на купу подій, неструнких, різнорідних, як на натовп роздроблених і безглуздих рухів, не мають головною нитки, яка б злягалася їх в одне ціле. Справді, її страшна, незвичайна складність з першого разу не може не здатися чимось хаосним, але розглядайте уважніше і глибше, і ви знайдете і зв'язок, і мета, і напрямок, я, проте ж, не заперечую, що для самого уміння знайти все це потрібно бути обдарованим тим чуттям, яким володіють деякі історики. Цим одиницям надано завидний дар побачити і представити всі в дивовижної ясності і стрункості. Після їхнього чарівного дотику пригода пожвавлюється і здобуває свою власність, свою цікавість, а без них воно довго представляється для всякого сухим і безглуздим. Все, що було і відбувалося - все цікаво, якщо тільки про нього збереглися вірні літописі, вимикаючи хіба вчинене безпристрасність народів; скрізь є нитка, як у будь-тканини є основа, хоча вона іноді абсолютно буває заткана качок; як у променистому камені є невидимий світ , який він відливає, будучи звернений до сонця, - вона зникає тільки з утратою звісток. Так і в початкових століттях середньої історії крізь всю купу подій невидимою ниткою тягнеться поступове зростання папської влади і розвивається феодалізм. Здавалося, події відбувалися зовсім окремо і блиском своїм затемнювали відокремленого, ще скромного римського первосвященика; діяв сильний государ або його васал і діяв особисто для себе, а тим часом істотні вигоди непомітно текли до Риму. І все, що відбувалося, здавалося, навмисне відбувалося для тата. Гільдебрандт тільки відсмикнув завісу і показав влада, вже давно придбану татами.\nІсторія середніх віків менш за все може назвати нудним. Ніде немає такої строкатості, такого живого дії, таких різких протилежностей, такої дивної яскравості, як у ній: її можна порівняти з величезним будовою, у фундаменті якого ліг свіжий, міцний, як вічність, граніт, а товсті стіни виведені з різного, старого і нового матеріалу, так що на одному цеглі видно Готфського руни, на іншому блищить римська позолота; арабська різьблення, грецький карниз, готичне вікно - всі сліпі в ньому і склало найстрокатішу вежу. Але яскравість, можна сказати, тільки зовнішня ознака подій середніх століть; внутрішнє ж їх гідність є колосальне велетенська, майже чудова, відвага, властива одному тільки віком юнака, і оригінальність, що робить їх єдиними, не зустрічаючими собі подоби і повторення ні в давні, ні у нові часи. "\nТут має сенс навести і слова засновника романтичного напряму в літературі Німеччини барона Гарденберга, відомого під псевдонімом Новаліс (1772 - 1801): "інсургенти, які називалися протестантами в союзі с. Філологією і раціональної біблійної екзегеза позбавили Європу бога і підняли розум в ранг євангелістів" . Йому вторив і розвивав його ідеї в своїх численних творах літератор, публіцист і філософ Фрідріх Шлегель (1772 - 1829). Вихідним пунктом і лейтмотивом всіх його творів є гасло "Повернення до порядку!": "Освічений народ, вся енергія якого йде на розумову діяльність, втрачає разом з темрявою і свою силу, і той принцип варварства, який є основою всього великого і прекрасного".\nУ своїй "Філософії історії" Шлегель наступним чином позначає значення середніх століть: "Простий огляд середньовічної історії, навіть якщо він містить тільки деякі живі характерні риси, свідчить про невичерпному багатстві середніх століть, і цей простий огляд буде достатній, щоб переконати нас у тому, що тоді боролися великі характери, яких не було ні в якій інший історичний період, боролися важливі інтереси, високі мотиви, піднесені ідеї та почуття; що таким чином у так званої анархії середніх століть укладено було виняткове багатство життя і замечательнейшие прагнення, що тут відкриваються в великій кількості божественні сліди надлюдського могутності. У той же час, чим більше і глибше проникаєш в цю епоху, тим більше переконуєшся в тому, що в середньовічному державі не менше, ніж у середньовічній церкві, все прекрасне і велике випливало з християнства і з чарівної сили панівного релігійного почуття ".\nЛіберальні романтики бачили і недоліки в історії середніх століть, але все ж підкреслювали, що вона була колискою сучасного суспільства, буржуазії, революції і, таким чином, визнавали плідність середньовіччя. Виходить, що саме романтизм зробив у відношенні середніх століть поворот на 180 градусів у порівнянні з гуманістами.\nЯк приклад можна навести погляди німецьких істориків так званої історичної школи права. Найбільшими представниками її є засновник цього напрямку професор Геттінгенського університету Густав Гуго (1764 - 1844), професор Берлінського університету Фрідріх Карл фон Савіньї (1779 - 1861) та історик права, професор ряду німецьких університетів Карл Фрідріх Ейхгорн. Основні принципи цієї школи добре викладені у Савіньї і Ейхгорна. Вони вважали, що право створюється не волею законодавця, а в результаті повільного процесу розвитку суспільних відносин, початок якого губиться в доісторичному минулому. Законодавець - не творець права, а виразник "народного духу", який він може пізнати лише за допомогою історії народу. Марка, знати, дружинні відносини - все це споконвіку німецькі установи. Що стосується римського права та державних установ, то вони не загинули в епоху варварських вторгнень, а лише поступово видозмінювалися відповідно до "народним духом". Неважко помітити, що особливістю ідей історичної школи права, як і в цілому романтиків, які взяли на озброєння германистических теорію, було заперечення можливості і необхідності будь-яких революційних перетворень.\nПідтримували цей напрямок і деякі французькі та англійські дослідники, зокрема, засуджений до страти під час французької революції і втік з країни аристократ Жозеф Франсуа Мішо (1767 - 1839) і англійський публіцист, історик і філософ Томас Карлейль (1795 - 1881).\nУ наполеонівське час і в роки реставрації у Франції робилися спроби за допомогою германистической теорії обгрунтувати історичні права дворянства на управління Францією. Тут, серед істориків, які свого часу були дуже популярні і дали відомий поштовх розвитку історичної науки, необхідно назвати графа Жозеф-Франсуа Монлозье (1755 - 1833).\nЦікавим прикладом спроби синтезувати історичну концепцію романтизму та ідеї епохи Просвітництва і тим самим, можливо, примирити їх є творчість великого німецького філософа, найвизначнішого представника німецької класичної філософії Георга Вільгельма Фрідріха Гегеля (1770 - 1831). Його "Філософія історії" представляє собою курс лекцій, які він читав у 1822 - 1830гг., У ній автор спробував з філософських позицій дати загальний огляд всієї історії людства, в чому явно розходиться з "реакційними" романтиками і зближується з просвітителями. Всесвітньо-історичний процес розглядається ним як саморозвиток абсолютного духу (абсолютного розуму); розвиток духу розуміється як розвиток свідомості свободи. Кожен народ досягає в цьому певному щаблі, після чого сходить з історичної арени, поступаючись місцем іншому народові. "Світло духу засяяло вперше в Азії" і "завдяки цьому почалася всесвітня історія", але тільки "Європа є безумовно кінець всесвітньої історії", а "далека східна Азія віддалена від всесвітньо-історичного процесу і не втручається в нього". У країнах Сходу усвідомленням свободи володів тільки деспотичний правитель, у греків і римлян абсолютний дух піднявся на сходинку вище і лише у германців в християнстві людина як така став вільним і, отже, самопізнання духу досягло тут найвищого розвитку. Таким чином, Гегель на відміну від просвітителів повертається до європоцентризму. Одночасно можна помітити, що він остаточно відмовляється від пануючої в середні століття теорії трансляції Римської імперії. Вона полягала в тому, що, за уявленнями середньовічних людей, Римська імперія не загинула, а пережила серію так званих "трансляцій". Перша відбулася в 476 році, коли під тиском произведшего державний переворот Одоакра римський сенат прийняв постанову про возз'єднання двох частин імперії, східної і західної, і про передачу знаків імператорського достоїнства і, відповідно, функцій правителю Константинополя Зенону. Друга трансляція - 800г. - Зведення на римський престол Карла Великого, короля франків. Третя - 962: освіта Священної Римської імперії німецької нації, яка проіснувала до 1555 р. "П'ятим Римом" іменували незрима своє співдружність гуманісти. У східно-християнському світі ця теорія відома завдяки відомій формулі "Москва - третій Рим, а четвертому не бути".\nІсторія власне середньовіччя для Гегеля - період панування протиріч і "нескінченної брехні", "жахлива ніч середньовіччя", яку змінює "ранкова зоря Відродження" і "все перетворює сонце" Реформації. Спочатку держава Карла Великого розпадається на окремі частини в результаті боротьби окремих націй проти панування франків, а потім держава розпадається взагалі з-за боротьби індивіда проти панування державного початку. Так і виникає феодалізм. У цьому місці Гегель рішуче сперечається як з просвітителями, так і з окремими романтиками:\n- "Так суперечливий, так повний обману цей середньовічний світ і бажання зробити гаслом його досконалість свідчить про збоченому смаку нашого часу";\n- "Середньовіччя - обгрунтування і виправдання релігією самих нерозумних і брудних речей".