► Легенди про Чорного Кочегара\nАвтор Golem, 24.10.2011 12:14:55\nДякую! Продовження зазвичай бувають коли Чорний Кочегар щось нове встругне. Наприклад історія про ЄБУ пов'язана з ремонтними роботами на горищі минулої пятниці, коли аж склянки підскакували. І то в робочий час! Будь які спроби протесту впираються в слова шо ми ніц не можемо зробити, то не ми, так має бути :) От і виникли історії про Містичного привида, який і є в усьому винним, в тому числі і в несмачній хавці :)\nВирішив перенести в закритий розділ. Бо Чорний Кочегар гумору не розуміє, авось хтось му то покаже :)\nНа місці нашого теперішнього офісу колись була Кузня. Там кували кадри. Кадрів було троє, як і мерів Львова яких я пам'ятаю: Куй-біда, Баняк і куйовИй. Кузня жила з дерибану Заводу. Кадри перековували хороші, вкрадені з заводу речі на гівно, а тоді здавали це на металобрухт. Результат їхньої куйні візуально від гівна нічим не відрізнявся а тому його без питань приймали в пунктах здачі металобрухту. У своїй роботі Кузня строго дотримувалася тех-Процесу, поставленого ше колись на Заводі, а, щоб не було нудно, Кадри завжди слухали Iron Maiden.\nСпочатку все ніби було добре, Катєльня мирно собі пустувала в задупї Заводу в оточенні новобудов, а зажрані айтішники тепер мирно плавили своє сальце в кімнатах під пекучим сонцем південної сторони офісу. Та, з часом, щось пішло не так. В новому охфісі, переробленому зі старих складів повітря, вентиляцію так ніхто налагодити і не зміг. То ж довше години мало хто міг висидіти там без продувки. Та найгірше було те, що в Катєльні завелися нові Айтішники які, на відміну від попередніх, посміли зазіхнути на її святеє святих – на Трубу. Освітили і Обцяцькували її як Високий Замок. Аж такої наруги Чорний Кочегар стерпіти вже не міг. «Краще вернути назад старих айтішників, ті хоча б мою трубу не чіпали!», думав він. Тому пробрався Чорний Кочегар вночі в Кузню та й взявся капостити як в старі добрі часи...\nКупив собі Чорний Кочегар в центрі Львова килимок для ніг з портретом Путіна і написом що він хуйло, спакував повний рюкзак бульби, сала, квашеної капусти, вогерків, часнику і, звісно шо Самогонки, бо чув від кадрів з кузні що продукти в Х дорогі як шляк а їхня ракія погана як сеча, ну і закинувши це все на плечі, взяв квиток на автобус і гоу. Чорний кочегар в автобусі взяв собі стояче місце, бо ітак знав шо просто так сидіти на місці не зможе, а всю дорогу буде ходити і наливати пасажирам, а потім, коли нап'ється, ляже собі тихенько десь в проході між сумками і буде спати.\nПоки доїхали до кордону, поки відстояли чергу то пів автобуса були або вже вдупу п'яні і спали, або ригали від нестерпного перегару та смороду шо там стояв. Польські митника побридилися заходити всередину, та й боялися впасти на сходах так там було наригано що аж слизько і вже думали пропустити автобус так, без перевірки. Але тут Чорний Кочегар з розпростертими обіймами кинувся їх вітати, обнімати і наливати друзям - полякам, адже це ж такі хороші люди, вони теж не люблять москалів, давайте за це і випємо! Та коли польські митники уздріли кіко він везе з собою «вудки» то сказали що пропустити то ніяк не можуть, хіба що вип'є її тут всю на кордоні. І взагалі пан Чорний Кочегар хоч і класний мужик, але якийсь підозрілий, нашо йому стіко бульби? То може пан в Польщу на заробітки їде, наприклад бульбу на полях садити, чи франшизу везе у вигляді Килимка з хуйлом щоб продавати в Кракові на площі Ринок?\nЧорний Кочегар обідився що його не пускають, тому всі комп'ютери на польській митниці тут же зависли і на Кордоні утворилася величезна черга аж до Львова. Автобус не став чекати поки поляки привезуть нові комп'ютери з Варшави, перевірять бездонний рюкзак Чорного Кочегара на предмет прихованих цигарок у підкладці чи проведуть експертизу на предмет культурних цінностей для килимка з Путіним. Автобус розвернувся і поїхав через Закарпаття, бо там про Чорного Кочегара ще не чули. А Кочегару, коли його нарешті оформили, прийшлося добиратися до Х автостопом.\nЧорний Кочегар вийшов на трасу, закрив слово «уйло» на килимку шматком туалетного паперу так щоб було видно тільки літеру «Х», типу куди він їде, і з таким от плакатом почав голосувати на трасі. І що ви думаєте? Жоден москаль який мав хоча б кубічний метр місця в машині не міг спокійно проїхати повз зображення свого царя і бога. Всі вони зупинялися і радо підбирали Чорного Кочегара щоб підвезти, бо думали шо він свій. А Чорному Кочегару тільки цього і треба було. Він тут же починав пакостити і не встигала машина від'їхати й кількох кілометрів як в ній витікало все масло, рвався ремінь (ГРМ звісно шо) чи згорав бензонасос разом з бензиною, машиною і пасажирами в ній. Таким чином маленько-помало, машинка до машинки добрався Чорний Кочегар до точки Х.\nНе тільки всередині, а й надворі теж були бари, в них звісно що цілодобово грала москальська попса, незмінна от вже кілька десятків років як і влада в їх країні. Москалі швидко сообразили що можна напиватися на барі коло басейну де не так смердить. Та неспроста Чорний Кочегар стільки років крутився колі ІТ-шників з Дубових Мікросхем, то ж вночі він взяв і втіхаря взламав головний комп'ютер готелю та накачав туди стрілецьких і повстанських пісень. Бачили би ви їх лиця коли зранку на зарядці замість звичного Кіркорова чи Баскова вони почули «ах лента за лентою напої подавай, Вкраїнський повстанче москаликів вбивай» чи «тече річка Полтва, в ній москальська кров». Половина тут же спаковувала чемодани і їхала відпочивати додому десь на Ладогу, швиденько, поки тут їх ці кляті бандерівці не закатрупили. Правильно, а чо вони сюди приперлися, задорого в Криму відпочивати, привикли мати все і на шару?!\nНудизм і москалі це речі несумісні, їхні розтовстілі тіла хіба що у порно-фільмах жахів показувати чи в патологоанатомічному музеї при медуніверситеті студентів на них вчити. І то б прийшлося робити підписи де чоловік а де жінка, бо через складки жиру на місці пісюна проступає лише маленька дзюрочка, груди в обох статей однакового розміру а жінки ще й коротко пострижені. Путін теж кросавчєг, так залякав бідних москалів геями і лесбіянками що ті тепер їх бояться гірше ніж спіду. То ж хоч на пляжі були в основному звичайні нудисти, бо попри їх пропаганду підерасів у Європі не так вже і багато, на пляж ніхто навіть і не потикався, щоб раптом ці збоченці не накинулися і не з'їли їх живцем чи, що навіть гірше, зґвалтували.\nВзимку кондюки не справлялися і в Кузні вмикали автономне опалення. Але деяким Кадрам було зажарко і вони перекривали батареї в нуль!!! «Як можна робити таке святотацтво, я ж скоро з Чорного в Льодового Кочегара перетворюся!», думав він. Якби ж то в кузні була тільки одна батарея, як в його Катєльні, то поламати її була б не проблема. Але ж тут їх сотні!!! З розпачу Чорний Кочегар вже був почав думати щоб потроху линяти назад в свою стару Катєльню. Але ж там зараз парасольки господарюють, ще більша ж...! Та провидіння не лишило його самого і послало йому помічника.