\nБезумовне і величезний вплив на подальший розвиток медієвістики надав розроблений Гегелем діалектичний принцип розвитку. Сутність його полягає в тому, що все історичне розвиток являє собою боротьбу протилежних начал: "Розвиток ... є рухом уперед від недосконалого до більш досконалого, причому перше має бути розглянуто не в абстракції лише як недосконале, а як щось таке, що в той водночас містить у собі свою власну протилежність ";" зміна, яке є загибель, є в той же час виникнення нового життя ".\nПеред нами, якщо можна так сказати, філософське обгрунтування закономірності і плідності існування середньовічного періоду.\nУявлення про те, що феодалізм є лише система політичної роздробленості або панування васально-ленних відносин, поступово закріплюється в історичній науці. Саме на цій основі відомий історик Франсуа П'єр Гійом Гізо (1787 - 1874) дав визначення феодалізму, надовго закріпилася в медієвістиці. Основними рисами цього суспільства, на його думку, є наступні:\nУмовний характер земельної власності.\nЗ'єднання земельної власності з верховною владою.\nІєрархічна структура класу феодальних землевласників.\nЗавданням історика, на думку Гізо, є виділення панівних ідей і великих подій. Визначають долю і характер цілого ряду поколінь, причому в якості "путівника по складному лабіринту фактів" він бере "розум і його позитивні дані". Історія для нього має "не тільки чисто наукове, але й практичне значення". При цьому "якщо історія висвітлює політику, то політика в ще більш широкої мірою надає ту ж послугу історії - дії цього висвітлюють факти минулого". Тому Гізо, Тьєррі і Минье в літературі називають "французької історичною школою епохи реставрації" або філософською школою, оскільки вони прагнули не просто викладати, а й осмислювати хід описуваних ними подій в дусі певних політичних та історико-філософських доктрин.\n"Велика частина письменників, істориків чи публіцистів намагалася пояснити дане стан суспільства, ступінь або рід його цивілізації політичними установами даного суспільства. Було б доцільніше починати з вивчення самого суспільства для того, щоб дізнатися і зрозуміти його політичні установи. Перш, ніж стати причиною, установи є наслідками; суспільство створює їх перш, ніж починає змінюватися під їх впливом, і замість того щоб про стан народу судити за формами його уряду, треба перш за все дослідити стан народу, щоб судити, яке повинно було бути, яке могло бути його уряд ". Грунтуючись на сказаному, Гізо прагне з'ясувати, як виникає феодалізм і що це таке. Він - рішучий германіст, але крім плюсів німецького панування бачить і його недоліки: "жоден режим не був такий ненависний масі, як феодальний". Причини нестабільності феодального суспільства - у вузькому ідейному горизонті людей, який значно розширився останнім часом ("в наші дні була дана рішуча битва, вона називається революцією") і тепер, на думку історика, "європейська цивілізація наближається, якщо можна так висловитися, до вічної істини, до планами проведення ".\nОгюстен Тьєррі (1795 - 1856) - найяскравіший представник цього напряму, що випробував, крім того, великий вплив Шатобріана і Вальтера Скотта. Ще будучи найближчим співробітником А. Де Сен-Сімона, замислив написати історію - "біографію народів", а не "біографію влади", тобто основну увагу приділити саме соціальної історії. Галло - римляни, на його думку, - носії культури, яка завоювала середні століття. Їх уособлення - Жак Простак. Це - добродушний, довірливий, непостійний, що легко піддається обману і готовий сам себе обманювати, а тому легко оббирає та експлуатується всіма осіб. Вся історія Франції - історія боротьби і перемоги третього стану над дворянством - нащадками франкських завойовників. Таким чином, у Тьєррі романистичному теорія виявилася тісно пов'язана з теорією класової боротьби, у специфічній формі:\n"Вищі і нижчі класи, вороже протистоять один одному або борються за певні ідеї і форми уряду, в даний час є в ряді країн ні чим іншим, як народами-завойовниками і народами, поневоленими у попередню епоху. Раса завойовників залишилася привілейованим класом, як тільки вона перестала бути окремою нацією. Вона утворила войовниче дворянство, порожня й неспокійне, яке поступово поповнювалося з нижчих верств і панувало над мирною масою трудящих, поки тривала військова організація влади, яка вийшла з завоювання. Переможена раса, позбавлена власності на землю, влади і свободи, утворила щось на зразок особливого суспільства поряд з військовою асоціацією завойовників. Чи тому, що він зберіг у міських стінах залишки римської цивілізації або ж тому, що він за допомогою незначних запозичених елементів останньої почав створювати нову цивілізацію, але цей клас все піднімався в міру того, як слабшала феодальна організація дворянства, тобто нащадків стародавніх завойовників ".\nЧлен французької Академії та Академії моральних і політичних наук Франсуа Огюст Марі Минье (1796-1884) у своїх робіт розвивав аналогічні погляди. На його думку, представницькі установи були властиві всім країнам Європи в середні століття і боротьба класів була основною пружиною історичних подій. В епоху феодалізму ця боротьба була суворою і звідси відмітною рисою феодалізму була політична нестійкість, анархія, від якої страждали всі. Вирішальну роль у боротьбі з цією анархією зіграла королівська влада. Але для того, щоб вести цю боротьбу, королівської влади необхідно було знайти опору, створити поряд з феодальним суспільство, яке одночасно було б і ворогом, і наступником феодального ладу. Треба було створити новий клас людей, здатний до хорошого управління, до якого були не здатні феодали. Засобом для цього стало заснування міських комун: "Комуни змінили всі внутрішні і зовнішні відносини європейських товариств, комуни звільнили людей, звільнили землі від феодалізму, створили майже невідомий до того часу вид власності, рухоме багатство". Поступово був налагоджений порядок, почалося зростання народонаселення, стали розвиватися торгівля і наука. Там, де взяли владу в свої руки комуни (Італія), стала розвиватися демократія, а де вони вступили в союз з королями, але виявилися слабкішими їх, виникла абсолютна монархія. У разі союзу з феодалами для обмеження королівської влади виникли представницькі установи (Англія). Це була "велика революція".\nУ першій половині 19 століття стала формуватися марксистська концепція історії середніх століть. Класики марксизму (Карл Маркс (1818 - 1883), Фрідріх Енгельс (1820 - 1895), Володимир Ілліч Ленін (1870 - 1924)) висунули матеріалістичне розуміння феодалізму як особливої соціально-економічної формації, яка існувала протягом ряду у століть практично у всіх народів земної кулі (у роботах "Німецька ідеологія", "Капітал", "Анти-Дюрінг" і ін.) Її основні особливості наступні:\nПовна власність феодалів на землю і неповна власність на селян.\nПоділ суспільства на антагоністичні класи: феодали - кріпосні селяни.\nАнтагоністичний характер розподілу - привласнення феодалом не тільки додаткового, але нерідко й частини необхідного продукту.\nБезпосередній виробник володіє своїми власними засобами виробництва.\nДодатковий продукт, створюваний безпосереднім виробником, може присвоюватися феодалом лише шляхом позаекономічного примусу - на основі кріпацтва та інших форм феодальної залежності.\nЕкономічною формою, в якій реалізується земельна власність феодала, є феодальна рента в різних її різновидах (відробіткова рента або панщина, рента продуктами, грошова рента).\nБудь-яка форма феодальної ренти передбачає натуральний характер суспільних відносин, оскільки умови господарювання цілком або в переважній частині виробляються в самому господарстві, відшкодовуються і відтворюються.\nВища влада в військовій справі у суді була атрибутом земельної власності.\nІєрархічна структура панівного класу і відповідно феодальних земель.\nВажливою особливістю марксистського підходу до історії є прагнення розглядати події і факти в процесі розвитку. У цьому плані вже основоположники марксизму активно спиралися на досвід тогочасної історичної науки: "Ми знаємо тільки одну єдину науку, науку історії". Вплив французької та німецької медієвістики на марксистський підхід, особливо на роботи Ф. Енгельса - безсумнівно. Намагаючись створити свою "історію людей", Маркс К. і Енгельс Ф. розробляли теорію феодальної земельної ренти як форми експлуатації феодально-залежного селянства, з'ясовували її природу і сутність, характер феодальної власності, праці кріпаків і залежних селян як бази феодального способу виробництва, роль особистої залежності чи позаекономічного примусу і т. д.\nПерехід від античності до середньовіччя Маркс і Енгельс на противагу багатьом історикам вищепереліченим стали розглядати як глибоку соціальну революцію, в ході якої феодальна формація змінила рабовласницьку, яка панувала в Римській імперії, і первіснообщинний - у германців. На відміну від "романістів", що бачили в феодалізмі розвиток римських традицій, і "германістів", що приписували його походження переважанню німецьких елементів, Ф. Енгельс головним змістом перехідного часу вважав соціальну революцію, совершившуюся під впливом кризи рабовласницької формації і зіткнення її з розкладається первіснообщинним строєм варварських племен, вторгнення яких в Римську імперію послужило знаряддям цієї революції, підготовленої внутрішнім розвитком. У той же час він показав, що в багатьох випадках, зокрема в Ірландії, складання феодальних відносин відбувалося безпосередньо на грунті розкладання родового ладу, тобто без синтезу.