\nОбана! На цей раз серед купи битого автохламу один з автомобілів був зі своїм власником всередині! Привид виявився чорніший за самого Чорного Кочегара, тільки зуби світилися і цокотали від холоду в темноті. «Та ти бідака змерзла.... Напевно за останні позичені гроші машину купила і тепер немаєш куди вертатися, бо там на тебе чекає тюрма, жінка і голодні діти» сказав Чорний Кочегар та й взяв привида до себе в Кузню погрітися. Відгодував його бананами що ще не догнили в столовій і мав тепер напарника бухати разом.\nЧорний Кочегар зрозумів що цим пісюаром користуватися вже ніхто і ніколи не зможе аж поки всю стіну стіну не завалять і все там не поміняють. Бо він добре пам'ятав як у старі-добрі часи, коли Чорний Кочегар ще відпочивав по путівці в Адєсі, час від часу у відкритому морі йому попадалися торпеди-какашки які несподівано нізвідки виринали прямо перед його носом. Ці торпеди були настільки міцними що неушкодженими легко проходили всі сифони, коліна, колектори та очисні споруди і зараз плавали тут поруч тебе у всій своїй красі, так ніби щойно побачили світ божий. Якщо така торпеда попала у вузький сифон пісюара а потім додатково була посаджена на клей риганини то жоден майстер, жодна кислота її вже не виїсть. Тому ніхто цим пісюаром нормально більше не користувався. «Але пофіг, то проблеми Кадрів, були б мудрі поставили б туди мочалки з кухні як роблять в ресторанах в центрі». Або нехай ходять собі під опору високовольтної лінії електропередач яку спеціально забрали геть з території Кузні, бо Чорний Кочегар так її був обісцяв, що вже аж коротила на землю.\nТакож Чорний Кочегар заставляв Чорного Привида митися в душі по кілька разів на день в надії зробити з нього білу людину. Відповідно навіть влітку надлишок теплої води завжди поступав у батареї і Чорному Кочегару було не зимно. Ще от би ті кляті Кадри вікна від жари не відкривали... Але і до цього рано чи пізно дійдуть руки Чорному Кочегару.\nНастало літо, всі роз'їхалися. Чорний Кочегар лишився в гуртожитку сам на цілий поверх. Він якраз пішов на свою першу роботу, тому мусів працювати без відпустки. Відчувши свою чисельну перевагу от тут вони всі і повиповзали!\nБуло жарке, потне літо... Всі вікна відкриті навстіж а холодильник в кімнаті гудить не вимикаючись. Будівля гуртожитку не спроектований на комфортні умови життя поза навчальним роком. Холодне пиво не помагає, цілу ніч напів-спиш ніби в сауні, а в туалет бігаєш голим. Старшокурсники підказали лайфхак: намочити простирадло у воді і закутатися в нього з головою. Поки тканина зимна то ти собі спиш. Правда за дві години знову прокидаєшся весь мокрий. Та на цей раз вже не від простирадла - а від власного поту. Знову йдеш до умивальників, знову там мочишся ну і далі в люлю аж до ранку.\nЯкось посеред ночі Чорного Кочегара розбудив дивний шурхіт в кімнаті. Це не була звична гризня під підлогою коли щур цілеспрямовано ломиться в кімнату щоб відгризти твою сонну крайню плоть. На цей раз звук був такий, ніби то гномик з Вроцлава забрався у смітник і вчинив там п'яний дебош.\nСпати в таких умовах було реально хіба що п'яним. Але точно не з бодуна як зараз. Тому Чорний Кочегар змусив викинутися себе з ліжка на підлогу і, закутаний в простирадло як єгипетська мумія, поломився глянути шо там на кухні.\nТуалет в гуртязі являв собою набір дирок в підлозі з дерев'яними перегородками між ними. Кульковою ручкою на стінах було закарбовано народну мудрість як ото: «Я тут сидів і гірко плакав, що добре їв і мало какав», чи «Дівчата беріть в рот у пацанів, це дуже приємно» чи «Твоє майбутнє в твоїх руках» на рівні очей, або «ПісАть на стЄнах туалЄта, уви мой друг нЄ мудрено. СрєдИ гамна ми всЄ поети. СрєдИ поетов ми - гамнО.» Але над цими написами можна було роздумувати, крутячи моток паперу в руках, тільки вдень. Бо вночі це було царство темряви і зловонія, в порівнянні з яким Полтва буде французьким парфумерним салоном. Бо вода, звісно шо, не зливалася!\nЧорний Кочегар в гуртязі ніколи не користувався будильником. Бо завжди о 6 ранку на роботу приходили тітоньки прибиральниці і на весь голос причитали що то за скотина насрала в умивальник... А що вони хотіли якщо в туалет страшно зайти!\nНа кожному поверсі гуртожитку номер 5 було дві загальні кухні з одною газовою плиткою і одним смітником аж на п'ятдесят одну кімнату. Двісті студентів запросто продукували кілька кубометрів сміття на добу. Це все лежало Говерлою в куті кухні, заодно працюючи як безкоштовне компостне опалення. А й справді, незважаючи на відчинене вікно, холодно в кухні не було ніколи. Бо це все гнило і смерділо.\nПісля полювання ми вирішили зробити подвиг і прибити щура Камєнді на двері. Вибрали найбільший екземпляр розміром з домашнього тер'єра і припиз...и його цвяхом «соткою» за хвіст. До ранку вся клямка була в щурячій крові. Побачивши це Камєнда озвіріла і замість того шоб мирно собі рахувати взятки, пішла по кімнатах шукати хто це зробив.\n«Чого вона там стала! Зайшла б до нас всередину, зігнала щура, подала водички. Може б тоді зрозуміла шо тут нема поки шо з ким говорити...» - роїлося в думках Чорного Кочегара.\n«Старшина Петренко, дозвольте будь-ласка увійти» - сказав якийсь голос і, не чекаючи дозволу, відсунув шторку. В кімнаті затягнуло хлоркою з коридору....\n«І що ми їм всім вчора зробили...» - тліла думка. - «Чому не дають нам спокійно сьогодні померти?»\n«Червоний еСс у вас живе? Ми знайшли його конспект коло Пілоту. Підозрюється у... ». – недоговорив старшина Петренко. Бо його погляд нечайно впав на здоровезного сірого щура що перекочував з живота Кочегара на обличчя Таракана. Щур задоволено хрумкав і водив вусами, обгризаючи з обличчя застиглі залишки вчорашньої їжі. Він скоса глянув на мєнта, потім на його пагони. Неквапливо, але впевнено щур рушив в його сторону. Один на один з щуром Мєнт засцяв. Тому він тут же втік за двері, не забувши прихопити з собою «на пам'ять» наручний годинник зі стола Чорного Кочегара.\nРозташування: New York\nНа цей раз тут є Таз, Полтва і кЕксплорер :)\nЗа Гороха завод не те щоб процвітав, але точно тримався вище рівня Полтви. Шоколадки йшли на оборонку, вільні площі під ІТ офіси для «Дубових Мікросхем». Зароблені кошти вкладалися у дешевий самогон для працівників, а їх зайва енергія витрачалася на боротьбу з ТАЗ-ом. На місці вже пустих бомбосховищ Горох побудував ЖК «Клітка». У підвалах, що поруч, почали зводити клініку з Полтво-терапією. Ніби все добре...\nПоки Горох та Вах шукали агітаторів, палаточників, об'єднувалися у всілякі шлакоБлоки та готували армію тітуханів; ЧК застосував схему «Рукавичка». Він прописав в Катєльні всіх, хто бажав закосити від армії. Завод рахувався стратегічним об'єктом, тому на військкомат було пофіг. За це косарі мали поставити свій голос або за Ге, або за Гороха.\nЯвним прихильникам Вах, а саме відділам кадрів, клінінгу та комплектації, - ЧК посеред зими вимкнув опалення. Як наслідок вони захворіли на гриппер і просдудіфіліс, та на вибори не пішли. Потім ЧК «спалив» на кЕксплорері дирку-залаз на територію ТАЗ-у. Чуркін перестав втручатися у їхні вибори, бо тепер мусів ганяти всяку школоту по власних необ'ятних просторах.\n- Ок. Перетворю тебе на таракана...\n- Ну то давай я тебе зареєструю на Експлорері! Напишу в чаті що ти свій чувак, беріть його з собою. От всюди з Васічом і побуваєш...


Майже тисячу наборів від передозувань наркотиками видала ГО на Сумщині — СпецКор\nМайже тисячу наборів від передозувань наркотиками видала ГО на Сумщині\nВівторок, 31 серпня 2021 16:37\nсуми новини, події суми, події суми спецкор, ГО клуб шанс, наркотики, протидії наркоманії,\n31 серпня відзначають Міжнародний день поінформованості про передозування наркотиками.\nНа Сумщині громадська організація «Клуб «Шанс» безкоштовно видає споживачам ін’єкційних наркотиків, які є клієнтами напрямку профілактики ВІЛ, набори допомоги при передозуванні опіоїдами.\nІз травня по серпень фахівці із соціальної роботи безкоштовно видали 822 ампули налоксону, який допомагає врятувати життя, адже є антидотом у випадку передозування опійними наркотиками, у комплекті з інструкцією до препарату, шприцом і спиртовою серветкою.\nТакож кожному клієнту попередньо проводили консультацію про ризики передозування та їх запобігання, налоксон і правила його використання й видавали інформаційний буклет.\nУявіть, що є ліки, які рятують життя. Але вам їх не продають, бо є забобонний страх аптекарів не відпускати цей препарат. 15 січня 2018року МОЗ України дозволив мережам аптек продавати лікарський засіб «Налаксон» без рецептури у кількості 2 мг (п’ять ампул препарату) на одні руки.\nУ реальному житті, пересічний громадянин не має можливості придбати засіб від передозування, зайшовши в аптеку. Домедична допомога - це набір знань та інструментів, що рятують життя. Налоксон відноситься саме до інструментів домедичної допомоги.\nДоти, доки аптеки не будуть відпускати вільно цей препарат і він не буде у кожній аптечці, люди будуть вмирати на наших вулицях\nАндрій Букін, директор громадської організації “Клуб “Шанс”\nДіяльність щодо видачі Налоксону та консультування клієнтів здійснюватиметься до кінця 2021 року в рамках напрямку «Профілактика передозувань» проєкту «Профілактика, покращення діагностики, супровід лікування соціально значущих захворювань у Сумській області», який фінансує МБФ «Альянс громадського здоров’я».\nУ зв'язку з переміщенням активно циклону з заходу 18 вересня...\nСімнадцятьох воїнів, які одночасно загинули під "смерчами", вшанували в Сумах


Шторм Одеса: сплив скандальний нюанс про корабель Делфі\nВідмовилися залишити корабель: сплив скандальний нюанс про танкер "Делфі" в Одесі\nКапітан танкера "Делфі", який зазнав аварії біля берегів Одеси 22 листопада, не хоче подавати сигнал SOS і евакуювати екіпаж без дозволу судновласника.\nВін же перебуває у Британії і зв'язатися з ним неможливо. Про це стало відомо під час засідання оперативного штабу при губернаторі, в якому брали участь прикордонники, портовики, рятувальники і медики, передає "Думська". (Щоб подивитися фото і відео, доскрольте до кінця екрану)\nВ.о. начальника адміністрації Одеського порту Денис Карпов заявив, що екіпаж судна складається з трьох українців (капітан, старший механік і матрос). Капітан же відмовився надавати відомості про власника. Запаси палива для роботи генератора на судні було лише до 18 листопада.\nЗа словами Карпова, судно є "сірим". У нього немає ніяких суднових документів. На якір танкер став у травні 2019 року.\n"Ми за рішенням капітана порту "Одеса" направили буксир, пропонували їм "прийняти кінець", а вони відмовилися, так само як і залишати борт судна. Також відмовилися подати сигнал SOS, який дає нам можливість почати аварійно-рятувальні операції", – заявив Карпов.\nУ моряків немає їжі, світла і води. Проблеми почалися два дні тому.\nВ Одесі 21 листопада сильний поривчастий вітер повалив 12 дерев. Одне з них впало на автомобіль. Також зафіксовано 9 обривів електромереж. Було порушено рух трамвайного маршруту №20. Постраждалих немає.\nУ міжнародному аеропорту "Одеса" 21 листопада на злітно-посадковій смузі через раптову поломку був перерваний старт приватного літака однієї з турецьких авіакомпаній.\nНезабаром стало відомо, що в аеропорту Одеси трапилася друга НП за день – після поломки передньої стійки приватного літака рейсом у Дубай аналогічну несправність виявили у лайнера, що прямував за маршрутом "Стамбул – Одеса".


Ефективність виробництва підвищать вдалі рішення під час збирання врожаю - AgroTimes\nТехніка 6 січня 2022, 16:35\nУ господарстві «Флора А.А.», що на Вінниччині, отримали високу врожайність кукурудзи. Та не менш важливим було вчасне та правильне збирання врожаю. Його забезпечили завдяки якісному технічному оснащенню підприємства.\nПро це AgroTimes розповів керівник ФГ «Флора А.А.» Андрій Капріца (Вінницька область).\n«Ми значно підвищили продуктивність збирання кукурудзи, придбавши 20-кубовий бункер-перевантажувач Gohn Greaves. Узяли його в максимальній комплектації, з тензодатчиками та монітором, що показує вагу. Агрегат дозволив нам збирати на 10 га більше: якщо раніше ми встигали збирати зерно в середньому з 22 га за світловий день, то з бункером-перевантажувачем – з 32 га за врожайності кукурудзи 14-15 т/га. Вивантаження відбувалося на ходу з продуктивністю від 3 до 6 т/хв. Агрегат рухався по навігаційних лініях, тому чітко дотримувався свого курсу», – зазначає Андрій Капріца.\nДо наступного сезону в господарстві планують підключити бункер-перевантажувач до системи Cropio для передачі даних по збору врожаю.\nТакож підвищувати ефективність збирання будуть за допомогою власного елеватора, будівництво якого відбудеться одразу з настанням більш сприятливих погодних умов.\n«Перша черга елеватора буде вміщати 3 тис. т зерна, але найбільше ми розраховуємо на високопродуктивну сушарку. Будемо також надавати послуги в сушінні та зберігання іншим аграріям. Більше того, в основному елеватором користуватимуться замовники, оскільки для нашого невеликого господарства його будівництво надто затратне. Тому ми будемо виконувати оперативне сушіння зерна обсягом по 3 тис., але наступного року можливо збільшуватимемо потужності», – розповідає Андрій Капріца.\nТакож він додає, що спеціально для будівельних робіт придбали фронтальний навантажувач Manitou.\nРаніше повідомлялося, як втрати зерна кукурудзи залежать від строків збирання.\nАндрій Капріца ефективність збирання зберігання зерна збирання врожаю збирання кукурудзи ФГ «Флора А.А.»\nСистема «свій-чужий» забезпечує контроль технопарку та оптимізацію витрат


Children Skate Cross - Роллер Портал\nChildren Skate Cross, 11.06.16\n23.5.2016, 14:24 · Быстрая цитата · Вставить ник\nДрузі, маємо для вас чудову новину - 11 червня відбудуться дитячі змагання на ролердромі в ТРЦ Art Mall. До участі запрошуємо дітей та підлітків 2002-2012 р.н.\nЗмагання пройдуть у форматі скейткросу - біг на роликах із перешкодами, учасникам необхідно буде долати гірки, фішки, різкі повороти і т.п. Перешкоди можна як ефектно проїхати на роликах, так і впевнено переповзти - враховується все.\nВартість участі - 250 грн (для учасників з однієї родини вартість для другої дитини і більше складає 150 грн).\nРеєстрація за посиланням - http://goo.gl/forms/KKGvvbUW5c6r4jFY2\nРегламент - http://tinyurl.com/j7pzvhe\nЗапрошуємо всіх існсрукторів приводити своїх дітей.\n23.5.2016, 18:25 · Быстрая цитата · Вставить ник


Хіти тижня. "Цнота на мільйон": З'явилися нові фото і деталі про українку, яка виставила себе на аукціон\nсубота, 25 січень 2020, 20:00\n19-річна українка з Харкова, яка виставила на аукціон свою цноту за 100 тисяч євро, видалила всі свої фото з соцмереж, крім російської мережі "ВКонтакте".\nПро це повідомили в Telegram-каналі "Харків 1654", передають Патріоти України.\n"Ми її знайшли) Харківська мільйонерка видалила свої акаунти з усіх соцмереж, крім ... в ВК", - сказано в підписі до опублікованих фотографій, узятим з сторінки Катерини Крючкової в російській соціальній мережі.\nНа цій сторінці збереглися фотографії дівчини, вартість невинності якої з аукціону зросла до 1,2 мільйона євро, в різному віці.\nОстанній раз Катерина була в мережі 1,5 року тому.