\nФ. Енгельс спробував також дати періодизацію всередині середньовіччя, показавши, що так зване раннє середньовіччя була процес складання феодалізму, відбувався в різних країнах Західної Європи нерівномірно з 5 по 9 або 11 століття. Велику увагу він приділяв маркової теорії, найбільш детально обгрунтованою Г. Маурером, а пізніше розширеної із залученням нових матеріалів російським ученим М.М. Ковалевським. Просте зіставлення робіт Енгельса і Маурера показує, що те, що було внесено до Маркову теорію Енгельсом, є, по суті, новою теорією. Громада розглядається не як правовий і політичний інститут, але як колективна форма земельної власності і відповідна їй система виробничих відносин, притаманна всім народам на ранній стадії суспільного розвитку.\nУ другій половині 19 століття відбувається деяке примирення різних точок зору. Це стало можливо завдяки укоріненому вже уявленню про те, що історія не є просто калейдоскопом подій, а підпорядковується певним законам, пізнати які можливо і необхідно. Була доведена також закономірність і плідність феодального періоду розвитку Європи і зроблені перші спроби створити універсальну, тобто глобальну картину історії людства. Істотну роль зіграв і розвивається еволюціонізм, тобто уявлення про розвиток як поступовий, кількісному зміні без стрибкоподібних переходів кількісних змін у якісні. З іншого боку і революційні марксистські ідеї різко стимулювали спроби зрозуміти закони розвитку суспільства. Еволюціонізм ставився до історії середніх століть більш врівноважено, ніж попередні точки зору. Середньовіччя вже вважається теж часом розвитку, хоча для нього і характерні повільність, традиціоналізм і корпоративний лад суспільства. Умови швидкорозвиваючогося капіталізму стимулювали інтерес істориків до економічної і соціальної проблематики. У результаті з'являється ряд цікавих теорій, що мають безпосереднє відношення до медієвістиці.\nПерш за все необхідно згадати тенденцію, розвиток якої торкнулося і нинішнього сторіччя. Вона пов'язана з циклизмом і теорією замкнутих цивілізацій. Німецький історик Леопольд фон Ранке (1795 - 1886) у своєму найбільшому праці "Всесвітня історія" та ряді інших творах відстоював думку про те, що "кожна епоха знаходиться в безпосередньому зв'язку з богом". Основне завдання історика - виявлення "божеського плану управління світом". Кожний історичний період має свою "керівну ідею". Таким чином, історія виявлялася розділеної на замкнуті епохи і позбавленою поступального розвитку. Загальний прогрес заперечувався і визнавався лише в окремій епосі. Нова епоха починає все спочатку, може бути, і по іншому. Весь хід історії, по Ранке, визначають "провідні народи", з 6 століття - це романо-германські народи і західноєвропейські держави.\nМаркова (общинна) теорія. Творцем її вважається німецький історик, професор права Мюнхенського університету Георг Людвіг фон Маурер (1790-1872). Розвивали її положення і дотримувалися німецькі, французькі та англійські дослідники (О. Гірке, А. Мейцер, Г. Мен, Е. Фрімен, Е. Глассон, П. Віолле та ін.) У 70 - 90 рр.. минулого століття ця теорія стала панівною в російській медієвістиці (Грановський Т.М., Ковалевський М.М., Лучицький І.В., Петрушевський Д.М.). Теорія справила великий вплив на марксистську медієвістику. У нашій вітчизняній історіографії накопичений прихильниками цієї теорії фактичний матеріал і окремі висновки зберігають своє значення досі. З 70-х рр.. минулого століття теорія зазнала запеклої критикою істориками різних країн (Н. Д. Фюстель де Куланж, Ф. Сібом, А. Допш та ін.)\nПредставники общинної теорії широко використовували порівняльно-історичний метод, метод історичних переживань і ретроспективний метод. Основні висновки були розроблені на німецькому матеріалі (звідси і її іншу назву - Маркова).\nОсновні положення маркової теорії:\nСуспільному ладу, заснованого на приватній земельній власності, передував лад, заснований на колективній власності на землю і колективної обробки землі.\nПриватна земельна власність і соціальна нерівність виникають у селі за рахунок поступового занепаду общинного землеволодіння.\nПісля краху Римської імперії і припинення пересувань німецьких племен відбувається перехід до постійної обробці окремими родинами виділених їм ділянок общинної землі при збереженні спільно використовуваних нерозділених земельних угідь.\nУ ході розпочатого процесу соціальної диференціації вільних общинників розвивається вотчина.\nГоловною проблемою всієї соціально-економічної історії середньовіччя є проблема взаємовідношення вотчини і громади-марки.\nПоки маркових лад утримував свої позиції в якості противаги вотчинного ладу, в суспільстві підтримувалася гармонія інтересів різних класів.\nДержава відігравало важливу посередницьку роль у взаєминах між вотчиною і селом; виникло він в результаті передачі ряду функцій громади племінному вождю.\nМіста виникають на основі громади-марки.\nДослідження прихильників общинної теорії вперше показали на великому фактичному матеріалі, що сутність і природа феодалізму тісно пов'язані з великої земельної власністю. Разом з тим досить рано намітився ряд істотних відмінностей у поглядах окремих авторів. Так, відомий німецький історик-медієвіст, учень Леопольда фон Ранке Георг Вайц (1813 - 1886), найбільший знавець джерел з історії середньовічної Німеччини стверджував, що общинне, Маркова пристрій існувало у германців здавна, громада була незмінний інститутом протягом багатьох століть і її походження ніяк не пов'язано з колективною власністю на орну землю. Суть же феодалізму, розвинувся з німецьких інститутів, - це певний політичний устрій, заснований на васалітет, системі бенефициев, особистої залежності населення від землевласників, натуральному характері повинностей, відмінності в правах і привілеях. Вайц зробив своїм гаслом слова: "Історик повинен прагнути лише до голої правди, позбавленої будь-яких прикрас і всяких вигадок навіть у найменшому". З цієї причини він і робив вкрай обережні висновки. На відміну від Г. Вайца історик права Пауль Рудольф Рот (1820 - 1892) підкреслював активну роль держави в становленні феодальних інститутів. Бенефіцій і васалітет він пов'язував з політикою Карла Мартелла і його наступників, які практикували роздачу земель. Якщо Г. Маурер пов'язував розвиненою феодалізм з вотчинним ладом, Г. Вайц і П. Рот, хоча під процесом феодалізації розуміли затвердження бенефеціальной, а пізніше військово-ленній системи, матеріальну його основу бачили у втраті вільними общинниками своєї свободи і землі. У 1855р. з'явилася робота "Про родове побут у давніх германців" видатного російського дослідника, професора історії Московського університету Тимофія Миколайовича Грановського (1813 - 1855). Він відстоював закономірність і прогресивність історичного процесу, минущий характер кріпосницьких порядків, їх історичну приреченість. Вираз прогресу бачив у розвитку ідей, поширенні освіти, моральне вдосконалення людей. Криза Римської імперії пов'язував з убогістю і пауперизмом, з обезземеленням селян, повстаннями рабів і колонів, наполягав на неминучості таких перехідних епох, коли протиріччя "може бути знищено тільки насильством". Як писав А. І. Герцен, Грановський "думав історією, навчався історією та історією згодом робив пропаганду". Він активно полемізував з німецькою шовіністичної історіографією і, аналізуючи древнегерманских громаду, підкреслював спільність розвитку різних племен.\nЗ середини 70-х років 19в. великий вплив в буржуазній медиевистике набуває історико-економічний напрямок. Прихильники цього напрямку значно просунули вивчення аграрної історії Західної Європи в середні століття.\nВотчина теорія. Передумови її складаються вже в кінці 18 - початку 19 ст. (Ю. Мезер, А. Мюллер, К.Л. фон Галлер, К. Ейхгорн). Ряд положень був сформульований у працях Г. Вайца, К. Нича, В. Рошера. Велике поширення набула серед послідовників позитивізму, які вважали, що "позитивне" (справжнє) знання може бути отримане як результат окремих наук. Основними представниками є К.Т. Інама-Штернегг, К. Лампрехт, П.Г. Виноградов.\nФеодалізм - це суспільство, в якому панувало натуральне господарство.\nВотчина виникла в умовах розкладання первіснообщинної організації.\nВотчина розвивалася за рахунок захоплення общинних земель і селянських аллодов і покріпачення селян.\nУ рамках вотчини до 13 - 14вв. існувала в цілому гармонія інтересів феодалів і селян.\nСаме діяльність вотчинников сприяла вдосконаленню сільськогосподарської техніки, розвитку ремесла і виникнення середньовічних міст.\nПрихильники "класичної вотчинної теорії" намагалися поєднати нове розуміння феодалізму з традиційним, політико-юридичним. Одну з закінчених форм вотчинная теорія отримала в роботах Нюма Дені Фюстель де Куланжа (1830-1889). Він активно вивчав стародавній світ і оголосив античне місто-держава громадою, заснованої на релігійному культі предків. Всі громадські перевороти в античному світі, на його думку, мали релігійне походження. Він активно виступив проти теорії класової боротьби Тьєррі і Гізо. У своїй праці "Історія громадського ладу древньої Франції" Фюстель де Куланж:\nзаперечував факт німецького завоювання;\nзаперечував існування у давніх германців громади;\nзаперечував революційний перехід від античності до середніх століть;\nгенезис європейського феодалізму пояснював поступовим перетворенням установ позднеримской імперії, тобто відроджував романистичному концепцію;\nв основі європейської цивілізації бачив лише римські громадські інститути (велике землеволодіння, залежність від нього безпосередніх виробників, монархічна влада);\nнаполягав на споконвічність великої земельної власності;\nзаперечував історичну роль німецьких племен:\nа) це було не завоювання, а просте навала; нічого нового германці не принесли,\nб) германці не принесли громади, тому що і у них задовго до приходу була розвинена індивідуальна земельна власність.