День Соборності України: декілька цікавих фактів | Galnet\nДень Соборності України: декілька цікавих фактів\nЦей день часто називають Днем Першої Незалежності\n09:50, Вт, 22 Січ 2019 Мар'яна Галькович\nСьогодні, 22 січня, Україна святкує День Соборності та 100 років Акту Злуки Української Народної Республіки і Західноукраїнської Народної Республіки. Цьогоріч цей день в країні відзначатимуть гучно, Львів не виняток.\nО 18:00 годині, на площі Ринок, усі охочі зможуть почути текст оригінального документу та стати учасниками інших урочистостей.\n«Можна буде побачити багато світлин, відбудеться виконання стрілецьких пісень. На площі Ринок відкрилася виставка про ключові віхи Злуки, де усі перехожі можуть більше довідатися про цю історичну подію. У школах відбудеться масовий флешмоб, пов’язаний із Актом Злуки», – розповів заступник міського голови Андрій Москаленко.\nУ закладах освіти Львова відбудуться символічні живі ланцюги.\nДекілька фактів про День Соборності:\nУрочистий Універсал Акту Злуки на Софіївській площі у Києві зачитав український геолог, громадський діяч, професор Київського університету та член Директорії – Федір Швець.\nУ радянський період День Соборності не відзначали – його вважали контрреволюційним святом. Влада намагалася стрети цей день зі свідомості українців.\nПерше офіційне та масштабне святкування відбулось аж у 1939 році, в столиці Карпатської України, місті Хуст. Тоді ці землі були у складі Чехословаччини, а День Соборності став найбільш масовим заходом українців за останні 20 років. На демонстрацію вийшло понад 30 тисяч українців.\nУ незалежній Україні, на державному рівні, вперше відзначався цей день вже у 1999 році після відповідного указу президента країни Леоніда Кучми.\nСпеціально до цієї дати у 1990 році композитор Степан Стельмащук написав «Пісня Злуки».\nСимволом свята є живий ланцюг. Традиція створювати живі ланцюги бере свій початок з 1990 року, коли понад 450 тисяч, а за іншою інформацією – 3 мільйони українців взялися за руки і стали міцним ланцюгом між українськими містами.\nУ 2011 році, указом президента-утікача, Віктора Януковича, День Соборності 22 січня на офіційному рівні був скасований. А відновлено вже у 2014 році, після його втечі.\nДень Злуки День соборності


Статті | Овідіопольська спілка митців "Берег Овідія"\nОдні з усяких можливих трибун, а часом геть не з трибун, а на звичайних збіговиськах чи посиденьках пускають сльозу: мовляв, як тяжко кривдять їх у нєзалєжной Українє: обзивають національною меншиною, силоміць українізують кіно-телетитрами, мучать дітей зайвими уроками української мови…\nДругі (чи не з тих, що спровокували ліквідацію записів про національність у наших паспортах?) радять українцям, які вже зневажили рідну мову, начхати ще й на рідних батьків, дідів і весь свій рід та записатися в росіяни під час найближчого перепису населення. От коли, обіцяють, настане в Україні справжній інтернаціоналізм!\nЧи не такий, дозволимо собі запитати, як отой, що його навіть ясне око письменника Івана Дзюби не змогло відрізнити від русифікації? Це — раз. А друге: чи не варто прислухатись до поради польського сатирика Ю. Тувіма. — Навіть коли перескочиш, не кажи «гоп!» Спершу подивись, у що вскочив! Бо ж сьогодні світом гуляє думка, мовляв, годі вже росіянам корчити із себе слов’ян — час до рідної країни Моксель повертатися. А там — надвоє бабця ворожила: може, перекинчикам ТУДИ ліпше здасться видиратися ЗВІДТИ?..\nТривали ці походеньки десь із місяць-півтора, а далі розсоталися. Набридло, мабуть, їх учасникам прикидатися нещасними, яким в Одесі просто проходу нє дают с етой украінской мовой, тоді як насправді в жодній конторі, в жодній установі (від найсоліднішої до найдрібнішої), у жодному навчальному закладі (від найвищого до початкового, за незначними винятками) українського слова не почуєш. Нема його в нашому благословенному місті практично ніде, тож до чого цей галас? Щоб люди сміялися?\n— Хай сміються, але не з нас! – сказали собі «биндарі» й тихцем порозповзалися.\n— Дєржавна — нє дєржавна — вторая — десятая… Мі жівьом в сталіцє Новоросійского края Адєсє! Значіт, язик наш адєскій. І ето вам нє абикак: імєєтся і своя історія, і свой словарь!\nАвтор цього одеського лексикографічного шедевра — письменник Валерій Смирнов. Кваліфікує свій витвір як полу-толковый словарь. Може, тому полу-, що більшість зібраного в ньому толкования і не потребує? Погляньмо: Гуляют, аж гай шуміт; Забіл клієнту паморокі; Ілі ти дома нє можеш ускочіть в халєпу? Убєрі етот мотлох! Чего ти тєліся — открой форточку! Надибалі цяцьку, как огород копалі, — пара копеек в музєє свєтіт. Насипалі борща… Ти єшьо смєєш свою пельку аткрівать! Сдихалась от мужа. Он баламут, откада я его знаю. Кудою ти в Адєссє ні пойдъош — тудою прямо так і війдєш к мору. Панькаются с ним в больнічкє. Ану отсюда мєлкімі шагамі! (Згадаймо, читачу: «А мій милий іде, дрібненько ступає»).\nІ тут на того, хто зайде в таку балачку, посиплеться, як горох: болгари, греки, молдавани, серби, караїми, арнаути2, німці, французи, поляки, англійці, італійці, іспанці, росіяни… У мові одеситів, б’ють вони себе в груди, сила-силенна слів із мов усіх цих народів!\nАле розгорнімо перше (підкреслимо: перше) видання книжки «Старая Одесса» (автор — О. Дерібас, внучатий племінник першого правителя Одеси Йосипа Дерібаса). Там написано: «В первые дни нашего города в нем громче всех раздавалась малорусская речь, и ее не могли заглушить ни французский, ни другие языки первых поселенцев… И эта малорусская речь легла в основу нашего одесского народного языка…».\nТа повернімось до теми. Українці тікали до Одеси від покріпачення. Євреї ж ішли до неї зі «смуг осідлості»4 з великою охотою і навіть радістю, бо місто, що мало стати портовим, розгортало перед ними значно ширші перспективи, ніж було крамарювання, шинкарювання, дрібна торгівля та ремісництво по селах і містечках. То тільки євреям-багатіям, промисловцям і купцям у царській Росії дозволялося жити, де їм подобалося, а всі інші мусили задовольнятися найтіснішим сусідством з місцевим населенням, тобто з українцями, та ще й переймати собі їхню мову, щоб хоч якось з оточенням спілкуватися.\nАле чим не вабило українців та євреїв місто, яке ще входило до тої горезвісної смуги, а торби за їхніми плечима мали в собі і дещо спільне. І було воно не чим іншим, як українською мовою. Українці несли її до міста як останній скарб із того, що мали Богом даного, євреї — як щось позичене, взяте до тимчасового користування, тож і заходилися передусім свою українську [неабияк «об'євреєну»] мову пристосовувати до панської російської. Вийшла мова одеська. Еге ж, з українською основою, як і говорив Олександр Дерібас та засвідчує словник Б.Грінченка, з єврейським акцентом та з претензією на «праізнашєніє», як показує одеська мовна практика. А що ж тоді з отим «горохом» про німців, англійців та всяких інших шведів? Що ж тоді з постійними балачками про інтернаціоналізм Одеси, сьогоднішні мешканці якої готові назвати в своєму складі хоч марсіянина, аби не українця?\nТак от про мовні впливи. Кажуть, що звук [і] на місці [и] у вимові одеситів (міла нэту, міцца нєчєм; ві нє туда?) — це од греків. Можливо. Тільки на цьому іноземний вплив і вичерпується. Зате український (звук [а] на місці [я] після [р]) сам лізе в очі: Бора прішьол с мора. Так (бỳрА, рАдно, бурАк) кажуть у північних районах Одещини (Любашівському, Ширяївському, Колимському) — так зафіксувалось це й у вимові одеситів. К. Паустовський у повісті «Черное море» розповідає про старих продавців газет, які човгали голодними вулицями Одеси (це був 1921 рік) і вигукували: «Газета «Мрак»!, «Мрак» — газета!» Але письменник недочув. Газетярі казали не «мрак», а «морак» — так вимовляли (а часом ще й тепер вимовляють) це слово одесити. Останнім биндюжником в Одесі, твердить В. Смирнов, був Фєдя ТрАпочка.\nТакі «дива» смішили неодеситів і легко «продавалися». Особливо в Росію, де завжди полюбляли глузувати з хахлоф і жідоф. Дехто з наших земляків збив собі на цьому досить солідний літературний капітал…\nМіж рядками. Доля мови одеситів — не євреїв, а самих українців — відома: «Вся історія відносин між Москвою та Україною… є планомірне, безоглядне, безсоромне, нахабне нищення української нації» (В. Винниченко).