\nвідрізняв феодалізм "у власному розумінні слова" від його економічних передумов:\nфеодалізм визначав як васально-шеного систему,\nвотчинний лад, селянсько-сеньйоріальні відносини, натуральне господарство - всього лише економічний фон феодалізму.\nЩо стосується історії Англії близьку теорію висунув у 80-і роки 19в. Фредерік Сібом (1833 - 1912).\nУ Німеччині на аналогічних позиціях стояла страссбургская школа істориків, яскравим представником якої був Вернер Вітті (1867 - 1925).\nДеякі вчені цього напрямку, хоча і включали соціально-економічні ознаки в характеристику феодалізму, але трактували його як поєднання рівноправних факторів (політичного, соціального, економічного) і не відводили визначального місця одного з них (К. Лампрехт, М. М. Ковалевський, П. Г. Виноградов, Н. І. Кареєв та ін.) Формулювання Гізо вони відносили лише до політичної стороні феодалізму, а соціально-економічний бік бачили в пануванні натурального господарства і вотчинного ладу. Наслідком цього стала наприкінці 19 - поч. 20 ст. теорія "двох феодалізму" - політичного та соціального. У підсумку історики-позитивісти не визнавали визначальної ролі соціально-економічних факторів, а при поясненні виникнення феодалізму вирішальну роль приписували державі або соціально-психологічному фактору. Найбільш поширеним уявленням було уявлення про те, що головним джерелом виникнення феодального суспільства була еволюція відносин власності та соціальної структури, а необхідність стоїть над суспільством держави організувати військові сили країни в умовах натурального господарства. Для цього держава і створювало військово-шеного систему за допомогою вотчинного ладу. Звідси вотчина ідеалізується і малюється як орган класової гармонії пов'язаних спільними економічними інтересами феодалів і селян. На перший план у порівнянні з марксистською трактуванням висуваються господарські функції вотчини, а не організація експлуатації селянства; вотчина малювалася як єдиний носій і організатор технічного і соціального прогресу в феодальному суспільстві, особливо в період раннього середньовіччя.\nНе дивно, що традиційна політико-юридична трактування феодалізму була піддана перегляду. Один з найбільших істориків Жак Флякк (1846 - 1918), який прагнув "вирішувати проблеми права за допомогою історії", у своїй праці "Походження древньої Франції" запропонував феодалізм розуміти як систему особистих зв'язків. Джерелом і основою феодального суспільства, на його думку, були не поземельні, а особисті відносини "вірності" та "покровительства" між сеньйорами і феодалами. Людям властиві потреба в захисті і почуття любові до близьких і ненависть до чужинців. Він вводить термін "сеньйоріальної режим" і протиставляє його "феодального режиму". При першому був повний розпад громадських зв'язків, а при другому - порядок і організованість, поступово поземельні відносини стали доповнювати особисті зв'язки і незабаром, у 12 - 13вв., Витіснили їх на другий план. Ця соціально-психологічна трактування феодалізму особливо цінна тим, що спрямована проти вульгарного економічного детермінізму і підкреслює роль людського чинника.\nВеликий внесок у розробку проблеми генезису феодалізму, общинної і вотчинної теорій внесла російська ліберальна медієвістика 19 - початку 20вв.\nІсторик, етнограф, соціолог-позитивіст Максим Максимович Ковалевський (1851-1916) у своїх роботах "Громадське землеволодіння, Причини, хід і наслідки його розкладання" (1879) та "Нарис походження і розвитку сім'ї та власності" (1895) виступив як послідовника Г. Маурера. До цієї проблематики він звернувся у зв'язку з актуальністю питання про громаду в пореформеній Росії. Ковалевський М.М. значно збагатив общинну теорію тим, що для обгрунтування своєї позиції залучив великий матеріал з історії Франції, Англії, Німеччини, Швейцарії, Індії, Алжиру, Мексики, Перу, Кавказу, України, Іспанії. Під впливом марксизму він відмовився від чисто юридичної відносини і зробив спробу пояснити панування общинної власності певним рівнем виробництва матеріальних благ, а зміна форм громади - еволюцією цього рівня. Ковалевський виділив раніше невідому стадію - землеробську громаду (великі патріархальні сім'ї та окреме господарство). Цей висновок був активно сприйнятий марксистської медієвістики. Ковалевський М.М. не дає визначення феодалізму, але підкреслює в ньому дві різні боки - політичну (васально-ленна система, політична роздробленість, зв'язок поземельної власності з владою) і економічну (панування великої земельної власності, натуральне господарство, особиста залежність). Феодалізм, на його думку, зароджується і в Римі і в давніх германців і потім у результаті синтезу оформляється в новий лад. Суть процесу генезису феодалізму в складання великого землеволодіння за рахунок розорення громади і селян.\nПрофесор Санкт-Петербурзького університету Іван Васильович Лучицький (1845 - 1918), лівий ліберал, позитивіст у своїх дослідженнях ("Поземельна громада в Піренеях", 1883) акцент робить на економічній стороні історії і вимагає вивчати всі сторони життя суспільства. Феодалізм, на його думку, система політичної роздробленості. Він - прихильник общинної теорії і вважав, що общинне землеволодіння властиво було всім народам на певній стадії розвитку.\nПавло Гаврилович Виноградов (1854 - 1925), професор Московського університету, автор ряду відомих навчальних посібників з загальної історії, був акуратним і обережним дослідником. Він знав 12 мов, був блискучим палеографії. Саме через свою скрупульозності, а не завдяки впливу марксизму, як Ковалевський М.М., особливо цікавився соціально-економічною історією. На його думку, ця область історії "має справу з фактами, що постійно повторюються з відомим однаковістю і представляють зручність для порівняння".\nФеодалізм, на його думку, "один з основних фактів західної історії", "визначав всю її політичне життя в середні віки". Це явище складне, сутність його "не можна визначити одним будь-яким виразом". Виноградов П.Г. бачив "феодальна держава", "феодальне суспільство", "феодальне землеволодіння", але не бачив його в комплексі як соціально-економічну формацію або цільне суспільство. Слідом за Гізо він стверджував, що феодалізм - це панування політичної влади великих землевласників, умовної земельної власності і васальної ієрархії.\nУ своїй роботі "Походження феодальних відносин у Лангобардськоє Італії" він досліджував італійський варіант генезису феодалізму. Цей варіант зацікавив його тому, що давав цінний матеріал на користь теорії синтезу. Необхідно підкреслити, що в позднеримской імперії він побачив не готовий феодалізм, а лише його передумови. Кордоном між античністю і середніми століттями для нього був 3 століття, бо саме в цей час, на його думку, колонат переріс у кріпацтво.\nУ 1887 р. вийшла робота Виноградова П.Г. "Дослідження з соціальної історії Англії в середні віки", де розглянуто так званий "німецький варіант". Він дає класичну характеристику англійської феодальної вотчини - Манор і прийшов до висновку, що громада є не породженням племінних особливостей германців, а закономірним етапом у соціально-економічному житті англійського народу. Завдяки використанню багатьох джерел і доказовості своїх побудов цим твором він "відкрив Англію для англійців".\nТворчість професора Московського університету Дмитра Мойсейовича Петрушевского (1863 - 1942) завжди викликало найзапекліші суперечки. Його учні (Космінський Е. А., Стокліцкая-Терешкович В.В., Неусихін А.І.) іменували його "майже марксистом", але частіше його звинувачували в тому, що він йшов від марксизму. Петрушевський Д.М., дійсно, визнаючи корисність марксизму, звинувачував його у вульгарному економізмі. Він чітко відрізняв феодалізм політичний (система патронату, імунітет, васально-ленні зв'язку) і феодалізм соціальний (вотчина система). Перевагу віддавав першому. Дотримувався общинної теорії, поєднуючи її з вотчинної. Середньовічне суспільство, на його думку, є результатом синтезу. Генезис феодалізму був мирним, еволюційним процесом. Після Жовтневої революції феодалізм став розглядати як виключно політичну установу, не пов'язане з певними формами господарського життя, що є системою супідрядних станів, створену державою для задоволення своїх потреб. Виходячи з цього, Петрушевський Д. М. Заперечував існування вільної громади і наполягав на споконвічності приватної власності і соціальної нерівності у древніх германців. Багатий конкретний матеріал, що підтверджує його висновки, зібраний в класичному творі Петрушевского Д.М. "Нариси з історії середньовічної держави і суспільства", витримала кілька видань (1907, 1915, 1917, 1922).\nУ кінці 19 століття на розвиток медієвістики великий вплив мають процеси, пов'язані із загальною кризою в історіографії. Як наслідок цього широке поширення набуває критичне напрямок. Назва його пов'язана з різко критичними виступами його представників проти історичних концепцій, що панували в історіографії другої половини 19 століття, зокрема у позитивістських дослідженнях. Вони відкрито виступали проти історичного матеріалізму, звинувачували істориків - позитивістів в пособництві матеріалізму і марксизму. Виникнення цього напряму пов'язано з удосконаленням техніки історичних досліджень, впливом на розвиток історичної науки таких філософських напрямів, як неокантіанство, махізм. Зростаюча розчарованість у можливості знайти об'єктивних закономірностей в історії приводила більшість істориків до відмови від узагальнень і до принципового відходу в приватну і локальну проблематику. Засновником нового напрямку в Німеччині був професор Георг фон Бєлов (1858 - 1927), який висловив у своїх роботах "протест проти поверхневого побудови еволюційних рядів і малоцінних теорій розвитку". Найбільш відомими представниками цього напряму були М. Вебер (Німеччина), А. Допш (Австрія). У Росії А.С. Лаппо-Данилевський, П. Струве, пізніше Д. М. Петрушевський, Р.Ю. Віппер, М. І. Ростовцев. Особливо сильно вони критикували позитивізм за схематизм, вульгарний еволюціонізм, спрощення історії та ігнорування багатьох фактів та джерел. Більш глибоко вони стали розробляти, на локальному матеріалі, проблеми аграрної історії, без яких неможливо було бездоганно відповісти на питання, що є таке феодалізм. Саме вони вперше звернули увагу на значну роль дрібної вотчини, вільного селянства, товарного обміну в історії феодального суспільства. Феодалізм вони іменували "системою управління", головною рисою якої вважали "відчуження верховної влади" представникам "місцевої влади", тобто політичну роздробленість. Ця феодальна система управління не пов'язана була, на їхню думку, ні з якими економічними передумовами, ні з вотчинним ладом, ні з натуральних господарством, панування яких в середні століття вони взагалі не бачили. Вони удосконалили дослідницьку техніку, ввели в обіг нові джерела (картулляріі).\nСаме з цього напрямку ідуть деякі теорії, що мають гучний успіх і в наш час. Зокрема, прихильники критичного спрямування знаходили капіталістичний лад і в античності, і в середні століття і звідси робили висновок про його споконвічності. Істотних відмінностей в економіці і соціальному ладі античного світу, середньовіччя і нового часу вони не знаходили. Приватну власність на землю вони вважали споконвічним інститутом і заперечували існування громади як вихідної колективної форми земельної власності у "примітивних" народів, в тому числі і у стародавніх германців. Панування натурального господарства та кріпосництва у вотчині вони заперечували і розглядали її не як господарську, а як суто політичну, адміністративну або фіскальну одиницю.\nВони взагалі відкидали вплив економіки на правові та політичні інститути середньовіччя і повернулися до суто політичної трактуванні історії. Феодалізм для них - політична чи правова система, головними ознаками якої одні вважали "роздроблення державного суверенітету", а інші - панування договірного права або особистих родинних і дружинних зв'язків. Вплив соціальних відносин на розвиток держави вони ігнорували, а тому вирішальну роль в історії середніх століть відводили політиці королівської влади, ідеалізуючи її як "антифеодальну" силу.\nДаний напрямок панувало в історіографії до кінця 40-х рр.. 20в., Деякий вплив продовжує надавати донині, а в нашій країні за останні роки набуло особливої популярності, насамперед у середовищі молодої генерації дослідників, мало знайомих ще з усім спектром історіографічних та історичних досліджень.\nОдним з провідних представників "критичного спрямування", професор Віденського університету Альфонс Допш (1868 - 1953) заявив, що основним його завданням є радикальна ревізія "пануючої теорії" виникнення феодального суспільства. Він заперечував періодизацію історії з економічного принципом, навіть як абстрактного поняття, в будь-який історичний період існували різні господарські форми, в тому числі і капіталізм. Сама вотчина - це "капіталістичне підприємство", розраховане на отримання прибутку. Звідси робився висновок про споконвічності капіталізму, середньовічна історія піддавалася неминучою модернізації. Історичний процес позбавлявся закономірно - прогресивного характеру, проголошувався історичний континуїтет. Історія не знає і не повинна знати стрибків, революційних переворотів. Залежність суспільних відносин, у тому числі й політичних, від економічних заперечувалася. Між античністю і середніми століттями заперечувалася будь-яка "цезура" (стрибок). Суспільні відносини в пізній Римській імперії були такими ж, як у ранньому середньовіччі. Германські племена, ніколи не знали громади, завоювали римські провінції і виступили в якості цінителів і зберігачів римської цивілізації і державності. Взагалі, римські та німецькі відносини були близькі. Варварські вторгнення носили мирний характер і це значно полегшило синтез їх суспільних порядків. У середні століття, в чималому ступені, завдяки цьому, існувала гармонія інтересів феодалів і селян. За його теорії виходило, що в середні століття феодалізм як "політична система" поєднувався з "вотчинним капіталізмом" як економічної основи суспільства.\nЗ початку 1900-х років висунувся німецький соціолог, історик і філософ Макс Вебер (1864 - 1920). Він спробував створити цілісну методологію вивчення суспільного життя, яка була б здатна протистояти історичного матеріалізму. В якості вихідного було взято твердження про те, що всі поняття соціальних наук - всього лише конструкції, створені в процесі пізнання для систематизації хаосу різнорідних явищ. Загальні поняття в історії непереборні, бо є засобом для розуміння та оцінки історичних фактів. І тим не менше ці поняття - всього лише ідеальні типи, позбавлені конкретно-історичного змісту. Під ідеальним типом зрозуміло якась теоретична конструкція, яка включає взяті з різних історичних явищ шляхом абстрагування певні ознаки, які об'єднуються згодом у деякий, ніколи реально не існує ціле. До логічним утопіям М. Вебер відносив такі категорії, як держава, капіталізм, феодалізм, демократія та ін Розглядаючи, зокрема таке поняття як "капіталізм", основною ознакою якого є "капіталістичний дух" (тобто прагнення до рентабельності, прибутковості і раціональної організації виробництва), він виявляв це в самих різних епохах, в тому числі і в середні століття. У своїх роботах "Протестантська етика і дух капіталізму", "Протестантські секти і дух капіталізму", "Господарська етика світових релігій", "Господарство і суспільство" він простежує становлення сучасного капіталістичного суспільства і намагається зрозуміти його сутність. Поява цього товариства було викликано, на його думку, розвитком в ідеології західноєвропейських середньовічних сект норм господарської етики, яка найбільш повно висловлювала "капіталістичний дух". Таким чином, "капіталістичний дух" виникає з релігійного джерела, а потім, в умовах Європи 16-17сс. застосований представниками різних течій протестантизму при організації нових форм виробництва. Європа ж стала батьківщиною сучасного капіталізму головним чином тому, що з усіх світових релігій лише західноєвропейська християнство створило ідеологію господарської діяльності. Звідси капіталізм зображувався як найдосконаліша форма економічної діяльності і йшло твердження, що в сучасному світі провідна роль має належати капіталізму країн "західного світу", бо це зумовлено вже самим походженням сучасного капіталізму.\nНа основі веберовской системи німецький економіст, соціолог та історик Вернер Зомбарт (1863 - 1941) створив своє уявлення про "господарській системі". Вирішальну роль у розвитку суспільства він приписує змін у психіці людей і тому найбільш суттєвою ознакою різних господарських систем вважає панівний у них "господарський дух" і його розвиток. Цей дух представляється йому як самостійної сили, яка й зумовлює перехід від однієї господарської системи до іншої. Цей перехід відбувається без революцій, суто еволюційним шляхом. Зомбарт відкидає ідею суспільного прогресу і, по суті, повертається до ідеалізації середньовічного, докапіталістичного суспільства. Саме тоді існувало, на його думку, самодостатнє господарство, помісне і селянське. З часу утворення міст до них приєдналися ремесла і ці дві системи господарства максимально задовольняли потреби людей. Принцип "задоволення потреб" панував у ту благословенну епоху. Середньовічні міста виникають внаслідок накопичення "надлишкового продукту" в сільському господарстві і його зосередження в руках феодалів, основних споживачів продукції міських ремісників.