\nВ атмосфері працьовитості, шляхетної взаємопошани, твердої відповідальності за доручену справу та поваги до власного слова честі, яку перші правителі Одеси створили навколо себе, складались і основні риси характеру населення молодого міста — відвертість, зичливість, готовність допомогти кожному, хто цього потребує, гостинність, привітність, уміння сприйняти жарт і дотепно відповісти на нього, м’який гумор, що тільки веселить співрозмовника, а не ображає його…\nТа спершу кілька слів про саму цю періодику. Одесити страшенно задаються тим, що першою газетою в їхньому місті була газета французька. І хоч була вона малою-невеличкою (її назва — «Messager Іe La Russia mеridionale ou feuille commerciale», — займала чи не двадцяту частину всієї газетної площі), але ж (і ето вам нєабикак!) — французька! Друкувала ціни на хліб, повідомляла про відплиття та прибуття суден, давала дещицю хроніки з життя вищого товариства. Призначалася геть не для одеситів, а для негоціантів з Франції, що повтікали од революції в своїй країні до Росії, як, зрештою, вчинив і сам Рішельє. Минули доба якобінства, доба Наполеона — не стало й французької газети в Одесі: її читачі й передплатники повернулись додому. Та залишився приклад власної — міської, місцевої, можна сказати, домашньої — газети…\nСправжнім патріархом такої домашньої преси в Одесі і в тій частині України, що підлягала царській Росії, став «Одесский вестник» (виходив із січня 1827 р. по січень 1894 p.). Він якоюсь мірою і обслуговував духовні й культурні потреби одеських українців: знайомив з творами Гулака-Артемовського, Котляревського, Шевченка, а головне — послідовно доводив, що малорусский язык богат, выразителен и вполне самостоятельный6.\nДодержувались думки свого родоначальника й інші газети тодішньої Одеси. Вони були різноспрямовані, неспівзвучні і навіть полярні в оцінці кардинальних проблем буття, але у ставленні до української частини одеського населення показали себе толерантними. Ба, навіть більше — доброзичливими та по-журналістському солідарними зі своїм «патріархом». А він, тимчасом (1892 p.), розробив програму української газети і навіть назву їй придумав — «Землероб».\nЯсна річ, таку програму імперська влада задушила на пні. Але ідеї самостійності української мови, її осібності, окремішності в умовах фронтального обрусєнія заглушити не змогла. Вона, ця ідея, знайшла собі ґрунт навіть у добре пильнованих на відданість самодержавству наукових колах Новоросійського (читай: Одеського) університету. Його науковий працівник М. Красуський, провадячи широкі дослідження з порівняльного мовознавства, дійшов висновку, що: 1) Малороссийский язык не только старше всех славянских, не исключая так называемого (підкреслення — Г.О.) старославянского, но и санскритского, греческого, латинского и прочих арийских; 2) Колыбелью арийских племен не была Средняя Азия, но так называемая Сарматская равнина, или Славянская; 3) Малороссийский — это язык коренной и поэтому все славянские племена его понимают. Так, Поляк, Словак, Чех, Серб и проч. легче понимают Малоросса, нежели Великоросса.\nТе, звідки взято ці висновки, має назву «Древность малороссийскаго языка» і є, як сказано в авторському поясненні, кратким извлечением из обширнаго труда, подготовленного к печати на польском языке.\nЧи десь побачив світ цей «Труд», невідомо. А реферат вийшов 1880 року в Одесі. Цитуючи його, ми дозволили собі висновки М. Красуського пронумерувати (для чіткішого викладу), хоч узято їх з різних сторінок «извлечения», а також дозволяємо собі додати після слова «Великоросса» своє речення, заґрунтоване на сучасних спостереженнях: «Зате Великорос, хоч на кожному кроці присягається, що він — слов’янин та ще й неабиякий, а старший брат українця, не може (чи не хоче?) зрозуміти молодшого без перекладача. Не кажучи вже про те, щоб вільно заговорити українською, як українець російською, хоч живе й пасеться в Україні вже багато-багато літ (це бачимо на прикладі мови нашого прем’єра)».\nОтже, извлечение у світ вийшло. Але розголосу не мало жодного. Що сталося це в царській Росії, зрозуміти можна: там не крилися з думкою, що української мови як такої не было, нет и быть не может. А чого «Древность малороссийского языка» замовчувано (точніше, просто на безрік поховано у «спецхранах») за радянських часів? Адже української мови як такої ніхто вже, здається, не заперечував і не забороняв?..\nМіж рядками. М. Красуський, як випливає з описаного извлечения, не був прихильником України як поляк, але як людина, вихована на засадах 10 Заповідей, не підлаштовував наслідків своїх досліджень до власних смаків. На відміну од сучасних одеських «інтелігентів», що зросли на «кодексі будівника комунізму». Вони підло (і без найменших докорів сумління!) викреслили з другого видання «Старой Одессы» слова О. Дерібаса про українську мову.\nА ми, повертаючись до теми, пропонуємо один з багатьох прикладів древности малорусского языка: латина — ліга (зв’язок, з’єднання, прив’язь); українська мова — налигач (прив’язь, мотузок для прив’язування худоби за роги).\nКрасуський вважав українське слово в цій порівнюваній парі (ліга – налигач) старшим. І не помилився. Відкриття Трипільської культури (1912 р.) підтвердило це. І відкриття не десь, а саме на Сарматській (Слов’янській) рівнині, де й лежить наша Батьківщина!\nНайцікавішим у замовчуванні описаної роботи є те, що мотиви цього замовчування і в царської, і в совєцької імперії були однакові. Неоднаковим був лише словесний антураж. Та й то лише до певної міри. Бо важко помітити особливо чітку смислову різницю між твердженнями:\nа) рос. єдінонєдєлімость — рад. єдіная общность;\nб) рос. третій Рім — рад. трієдінство славянскіх народоф (+ старшій брат).\nТа повернімось до розповіді про не прибиту кріпаччиною Одесу, де ще жили відголоски європейських традицій. Було так: якщо не щастило запровадити в нашому місті української преси, видавці давали місце українському слову в російських газетах, а 1893 року придбали ще й право на випуск журналу «По морю и суше», що виходив перед цим у Києві. Коли його літературно-художній відділ очолив відомий лексикограф М.Ф. Комаров, на сторінках цього видання побачили світ твори Б. Грінченка, П. Грабовського, А. Тесленка, С. Єфремова, М. Коцюбинського, А. Кримського, О. Пчілки та інших. Наприкінці 1897 року цензура закрила тижневик. Слідом за ним полягли і «Жизнь Юга», де публікувалися твори І. Франка, та «Южные записки», учасником яких виступала Леся Українка.\nЗате невдовзі почали виходити нові літературні альманахи: «З-над хмар і долин» (1903, укладач — поет М. Вороний), «Багаття» (1905, укладач — письменник І. Липа), «Вінок Шевченкові з віршів українських, галицьких, російських, білоруських і польських поетів» (1912, укладач — той-таки М. Комаров), «Степ» (укладач — літературознавець А. Ніковський).\nЯк бачимо, всупереч усім царським заборонам та репресіям, українське Слово в Одесі жило. І лунало навіть зі сцени. В роки, коли в інших містах український театр не мав публіки, в Одесі, де, як писав О. Пушкін:\nРазнообразностью живой, —\nумови складалися так, що сюди систематично (починаючи з 1871 p.) їздили на гастролі і довгенько гостювали тут зі своїми театральними трупами корифеї української сцени М. Кропивницький, М. Заньковецька, брати Тобілевичі. На їхні спектаклі ходило не тільки українське, а й інше населення багатомовного портового міста. «Єдність, цілісність, згуртованість людності старої Одеси – міф, легенда, придумана заднім числом… Безліч незаперечних і переконливих фактів засвідчує інше: надзвичайну розмежованість етнічних, станових, професійних і навіть територіальних одеських громад і громадок. А театр був особливим соціальним місцем, де багато які з них дотикалися одна одної або й змикалися між собою»7. Найбільше це стосується до театру Українського, якого не цуралася тодішня передова російська інтелігенція. Не те, що сьогоднішня, – совєцького виробництва. Їй до передової – як до Києва пішки, то ж і кривиться: нє панімаєм етой мови.\nА ще подужчали українські голоси в Одесі на початку XX століття, коли тут на хвилях революційних подій (1905 p.) стала фактом українського культурного життя організація «Просвіти». Ініціаторами створення цього товариства були згадуваний уже М.Ф. Комаров, що як правник, адвокат, нотаріус мав зв’язки з багатьма українськими громадами; С.П. Шелухін, юрист, який згодом став міністром внутрішніх справ УНР; І.П. Липа, лікар, письменник, що давав приміщення у власному будинку для засідань товариства, а за часів Центральної ради був українським комісаром в Одесі; І.М. Луценко, згодом член Центральної ради; М.Є. Слабченко, студент Новоросійського університету, згодом відомий історик, репресований 1930 року — за участь в СВУ(Спілка визволення України); А.