\nВсі тенденції медієвістики 19 століття характерні були й для міжвоєнного періоду (1918 - 1945). Найбільшим впливом користувалося допшіанство. Дуже великий вплив на істориків робили погляди бельгійського історика, професора Гентського університету Анрі Пиренна (1862 - 1935). Він був автором монументальної праці "Історія Бельгії" в семи томах. З 1922р. він розвивав і пропагував досить своєрідну теорію, що одержала найменування "теза Пиренна". Пиренн не заперечував якісного перелому між античністю і середніми століттями і натурального характеру економіки раннього середньовіччя, але запропонував шукати його в інший час. З його точки зору, економічне та громадське життя Західної Європи після падіння Західної Римської імперії довго протікала в ритмі античного світу. "Велике переселення народів" і поселення (не завоювання!) Германців на римській території нічого не змінило в колишніх порядках. Германці привласнили собі, а не зруйнували римську цивілізацію. Засновані ними королівства, наприклад, франкское, з'явилися прямим продовженням імперії. Тому, на думку Пиренна, перехід до середніх століття в Західній Європі стався не в 5-6ВВ., А лише в 8в., Оскільки поява ісламу перевернуло все. Араби, що захопили, по суті, три з чотирьох берегів Середземного моря, змінили напрямок господарства Середземномор'я, зруйнували взагалі єдність середземноморської античної культури і створили новий господарський і культурний світ, протилежний і ворожий римсько-християнському. Арабські завоювання відірвали Західну Європу від зовнішніх ринків, Економічне життя на Заході відчуває сильне потрясіння. Процвітання торгівлі і міського життя стало неможливим, відбувається різкий поворот до безобменному натурального господарства. Відсутність ринків збуту призвело до того, що великі маєтки стають господарствами споживчого типу, держава відмовляється від збору податків внаслідок зникнення грошей. Окремі державні функції передаються державою великим земельним власникам, які поступово стають незалежними від держави. Всі види багатства втрачають своє значення, крім землі. Західна Європа замкнулася в собі. На перше місце раптово висуваються Північна Галлія й Німеччина. Європа починає орієнтуватися на північ, а не на схід і з, якщо можна так сказати, широтної стає меридіональної цивілізацією. Саме тепер німецькі народи починають грати першу роль в історії. Каролингское імперія Карла Великого - це вже не продовження римської, а на цілком нову, континентальна, замкнута держава. У результаті А. Пиренн робить висновок: "З цього приводу зовсім справедливо сказати, що Карл Великий був би немислимий без Мухаммада". Кінець ж феодалізму припадає на 12 століття, коли араби починають витіснятися з Європи, з'являються міста і знову починає розвиватися торгівля, в якій Пиренн бачив початок капіталістичних відносин.\nКонцепція А. Пиренна піддалася, хоча і не відразу, досить суворій критиці як в зарубіжній медієвістиці, так і вітчизняної. Йому докоряли за те, що він абсолютизує зовнішні фактори, по суті, не надаючи належного значення внутрішнім. Іслам не "причина" феодалізму, а лише фактор, що сприяв прискоренню і завершення значно раніше розпочатого процесу феодалізації. Генезис феодалізму пояснюється не тільки спадом торгового судноплавства, та й з економічної точки зору торгівельна роль Середземномор'я не настільки велика, щоб підтримувати спадкоємність античної цивілізації. Занепад античної цивілізації можна констатувати, принаймні, з 3в., Якщо не раніше. До того ж близькосхідна торгівля ніякого занепаду не переживає. Усунення Сасанидского держави (751г.) і створення сусідства досить близьких по вірі Візантії і халіфату створили досить ємний ринок, а Західна Європа в якості торгового контрагента завжди була мало цікава Сходу в силу "примітивності" свого економічного розвитку. Саме араби виступили все-таки як ініціаторів відновлення торгівлі з Західною Європою, хоча їх економічна політика досі слабо вивчена.\nДо кола істориків, рішуче критикували А. Допш, належав і французький історик Марк Блок (1886 - 1944). У своїй класичній праці "Апологія історії" він виступав за об'єктивну реальність і пізнаваність історичного минулого, відстоював уявлення про закономірний розвиток суспільства і закликав досліджувати не тільки вчинки людей, а й соціально-економічні та природні умови їхнього життя. Самі економічні категорії він розглядав як відображення певних поглядів людей і тому феодалізм іменував "сукупністю ідей та образів". М. Блок проголосив вимогу комплексного вивчення та розуміння феодального суспільства як цілісного соціального типу. Специфіка феодалізму визначається умовами існування цього суспільства і відповідної їм духовної атмосфери. Сама сутність феодалізму полягає в системі "особистих зв'язків". Головними ознаками феодалізму є:\nпідпорядкування селян їх панам;\nнаявність феодалів, одержуваних за службу;\nпанування відносин покори і заступництва всередині військового класу у вигляді васалітету;\nрозпорошення політичної влади, що породжує анархію;\nпосилення держави в другий період феодалізму (11 - 13вв);\nособлива роль громади;\nсеньйорія - найважливіший елемент економічний структури феодального суспільства, але виникла вотчина задовго до виникнення у Західній Європі феодалізму "у власному розумінні слова" (тобто васально-ленного права).\nПо суті, М. Блок повертався до теорії "двох феодалізму". Вирішальним чинником формування та розвитку феодального ладу є система особистих зв'язків, що є відображенням соціально-психологічних мотивів і уявлень, які були породжені примітивністю життя і мислення епохи раннього середньовіччя. Цікаво, що головною "феодальної" територією він вважав області, що входили в імперію Каролінгів. В інших країнах Європи і світу вони могли й не існувати.\nГоловною сферою інтересів німецького філософа Освальда Шпенглера (1880 - 1936) була філософія культури та філософія історії. Настрої громадського песимізму, широко поширилися по Європі на кінець першої світової війни, знайшли яскраве відображення в його творі "Захід Європи". О. Шпенглер належав до такого напрямку, як "філософія життя", яке висунуло нову теорію пізнання, засновану на інтуїції, яка, на думку представників цієї течії, одна в змозі проникнути всередину пізнаваного об'єкта. Інтуїтивне знання передбачає те, що в суб'єкті та об'єкті лежить одне і те ж життєве начало. Тому завдання історика зводилася виключно до вивчення духовної культури минулого, передусім діяльності окремих особистостей. Єдиним практично методом історичного пізнання оголошувалося "розуміння" або "вчуствование", тобто повторне переживання дослідником душевного стану окремих людей. Таким чином, сама можливість об'єктивного історичного знання і законів суспільного розвитку заперечувалися. Як наслідок подібних міркувань з'явилися теорії "духовної" і "фізичної" ієрархії, культ сили. Фрідріх Вільгельм Ніцше (1844 - 1900) слідом за О. Шопенгауер заперечував історію як науку, саму необхідність і можливість накопичення, систематизації та осмислення історичних фактів. Вони приходили до концепції "сили" як основи світу, протиставляли ідеї прогресу ідею кругообігу, "вічного повернення". Слідом за ними і О. Шпенглер розглядає всесвітню історію як ряд автономних культурні циклів, культур, кожна з яких проходить одні й ті ж стадії від народження до смерті. Таких культур О. Шпенглер налічує 8: єгипетська, індійська, вавилонська, китайська, "аполлоновская" (греко-римська), "магічна" (візантійсько-арабська), "фаустівська" (західноєвропейська), культура майя. Кожна з цих культур замкнута, орієнтована на саму себе і має свій провідний символ, який може бути пізнаний лише інтуїтивно. Зрозуміти їх допоможе "морфологія культури". Кожна культура, в тому числі і феодальна, виникає як духовне прагнення і в період свого занепаду перероджується в "цивілізацію", для якої характерні техніцизм, мілітаризм і бюрократія. Саме ці риси визначають, на думку О. Шпенглера, криза західної культури. Кожен такий цикл займає близько тисячі років. Якщо Ф. Ніцше вбачав ідеал і можливий вихід у злитті двох начал буття і культури, "діонісійського, тобто життєвого, буйного, трагічного, і" аполлоновского "(споглядального, логічного, інтелектуального), то Шпенглер більш песимістичний. Досить песимістичний він і щодо можливості пізнання всесвітньої історії: "Стародавній світ - Середні віки - Новий час - ось та неймовірно убога і позбавлена сенсу схема, чиє абсолютне панування над нашим історичним свідомістю постійно заважало правильному розумінню справжнього місця, вигляду і, головним чином, життєвої тривалості тієї частини світу, яка сформувалася на грунті Західної Європи з часу виникнення німецької імперії, а також її відносин до всесвітньої історії, тобто спільної історії всього вищого людства ".\nУ вітчизняній історіографії після Жовтневої революції стала посилюватися марксистська трактування феодальної історії. До 30-х років була характерна крайня строкатість і невизначеність загальної картини. У 1929 - 1930 рр.. в Товаристві істориків-марксистів відбувалися дискусії про становище на "західній ділянці історичного фронту". Головний вогонь критики був спрямований в основному проти Д. М. Петрушевского і "допшіанства", тобто проти явищ, які прямо стосуються західноєвропейської медієвістиці. У Запровадження до четвертого виданню "Нарисів історії середньовічного суспільства і держави" (1917) Петрушевський відкрито виступив проти марксистської концепції феодалізму і сформулював такі положення:\n"Феодалізаціонние процеси не припускають який-небудь певної господарської структури, яка була б їх економічним базисом";\nфеодалізм - це чисто політична організація, не варта ні в якому зв'язку з пануючим способом виробництва.\nБільш-менш було подолано до кінця 20-х рр.. і вплив "допшіанства". Проте увага радянських істориків було звернено в той час в основному на вивчення проблем нової та новітньої історії, як найбільш актуальних, на підготовку кадрів саме в цій галузі історичної науки. М. М. Покровський в заключній промові на Всесоюзній конференції істориків - марксистів в 1929р. відсутність на цій конференції окремих секцій з античної та середньовічної історії відзначив як позитивний факт: "Хіба не верх безглуздості відносити феодалізм до якихось середніх століть, коли всі знають, що він існував за тисячоліття до цього і існує понині в цілому ряді країн? З цим шкільним фетишизмом конференція впоралася ". В Інституті історії Комакадеміі вивчення феодалізму було доручено "соціологічної" секції, в якій переважали філософи, а істориків-медієвістів взагалі не було. Тільки в 1932р. у передовій статті журналу "Історик - марксист" було прямо поставлено вимогу покінчити з дискримінацією щодо розділів історичної науки, присвячених конкретному вивченню докапіталістичних формацій.