В. Ніковський, мовознавець, журналіст, громадський діяч, згодом міністр закордонних справ в уряді УНР, теж випускник Новоросійського університету.\nЛише протягом перших восьми місяців діяльності «Просвіти» її літературні вечори, вистави за п’єсами Б. Грінченка, Т. Шевченка, М. Кропивницького, лекції з історії України, виступи самоорганізованого хору тощо відвідали 7500 чоловік, якщо не брати до уваги учасників масових гулянь.8\nНа цьому піднесенні виникли вже й суто українські газети. Це були: «Народня справа» і «Вісті». Мали в своїх програмах виступи за «правду на землі і краще майбутнє українського народу, за рівні права всіх пригноблених народів Росії, за широке самоврядування в місцевому житті». Перша вийшла один раз, друга — чотири. Та на тому й край. Бо, як згодом писав І. Бабель, «В Одессе была очень самодовольная буржуазия и очень черносотенная городская дума», а М. Грушевський (теж багато-багато років по тому) уточнював: Російська демократія завжди закінчувалася там, де починалось українське національне питання.\nНа початок XX століття Одеса стала другим — після Петербурга — портом Російської імперії, вросла в мережу всеросійських залізниць, налічувала 486 промислових підприємств. Пропорційно зростало й населення. При цьому поповнювались лави одеситів здебільшого росіянами і євреями, тож невдовзі Одеса у складі свого населення серед усіх великих міст України мала найменший відсоток українців. І все ж, як зазначав наш земляк, видатний сіоністський діяч В. Жаботинський, «Одеса… не була російською, особливо якщо взяти до уваги те, що половина так званих росіян9 були насправді українцями, людьми настільки відмінними од росіян, як американці від британців або англійці від ірландців».\nВідмінність і висунула на кін культурного життя міста потребу в російсько-українських словниках. Першим відгукнувся на неї Ф. Піскунов, видавши 1873 року «Словницю украінськоі (або Юговоі-Руськоі) мови». Вдалим цей посібник назвати важко. В кожному разі Б. Грінченко, вкладаючи Словарь української мови, визнав за краще твором Ф. Піскунова не користатися.\nЗате досить високу оцінку Грінченко склав Російсько-українському словникові Уманця і А. Спілки, що почав виходити 1893 року і закінчився друком 1898 року ві Львові; складався з чотирьох томів. Перевидавався 1923 року в Берліні та 1925-го в Харкові (ДВУ). Ліг в основу Російсько-українського словника (вкладачі С. Іваницький і Ф. Шумлянський), що вийшов 1918 року «в час боротьби за Українську державу, в якій, згідно з європейською традицією державотворення, мова титульної нації мала стати головним чинником національної консолідації»10.\nУманець — псевдонім відомого вже нам М.Ф. Комарова, який 1907 року був головою «Просвіти» в Одесі і підготував до одного з її історичних засідань реферат «Козацтво перед Хмельниччиною», що набув особливого розголосу в місті; того ж таки М.Ф. Комарова — упорядника Збірки малоруських приказок, прислів’їв, примовок, загадок і замовлянь (1890 p.), нарешті, М.Ф. Комарова — доброго приятеля родини Косачів, який завжди гостив у себе Лесю Українку, як вона приїздила в Одесу на лікування.\nСпілка — гуртовий псевдонім кількох одеських і неодеських співавторів М.Ф. Комарова (до цього гурту належали Є. Чикаленко, О. Пчілка та інші).\nА що таке А? Це — псевдонім самої Одеси («Адес» — так називали наше місто чумаки. Або навіть «Гадес», якщо вони були родом з Південного Поділля, де до початкових голосних дуже часто додається «г»: Гумань (Умань), гочі (очі), баба Гадка [від Ада]). Одеса такої вимови, на відміну від описаного вище а замість я після р, не засвоїла.\nЩе кілька слів про періодику в Одесі. Літопис її — вже української, регулярної — починається, по суті, аж після повалення самодержавства. Починається з тижневика «Українське слово», що його заснував Іван Липа в березні 1917 р. Дванадцять випусків (останній вийшов у жовтні) на своїх 16-ти сторінках фіксували потяг трудящих до кардинального оновлення політичного, економічного, культурного життя; знайомили читачів з нарисами Юрія Липи (сина І.Липи. Теж лікаря і теж письменника. Він, як тепер відомо, віддав життя за Україну в загонах У ПА); з публіцистикою С.П. Шелухіна і М.Є. Слабченка; з культурологічними оглядами B.C. Василька, який згодом став режисером театру, що сьогодні пишається його ім’ям.\nМіж рядками. Очевидно, саме за те, що Іван і Юрій Липи зробили такий значний внесок в українську історію Одеси, сучасна влада цього міста вилучила їхні імена з назви вулиці, де жили і працювали на благо України поіменовані діячі.\nНаступного, 1918 року почала виходити щоденна українська газета «Вільне життя». Провадив її, обстоюючи ідею непідлеглості української держави, відомий просвітянин М.Є. Слабченко (31.ІІІ — 10.IX 1918 р. 128 номерів). Такого самого напрямку додержувалися й «Нові шляхи» (24.III — 23.IV 1919 р. 23 номери). Обидві за радянських часів потрапили до найглухіших закамарків «спецхрану», як і «Боротьба» — орган губкому Української партії соціалістів-революціонерів (комуністів), що виходила з 1.V по 16.VIII 1919 p. (89 номерів) і друкувала вірші раннього П. Тичини, твори В. Чумака, Г. Косинки, Д. Загула, В. Кобилянського, М. Жука.\nПідсумовуючи сказане, без перебільшення можна твердити, що в період національного відродження, який настав після громадянської війни (його називали українізацією), Одеса ввійшла у всеозброєнні і спокійно. У всеозброєнні, бо мала вже в своєму арсеналі кілька солідних словників, з допомогою яких могла подолати наслідки шкільної освіти (вона, як відомо, ще з початкової була тільки російською), та спиралася на цілий масив української літературної класики, кращі зразки якої сягали вершин світового письменства; спокійно, бо те, що найдужче ненавиділо все українське в Одесі та всіляко нищило його, вивтікало з неї разом з іншими уламками імперії, а те, що полишалося, — принишкло і подекуди навіть почало перефарбовуватись.\nТому потомки перших будівників і трударів нашого міста, діставши, нарешті, змогу повернутися, сказати б, до самих себе, заходилися передусім «приладнувати» свою мову, якої тепер уже ніхто не забороняв, до вимог часу і прогресу. Першим об’єктом такого «приладнування» став одеський трамвай. Треба сказати, що цей вид міського транспорту використовували свого часу не лише для перевезення пасажирів. Чимало бігало по рейках і спеціальних платформ, що доправляли вантажі в різні кінці міста. Наприклад, ящики з вином від заводів на Пролетарському (тепер Французькому) бульварі до станції Одеса-Товарна; зерно від хлібних гамазеїв до порту. Сьогодні такі платформи дуже-дуже рідко, а все ж іноді вигулькують на трамвайних коліях. Одесити — давні, корінні, хоч тепер уже й «русскоязычные», називають їх тільки українським словом – ВАНТАЖНІ. І це їх відрізняє від одеситів некорінних.\nА коли без жартів, то Одеса в справі українізації аж ніяк не пасла задніх. Саме тут у цю пору побачила світ ціла низка (і не яких-небудь, а — термінологічних!) словників, про потребу в яких криком кричали як економіка, так і культура, наука, шкільництво, — зрештою, все, що вижило в добу воєнного комунізму і тепер працювало, вчилось і прагнуло рости і розвиватися. Понадто, Ленін пообіцяв, що в Країні Рад «Не буде ні одного привілею ні для одної нації, ні для однієї мови»11.\nДокладніше про ці та інші видання розповідає книжка Віктора Кубайчука «Хронологія мовних подій в Україні: Зовнішня історія української мови» — К.: «К.У.С.» 2004. А ми додамо ще кілька слів. Зокрема, про Медичний російсько-український словник, що вийшов в Одесі 1928 року (автор — доктор В.Ф. Кисільов) і не втратив своєї актуальності досі. Тому й потрапив до серії фототипічних перевидань, що їх започаткував у наші часи Інститут енциклопедичних досліджень НАН України. Перевидання це побачило світ у Києві 2008 року. Може стати в пригоді багатьом, хто дбає про «становлення термінологічної системи української мови, її очищення від русизмів, штампів, нехарактерних для її природи форм та зворотів».12\nПіку своєї популярності в Одесі досягла в добу українізації Держдрама — так називали в описувану добу музично-драматичний український театр. Маємо цікаве свідчення цієї популярності. На одному з «найбагатолюдніших» підприємств Одеси — джутовій фабриці виникло змагання, призом у якому були квитки до українського театру. «Здав зміну з найвищим виробітком — можеш придбати два квитки». (Адміністрація фабрики одержувала їх за шефськими зв’язками безпосередньо з каси театру; попит на них у місті набагато перевищував пропозицію.)