\nУ цей час і відбувається зародження відомої теорії революції рабів, вплив якої на еволюцію радянської медієвістики неоднозначно. Поштовх до її виникнення був даний у виступі І. В. Сталіна на першому всесоюзному колгоспників - ударників 19 лютого 1933р. Намагаючись донести до делегатів, значна частина якої була далека від тонкощів марксистської історіографії та навіть ідеології, абрис картини всесвітньої історії, де вирішальну роль завжди грали революції, надати більшу наочність марксистсько-ленінському положенню про вирішальну роль народних мас в історії, він заявив: "Історія народів знає чимало революцій. Вони відрізняються від Жовтневої революції тим, що всі вони були однобокими революціями. змінювалися одна форма експлуатації трудящих іншою формою експлуатації, але сама експлуатація залишалася. Змінювалися одні експлуататори і гнобителі іншими експлуататорами і гнобителями, але самі експлуататори і гнобителі залишалися. Тільки Жовтнева революція поставила собі за мету - знищити всяку експлуатацію і ліквідувати всіх і всяких експлуататорів і гнобителів.\nРеволюція рабів ліквідувала рабовласників і скасувала рабовласницьку форму експлуатації трудящих. Але замість них вона поставила кріпосників і кріпосницьку форму експлуатації трудящих. Одні експлуататори змінилися іншими експлуататорами. При рабстві "закон" дозволяв рабовласникам вбивати рабів. При кріпаків порядках "закон" дозволяв кріпосникам "тільки" продавати кріпаків. "\nФахівці швидко виявили протиріччя цього висловлювання з історичною дійсністю і деякими висловлюваннями класиків марксизму-ленінізму. В.І. Ленін, наприклад, прямо вказував, що "раби, як ми знаємо, повставали, влаштовували бунти, відкривали громадянські війни, але ніколи не могли створити свідомого більшості, керівних боротьбою партій, не могли ясно зрозуміти, до якої мети йдуть, і навіть у найбільш революційні моменти історії завжди виявлялися пішаками в руках пануючих класів ". І. В. Сталін врахував це і в наступному своєму виступі, у звітній доповіді 17-му з'їзду партії 26 січня 1934. підніс майже готову теорію:\n"Відомо, що старий Рим точно так само дивився на предків нинішніх германців і французів, як дивляться тепер представники" вищої раси "на слов'янські племена. Відомо, що старий Рим третирував їх" нижчою расою "," варварами ", покликаними бути у вічному підпорядкуванні "вищої раси", "великого Риму", причому, - між нами кажучи, - старий Рим мав для цього певний грунт, чого не можна сказати про представників нинішньої "вищої раси". А що з цього вийшло?\nВийшло те, що не - римляни, тобто всі "варвари", об'єдналися проти спільного ворога і з громом перекинули Рим. "\nАвтори перших радянських підручників і перших досліджень "революції рабів" намагалися розширити цю формулу, відповідно до отриманих вказівок, показуючи участь у "революції" поряд з рабами і римських колонів, а також на роль варварських вторгнень у загибелі імперії.\n"Теорія революції рабів" дожила до 50-х років і, незважаючи на свою явну абсурдність, все ж зіграла в певному сенсі позитивну роль, змусивши дослідників звернути більш пильну увагу на вивчення конкретної історії античної цивілізації та середньовічної Європи, спробувати розібратися в теоретичних аспектах середньовічної історії. Після 20 з'їзду КПРС на перше місце взагалі висувається проблема генезису феодалізму, фахівці стали прагнути глибше проникнути в саму сутність процесу синтезу римських і варварських суспільних відносин, виявити всі його стадії і особливості в різних країнах (С. Д. Сказкин, Є. А. Косминский , А. І. Неусихін, А. Р. Корсунський, А. Д. Удальцов, М. А. Барг).\nНа сучасному етапі у вітчизняній медієвістиці приділяється проблемам загального і особливого у розвитку феодального ладу у різних країнах і районах і типології генезису цього ладу. Широко поширюються західні концепції.\nУ сучасній же західної медієвістики до цих пір немає єдиного розуміння сутності феодалізму. Значна частина дослідників продовжує дотримуватися традиційної політико - юридичної трактування цього терміну. Одна група істориків наполягає на тому, що феодалізм - це васально-ленна система чи навіть просто специфічна військова організація, виникнення якої і еволюція пов'язані просто-напросто з необхідністю військового захисту. Вотчина і навіть держава тут ні при чому. Це такі дослідники, як Ф. Гансхоф (Бельгія), Ф.М. Стентон (Великобританія), американці К. Стефенсон, Р.С. Хойт, К. В. Холлістер. Особливо потрібно підкреслити, що феодалізм вони вважають виключно західноєвропейським явищем.\nІнша група істориків бачить у феодалізмі політико - правовий інститут, форму держави, яка виникала в різний час у різних народів в результаті військового завоювання або захоплення влади будь-то суспільною групою. Феодалізм, на їхню думку, всього лише тимчасове явище, є, поки є необхідність оздоровити прогнилу систему. Її змінює більш досконала система. Ця концепція отримала яскраве відображення в статтях збірника американських медієвістів "Феодалізм в історії" (1956). Такими ж прихильниками державно-правової концепції феодалізму є і деякі німецькі історики. Г. Міттайс називає феодалізм "ленним державою", яке соціально ніяк не обумовлено і складається там, де є необхідність "політично організувати" широкий простір, в якому не існує основа для налагодження економічних зв'язків. О. Бруннер додає, що могутності панівного класу в цьому "новленому державі" ніяк не пов'язане з їх багатством, в тому числі земельним. Такі держави, вважають ці історики, могли виникати не тільки в Західній Європі, тому робляться спроби навіть розглядати "ленне держава" у порівняльно-історичному плані, дати типологію таких держав.\nДосить широко останнім часом поширюється комплексне розуміння феодалізму. Тут необхідно згадати перш за все послідовників М. Блока, істориків школи нової історії, яка вийшла зі школи "Анналів" у Франції і Бельгії (Р. Бутрюш, Ш. Перрен, Г. Фоссе, Ж. Дюбі). Аналогічних поглядів дотримуються послідовники школи нової соціальної історії в Італії, Великобританії, Німеччини, США.\nФеодалізм - єдина система.\nВелике землеволодіння, сеньйорія, селянсько - сеньйоріальні відносини є найважливішими ознаками феодалізму.\nФеодалізм - "універсальний лад", фаза суспільного розвитку багатьох народів.\nСеньйоріальної лад складається в глибоку давнину, а феодалізм як ленна система складається тільки в середні століття. У цьому плані вони продовжують лінію М. Блоку. Р. Бутрюш, по суті, дотримується теорії двох феодалізмом, відокремлюючи "феодалізм" як васально-шеного систему від "сеньйоріальної режиму". М. Постан і кілька англійських дослідників розрізняють феодалізм як політичну структуру і "маноріалізм" (від слова "Манор").\nОсобливий інтерес представляють погляди французького історика Жоржа Дюбі, роботи якого активно перекладаються останнім часом на російську мову. Він слідом за М. Блоком бачить у феодалізмі цілісну систему економічних, соціальних, політичних, ідеологічних і соціально-психологічних структур, підкреслює антагоністичні відносини феодалів і селян. Тим не менш панування феодалів у феодальному середньовічному суспільстві зумовило не їх економічну могутність (велика земельна власність), а політичні функції, передані їм державою. На їх основі виросли ідеї і уявлення про особисту вірність і заступництво. Так формується економічна (велике землеволодіння) і соціальна (сеньйоріальної лад) структура феодального суспільства.\nЦі ж ідеї Ж. Дюбі і Р. Фоссе лягли в основу висунутої ними теорії феодальної революції. Ця теорія широко поширена у Франції та Італії. З цієї теорії:\nрабовласницький лад зберігався в Західній Європі до кінця 9 - початку 10 ст, незважаючи на німецькі завоювання.\nУ зазначений час і сталася "феодальна революція", що реалізувалася в тому, що Європа покрилася мережею замків та їх власники почали активно проводити політику закріпачення навколишнього населення.\nЦими феодалами стали представники влади, які одержували у великій кількості королівські пожалування, широкі політичні, адміністративні, судові та податкові права. Відбувається швидке становлення феодальної власності і сеньйоріальної режиму.\nСпонтанний процес генезису феодального ладу під час постійного поступового розорення мас вільного селянства і концентрації земельної власності в руках великих землевласників.\nШироко популярний в нашій країні в останні роки англійський історик і соціолог Арнольд Джозеф Тойнбі (1889 - 1975) в своїй основній праці "Дослідження історії" та низці інших творів запропонував свою оригінальну історико-філософську систему, яка користується великою популярністю в нашій країні і за кордоном . Він запропонував всесвітньо - історичний підхід, охопивши широкий історичний матеріал і намагаючись не стільки описати історичний розвиток людства, але і знайти закономірності цього розвитку. На його системі позначився вплив интуитивистской філософії А. Бергсона (рушійною силою історії є "прометеевский порив", тобто безперервне прагнення людського розуму до злиття з трансцендентним Універсумом) та теорії історичного круговороту О. Шпенглера (концепція про повторюваність "ритмів" історії як циклів розвитку цивілізацій). В остаточному варіанті концепції всесвітньо-історичний розвиток постає як рух людства від локальних цивілізацій до єдиної вселюдської цивілізації. Не будучи детерміністами, Тойнбі визнає наявність певних закономірностей (тенденція до єдності, повторюваність ритмів історії). Ритми - це постійні "відповіді" цивілізації на якісь "виклики". У цьому сенсі, на думку історика, західноєвропейське суспільство, нічим не відрізняючись від культури майя, сучасного капіталістичного суспільства або Стародавнього Риму, переживає стандартний цикл зародження, розвитку і загибелі.\nДосить сильні позиції займає останнім часом католицька історіографія, представники якої, багато роблячи для конкретного вивчення середньовічної історії, майже в дусі романтиків ідеалізують середньовіччя як епоху панування релігійного світогляду і, отже, панування високої моралі, класового миру, європейської єдності під керівництвом тата. Навряд чи ідеологічна та конфесійна ситуація, не кажучи вже про політичну і соціальної, була така проста.\nТаким чином, до теперішнього часу зберігається строкатість поглядів на природу, сутність і походження феодалізму. І це не випадково. До цих пір не розроблений цілий ряд найважливіших питань:\nпро розвиток виробництва і господарства в середньовічній Європі, про так званих "продуктивних силах". Окремі питання (про обробку скла, металургії і т. п.) висвітлені, але цілісної картини немає ні у нас, у вітчизняній історіографії, ні за кордоном.\nпро середньовічну культуру до епохи Відродження. Є роботи школи "Анналів", Ніни Олександрівни Сидорової (1953 р.!), Арона Яковича Гуревича, Вікторії Іванівни Уколова та ін, але узагальнюючого дослідження немає.\nпро соціальної психології, зокрема окремих шарів.\nпро типологію феодалізму. У нашій країні відбувається відмова від вульгарно-марксистського уявлення про лінійному розвитку історії та ухвалення подання, безумовно панівного в зарубіжній історіографії про те, що історії властиво багатофакторне розвиток, що йде за рахунок сплетіння цих факторів.\nпро роль позаекономічних чинників в історії середньовічного суспільства.\nпро роль особистості в історії корпоративного феодального суспільства.\nпро співвідношення класової боротьби і класової гармонії.\nпро співвідношення ментальних структур і розвитку суспільства.\nпро роль релігії і церкви в історії середніх століть.\nСписок цей можна продовжувати практично до безкінечності, бо феодальне суспільство, незважаючи на велику кількість інформації про нього в письмових і речових джерелах, є одним з найзагадковіших і темних. Остаточне рішення цих питань, мабуть, просто неможливо, але наявність численних штампів, релігійних, ідеологічних, націоналістичних і т. п., до цих пір стримує роботу.\nАлпатов М.А. Політичні ідеї французької буржуазної історіографії 19 століття. М., Л., 1949.\nАфанасьєв Ю. М. Історизм проти еклектики. Французька історична школа "Анналів" у сучасній буржуазній історіографії. М., 1980.\nБарг М. А. Проблеми соціальної історії у висвітленні сучасної західної медієвістики. М., 1973.\nБарг М. А. Епохи і ідеї. Становлення історизму. М., 1987.\nБезсмертний Ю.Л. "Аннали": переломний етап? / / Одіссей. 1991. М.: Наука, 1991.\nВайнштейн О. Л. Західноєвропейська середньовічна історіографія. М., Л., 1964.\nВайнштейн О. Л. Історіографія середніх століть. М., Л., 1940.\nВайнштейн О.Л. Історія радянської медієвістики (1917 - 1966). Л.: Наука, 1968.\nГуревич А. Я. "Нова історична наука" у Франції: досягнення та труднощі / / Історія та історики. 1981. М., 1985.\nГутнова Є. В. Історіографія історії середніх століть. М., 1985.\nГутнова Є.В. Основні проблеми історії середніх століть у працях К. Маркса і Ф. Енгельса. М.: МГУ, 1977.\nІсторія середніх віків. Під ред. С.П. Карпова, З.В. Удальцовой.Т.1, 2.М., 1990.\nКосминский Є.А. , Історіографія середніх століть. V ст. - Сер. XIX ст. Лекції. М., 1963.\nЛазарєв В.М. Проблема Відродження у висвітленні ренесансних письменників і "просвітителів" / / З історії соціально-політичних ідей. Збірник статей до 75-річчя В.П. Волгіна. М.: АН СРСР, 1955.\nМогильницький Б. Г. Політичні та методологічні ідеї російської ліберальної медієвістики середини 70-х роках XIX - початку 900-х років. Томськ, 1969.\nНариси історії історичної науки в СРСР. Т.1-3. М., 1955 - 1963.\nСаприкін Ю.М. Основні проблеми історії феодального суспільства в працях В.І. Леніна. М.: МГУ, 1977.\nСередньовіччя про "чужих":\n196.2кб. | скачати\nЕпоха Павла I в російській історичній науці\nМультимедіа-технології в історичній науці та освіті Казахстану\nКазахстан в середні століття VI-XIII століття\nКазахстан в середні століття VI XIII століття\nБухгалтерський уч т в середні століття


“Волинь” – “Черкащина”: матч очима Wyscout (фото) – ФК "Черкащина"\nБез поразок, говорять, не буває перемог. Так, “Черкащина” поступилася “Волині” (0:3), але ніхто не знає, якою б була гра, якби за рахунку 0:0 Андрій Фаюк реалізував вихід сам на сам з голкіпером лучан.\nПоліт Анатолія Бурліна\nВтім, краще звернемося до цифр, котрі, як відомо, ніколи не обманюють. За підрахунками відомої платформи Wyscout, черкащани в деяких компонентах переважали суперника: за кутовими (8 проти 6), штрафними (6 – 4), підкатами (9 – 5), виграними єдиноборствами (120 – 111) і успішними обведеннями (20 – 10).\nОлександр Медведь був одним із кращих у складі нашої команди\nЗ-поміж гравців “Черкащини” найбільше дій в активі півзахисника Вадима Чорного (89), з них – 49 вдалі (55%). Лідер за кількістю ударів – форвард Андрій Фаюк, який пробивав чотири рази, з них – тричі у ствір воріт (75%). І все той же Вадим Чорний найперший за передачами – усього 37, точними виявилися 24 (65%).\nНезважаючи на прикрий результат матчу в Луцьку, можна сміливо говорити про те, черкащани поступилися не за грою. Таке буває, коли просто не твій день…\nЧеркащанин Андрій Сторчоус vs Артур Рябов


На Рівненщині кількість ОТГ хочуть зменшити удвічі. Рівненщина. Новини - Новини Рівного. Відео on-line. Все про телекомпанію - Телеканал «Рівне 1»\n27.01.20 , 4382 переглядів\nПроект нового адміністративно-територіального поділу області, який днями презентували в Рівненській облдержадміністрації, викликав чимало обурення. Адже за ним з 72 громад, передбачених перспективним планом, має залишитися лише 46. Кого з ким "об'єднали"?\nВостаннє зміни до перспективного плану Рівненська обласна рада вносила у листопаді 2019 року. Саме тоді й зафіксували цифру у 72 об'єднані громади Рівненщини.\nЩоправда, нещодавно Рівненська обласна державна адміністрація презентувала інший план, у якому місце знайшлося лише 46 громадам.\nНа місцях такі плани сприйняли неоднозначно. Особливо мова про вже створені громади, які за новим планом мають "укрупнити".\nЗокрема, наприклад, у складі Дубенського району вже існуючі громади - Повчанську, Мирогощанську та Тараканівську "об'єднали" у Дубенську ОТГ; Пісківську ОТГ приєднали до Костопільської; Підлозцівську, Ярославицьку та Острожецьку "з'єднали" в Острожецьку громаду та інше.\n- Я вважаю, що план обласної адміністрації – це один з варіантів оптимізації, який можна розглядати, можна приймати або ні. Все на розсуд громад Рівненщини, - каже директор Рівненського регіонального офісу U-LEAD Руслан Сивий. - Якщо укрупнення відбувається добровільно – я не бачу проблем. Якщо ж ні, то це не добровільне об’єднання, це інший формат. Але у нас зараз діє добровільне об’єднання, тому потрібна згода громад.\nЗа словами експерта, нині у всіх районах тривають консультації, під час яких і розглядатимуть подібні питання:\n- Далі має бути засідання обласної робочої групи, де розглядатимуться результати консультацій, які тривають зараз у всіх районах. І лише тоді приймати рішення. Можливо хтось захоче укрупнитися, можливо з’являться інші формати, оскільки процес добровільний. Чекаємо наступне засідання робочої групи.\nОтож, як має виглядати карта ОТГ Рівненщини (порайонно) та які саме громади хочуть "укрупнити":\nЧитайте також: Зберегти чи втратити: у жителів Демидівки запитують, що розвивати у громаді\nТеги: Рівненщина об'єднання карта ОТГ


Кліматична справедливість має бути відновлена, — екоактивістка Інна Індутна | Програми на Громадському радіо\nФото з сайту climateinfo.org.ua / Скачати зображення\n28 листопада 2015 - 23:32\nАнастасія Багаліка: Інна, розкажіть про йшлося на форумі «Енергія змін»?\nАнастасія Скокова: Для того, щоб Україна досягла своєї енергонезалежності, кожен з нас має змінювати свої побутові звички. Якщо кожен бути робити маленькі дії, то запросто можна досягти змін.Дуже важливо знати, що відбувається у вас в оселі. Якщо змінити освітлення — змінити старі лампи розжарювання на LED-лампи, то можна дуже добре зекономити. Для багатоквартирних будинків дуже важливо кооперуватися. Спільні дії сусідів можуть помножити ефект.\nІнна Індутна: Велогенератор від наших партнерів «Кіно просто неба» використовується при показі фільмів — можна прийти, покрутити педалі і подивитися кіно.\nАнастасія Скокова: Треба робити залпове провітрювання — повністю відкрити вікно і двері і вийти з приміщення на 5 хвилин.\nАльтернативна енергетика Глобальні зміни клімату Екологія Енергоефективність Енергозбереження Клімат Париж