\nНа 1925 рік театр уже сформував стабільну трупу, яка вписала немало яскравих сторінок в історію українського мистецтва. Це — Г. Юра, Н. Ужвій, П. Нятко, Ю. Шумський і улюблениця одеситів Лідія Мацієвська, яка, на відміну од багатьох інших своїх одноплемінців-євреїв, працювала таки на культуру того народу, серед якого зросла.\nУ своєму репертуарі театр мав не тільки твори класиків, а й сучасних авторів, зокрема, Івана Микитенка й Миколи Куліша. Саме з п’єси Куліша пішла гуляти фраза, що висміювала «єдинонеділимців», — приличнее быть изнасилованной, чем украинизированной! Живе вона й досі, тільки дещо переформувалася і відбиває вже не побоювання, а ніби мрію «русскоязычных» («русько-язикатих», каже Ліна Костенко) одеських дам.\nСлавився театр своїми голосами. На його «Запорожця за Дунаєм» ішли охочіше, ніж до оперного, бо тут до голосів додавалася ще й висока акторська майстерність.\nчас розплати настав…»?\nОця величавість і простота проти штучності й незрозумілості церковнослов’янщини, либонь, і спонукала багатьох православних одеситів вимагати, щоб і з церковних амвонів лунало слово українське. Бо ж, казали, на те і сповнилися апостоли «Духом святим і почали говорити іншими мовами»,13 щоб донести Слово Боже до всіх народів Землі і щоб кожен народ міг звертатися до Бога своєю мовою.\nВ руслі руху за автокефалію, що розпочався в Україні після повалення самодержавства, вже на кінець 1920 року кілька церковних громад Одеси заявили про своє бажання правити Службу Божу рідною українською мовою, їм передали кілька храмів. Найзначнішим із них був Покровський собор, що став кафедрою єпископа Одеського УАПЦ Юрія Жевченка (тепер на тому місці школа № 119).\nТа недовгий вік судився автокефальній церкві в Одесі — лиш до середини 20-х років, коли антирелігійна боротьба в СРСР сягнула апогею, і тисячі й тисячі Домів Божих полягли руїнами. Проте найлютіших репресій зазнала саме УАПЦ (причини стануть зрозумілими нижче). 1930 року її храми порозбивали буквально на друзки по всій республіці, а єпископів, священиків і багатьох парафіян винищили фізично. Просити в Бога милості для України не стало кому…\nПроцес українізації тим часом тривав, зокрема, в галузі освіти. Але почався він, можна сказати, не за радянської влади. Ще за часів гетьмана Скоропадського (1918 p.), коли щойно створену Академію Наук України очолив учений зі світовим ім’ям В.В. Вернадський, уряд зрозумів: Одеса — головний порт держави і значний промисловий та сільськогосподарський центр. їй не можна без національних кадрів! Тож і виникли інститути політехнічний, сільськогосподарський, борошномельний (тепер Академія харчових технологій).\nА першим кроком більшовиків, коли вони прийшли до влади, стала ліквідація університету в Одесі (Ленін не любив навчальних закладів такого типу, вважав їх буржуазними). Протягом 1921 — 1922 pp. на базі його факультетів постали ІНО (інститут народної освіти), інститути медичний і народного господарства.\nНе менш рішуче (і це справляє їм честь) більшовики перевели всі сільські школи на навчання українською мовою, готуючись 1925 року зробити початкову освіту обов’язковою. Для дорослих працювали сотні гуртків лікнепу (ліквідації неписьменності) — і теж українською мовою.\nНімецьких, бо, скажімо, цілий Спартаківський район (тепер його територія — частина району Овідіопольского) складався з сіл, де жили німецькі колоністи, яких закликала сюди ще Катерина II; єврейських, бо, як писав Ісаак Бабель, половину населення (в Одесі — Г.О.) составляли евреи. Щодо половини, то лишимо це на совісті письменника (перевірці не піддається), а що в описувані роки в Одесі був ще й єврейський театр, то це точно. Працював, щоправда, недовго — не довше, ніж єврейські школи, бо, знов-таки, як сказав Бабель, «евреи — это народ, который несколько простых вещей очень хорошо затвердил».\nАвжеж! Євреї першими склали ціну більшовицьким обіцянкам про рівність мов і почали віддавати дітей до російських шкіл. Вони першими зміркували, що вища освіта в СРСР як була, так і буде імперською, тобто російською, тож дітям ліпше готуватися до неї саме по школах з цією мовою навчання. А звідки євреї довідалися про зміну курсу? Ходили чутки. Зокрема, про конференцію КП(б)У 12 — 16 травня 1924 p., де лунали голоси за те, що, може, воно й не слід українізувати національні меншини та міський пролетаріат… Подейкували також про лист Сталіна до Кагановича, тодішнього очільника більшовиків України (1926 p.), з якого сама собою висновувалась думка: українізація триватиме доти, поки партія не виявить її активістів, щоб уже остаточно ліквідувати загрозу українського буржуазного націоналізму на мовному фронті.\nА що з мудрими євреями Одеси? Вони — як у воду дивилися: інтелігенцію, що надто переймалася ідеями українізації та справами української культури й літератури, більшовики вистріляли або по тюрмах і таборах порозкидали; до церкви, що запрагла українського Слова, поставились утричі лютіше, ніж до звичайної православної; народ виморили голодом. Та це — тема іншої праці. Тут є лише рація додати:\n1933 рік. Відновлено університет. Сьогодні він має титул національного, але ніхто (і не тільки в Одесі) не може сказати, про яку саме національність ідеться. Мова викладання — російська.\n1939-й. В Одесі почала виходити ще одна партійна газета (вже російська!) — «Большевистское знамя» (згодом «Знамя коммунизма», сьогодні «Юг»).\nУкраїнський дух з Одеси вибила війна. Багато носіїв цього духу — потомків перших поселенців та будівників міста не повернулося з фронтів, багато полягло в славнозвісній обороні, чимало розпорошилось на дорогах евакуації. Зате мало не щодень більшало одеситів нових: прибували демобілізовані одразу по війні старші (віком і чином — од майора до генерала) офіцери, яким за спеціальним наказом Сталіна дозволяли не повертатись на свою малу батьківщину, а селитись, де завгодно, на просторах великої. (Крім Москви, якщо не йшлося про москвича.) Під забудову їм виділяли землю, на будівництво — державну позику. Тому невдовзі всі більш-менш вільні клапті на Великому Фонтані й Дачі Ковалевського, навіть по ярках та переярках, позаростали будинками, горóдами, садками, задзвеніли малечими голосами.\n— Атєчєствєнний, атєчєствєнний — чукикала знайома полковниця свого третього хлопчика…\nМіж рядками. В наші дні ці отечественные та їхнє рясне потомство зробили з української Одеси свою Родіну і партію під такою самою назвою і рушають на хахлоф з кастетами і гумовими кийками, коли ті, наприклад, мітингують проти реставрації на тому місці, де колись височіла козацька церква, пам’ятника Катерині II.\n— Націс-с-сти, фашіс-с-сти… В рус-с-ском городе…\nОтже, тричі мав рацію Ісаак Бабель, коли свого часу пророкував: «На Руси — гнило и извилисто… Живут там холодно, дикости много. И думается мне: потянутся русские люди на юг, к морю и солнцу».\nНі, росіян в Одесі не стало більше, ніж українців (повоєнна відбудова багатьох українців прикликала із сіл), але росіяни (вчорашні командири!) були набагато впевненіші, нахабніші, на все довкола дивилися так, ніби воно належить їм персонально, а місцевий люд має за це ще й дякувати. Аякже! Вони ж освободітєлі, а місцевий люд — «чем занимались на оккупированной фашистами территории!?»\nРадянська влада в Україні заохочувала таку тональність. 1946 року підпорядкувала мало не всі вищі навчальні заклади УРСР Міністерству освіти СРСР, і вони автоматично перейшли на общепонятный язик викладання. Здавалося б, цього досить, щоб додати обертів маховикові русифікації, бо батьки — не вороги своїм дітям, і повели їх до російських шкіл: легше, мовляв, буде їм у виші чи середній спеціальній школі. Але ні, були ще й арешти і навіть розстріли за «український буржуазний націоналізм». Це — щодо українців. А євреїв звинувачували в «безродном космополитизме», тільки до розстрілів не дійшлося: ініціатор (Сталін) на їхнє щастя помер. Та це — тема не наша. Наша — ось вона: якщо перед війною кожна третя (чи кожна четверта?) школа в Одесі була українська (точніших даних в Управлінні освіти роздобути не пощастило), то на середину минулого століття звичайних українських шкіл у нашому місті не лишилося жодної — були тільки так звані німецька, кілька англійських, французька чи, може, іспанська. А українська мова в російських школах стала необов’язковою.\nПроте суть, як кажуть в Одесі, нє здєсь. Суть у тім, що змінилася в Одесі мовна ситуація – змінилася й політична.\n1. В одеській мові: а) Якщо до війни на вулицях нашого міста ще можна було почути фрази, скомпоновані на ґрунті ідишу (мі відєлі вас гулять; встрєтіл вашего папу ідті на работу), то по війні їх не стало — носії ідишу, старі євреї, повмирали; б) якщо до війни переважна більшість єврейського населення Одеси щиро вважала, що говорить російською мовою, хоч насправді говорила українською тільки дещо обєвреєною, що власне й стало основою одеської мови (див. початок цієї статті), то на середину XX століття запанувала в нашому місті винесена з підприємств, будов, парторганізацій шкіл та вишів таки мова російська — одеська лишилася тільки для жартів (наприклад, відоме гасло описуваних часів «Куба — да! Янки — нет!» в редакції «Комсомольської іскри» задля жарту вимовляли Куба-таки да! Янки-таки нет!); в) якщо в одеській мові до війни практично не було матюків (це засвідчує і В. Смирнов), то по війні цією (суто російською керівницькою) стихією буквально затопило наше культурне і по-українському чемне (без мата!) місто.\nІ тут починається політика. В одеських трамваях сьогодні можна почути чимало балачок про те, що і влада не така, і голосували не за тих. Але якби завтра хтось висунув свою кандидатуру на посаду президента і при цьому пообіцяв, що російська мова стане як не державною, то хоч другою офіційною, він би знову на виборах переміг. Чому? Бо мова – це ж і є політика. Адже що найзапопадливіше нав’язує загарбник населенню поневоленої країни? – Свою мову. А що найтяжче ненавидить і душить у цій країні? – її мову. Тож лідер одеської РОДІНИ Ігор Марков і патякає про українську: «На этом языке невозможно защитить диссертацию по техническим предметам… На нем красиво петь песни, но он не приспособлен для развития государства».\nЩо на це скажеш? Учні середньої школи знають, що понад 80% російської технічної термінології – це слова-інтернаціоналізми: основна частина їх грецького і латинського походження Чи не цими ж таки джерелами у своїй термінотворчості послуговується й українська мова? Понадто, що грецьку і латинську українці знали ще тоді, коли Росія і Росією не була.\nСлід у слід родінє ступають комуністи і православні Московського патріархату. (А що? Чудовий симбіоз: атеїсти з християнами супроти українства! Цікаво тільки, хто тут дужче зневажає власні постулати?)\nНе відстають і твердо (ми б сказали: залізно) зрусифіковані національні меншини. А також армія. Вона не стала в нас таким могутнім українізатором, як була русифікатором армія совєцька (Не знаєш? – Научім; Hє хочеш? – Заставім.) Вона сама потребує системнішої українізації. З цим наміром і перебрався Інститут сухопутних військ з Одеси до Львова, де легше було з україномовними викладацькими кадрами. Агафангел та іже з ним зняли галас на всю Україну. Репетували доти, доки Інститут не повернувся назад…\nПроте описаний вище електорат іще не забезпечує стабільної більшості в боротьбі за кандидата, що пообіцяв другу державну. Допомагають євреї. Гадаєте, з великої любові до російщини? Ні, з суто кар’єрних міркувань, що їх переважна частина єврейського населення пов’язує саме з освітою – вищою або середньою спеціальною (рідко), а вони в нас, ці освіти, як були, так і є, – суто російські. Тим-то і ведуть євреї своїх дітей тільки до російських шкіл. І голосують тільки за мову, до якої звикли, – байдуже, хто там та кому її пообіцяв.\nТому маємо те, що маємо. Святкуємо «День русской словесности», проводимо конгрес російськомовної преси в Одесі — чи не з тої радості, що позбавили засобів до існування останню українську газету в місті — «Чорноморські новини», яка має читачів і в області? А кілька знайомих євреїв навіть входили до гуртів, які вимагали реставрації пам’ятника Катерині II та викреслювали з книжки «Старая Одесса» рядки про українську мову. (Мала цих знайомих за людей. Каюся!)\nЦікаво, чи повели б євреї своїх дітей до українських шкіл, якби вища та середня спеціальна освіти на сто відсотків стали українськими? Гадаємо. що повели б та ще й із вискоком. Чому? Бо коли вони рідної мови (і школи) свого часу зреклися задля панівної російської, то чому б мали триматися російської, коли панівною у вишах (дасть Бог) стане українська?\nПобіжать за цієї умови до українських шкіл і діти хай хоч тричі зрусифікованих українців. А місія держави тут абсолютно чітка – подбати (реально, а не на папері), щоб вся освіта в Україні – від початкової до найвищої – була безоплатною, і при цьому – тільки українською. Хто хоче іншого, хай платить вчителям і викладачам з власної кишені, а не з кишені представників титульної нації. Так само за оренду і утримання приміщень. Нема чого нашій державі плекати на свої кошти собі ворогів-україноненависників! Ліпше віддати ці кошти на краще вивчення української мови, а російську проголосити необов’язковою, як було з українською в російських школах\nНавіть без офіційної двомовності Одеса – неабиякої ваги культурний і науковий центр України, місто українське за своєю природою і по-європейському чемне – перетворилося сьогодні на глуху провінцію РОДІНИ – з її гумовими кийками і кастетами та з гумором не вище талії, як видно з телепередач. РОДІНИ, яка дуже любить нашу землю і наше море, але – без українців.\nЗапорожани – так на Південному Поділлі називають людей, яких на весілля не кличуть, а вони самі йдуть — просто потанцювати. Іноді їм навіть почастунок виносять, але «за поріг». Звідси — запорожани. Беремо це слово, щоб не тулити до контексту святого.\nАрнаути — так турки називали албанців, а росіяни назву перейняли і українців до цього змусили.\nЛев Силенко — автор книжки «Мага віра», своєрідної «біблії» рун віри (Рідної Української Віри) в Америці. Збудував храм і назвав його Оріяною (від — орії, арії, арійці).\nСмуга осідлості окреслювала в царській Росії ті місця, де дозволялося селитися євреям. Великі міста до неї не входили. Одеса входила, бо ще тільки будувалася і великим містом не була. Коли ж стала великим, у ній теж дозволяли селитися далеко не кожному єврею.\nСаркисьян К., Ставницер. Улицы рассказывают. — О.: Маяк, 1967, с. 37.\nТак писав «Одесский вестник» буквально напередодні акту 1863 г. — Цитуємо за виданням. Вся Одесса. Справочная книга. — О. 1994, с. 51.\nГубарь О. Энциклопедия забытых одесситов. О.: Оптимум, 2011, т. 1, с.328\nЯрещенко О.Т. Одеська «Просвіта». О. Маяк, 1998, с. 18\nРеєструючи людей у царській Росії (і в Одесі), їх не питали про національність, а про віросповідання. Тому відповідь «православний» автоматично означала «росіянин». А прізвище записувалось у міру грамотності записувача. Наприклад, прізвище Семѝкін з діда-прадіда було Семикíнь. Про це авторові цих рядків розповідала свого часу сама пані Людмила Семикіна, потомок доброго козацького роду, художниця, лауреат Шевченківської премії.\nС. Іваницький, Ф. Шумлянський. Російсько-український словник. К.: Обереги, 2005 // Передмова Л. Масенко, с 7.\nЛенін В.І. повне зібрання творів, т. 23, с 145.\nКисільов В.Ф. Медичний російсько-український словник. Відтворення видання 1928 року. К.: 2008, з анотації Інституту енциклопедичних досліджень НАНУ.\nБіблія в перекладі І. Огієнка. Дії святих апостолів, с 143, 2, 4.\nУкраїнський історичний журнал. 1991, № 2, с 49-50


Тренажер велосипедний Elite Direto XR-T - Велобазар - магазин велосипедов\nТренажер велосипедний Elite Direto XR-T\nПрогрес не стоїть на місці, з кожним роком з'являється все більше приладів, які здатні полегшити життя велосипедисту і суттєво підвищити якість тренувань. Більше немає необхідності виїжджати надвір у погану погоду або ж годинами одноманітно крутити станок. З появою інтерактивних тренажерів та спеціального програмного забезпечення кожен велосипедист може їздити улюбленими трасами не виходячи з дому, маючи при цьому відчуття наближені до реальних.\nElite Direto XR-T — найбільш просунута модель домашнього тренажера від іменитого італійського виробника. Це надзвичайно точний пристрій, сумісний з більшістю велосипедів, який дозволить вам повноцінно тренуватись під час негоди. Тренажер Elite Direto XR-T оснащено датчиком потужності OTS (Optical Torque Sensor), який забезпечує точність вимірів на рівні ± 1.5%, що є одним з найкращих показників серед доступних на ринку виробів. Окрім цього, тренажер аналізує показники педалювання та передає в програмне забезпечення дані про каденс (частоту педалювання) без встановлення на велосипед жодних додаткових датчиків.\nElite Direto XR-T — інтерактивний тренажер, який здатен автоматично змінювати навантаження при підключенні до спеціального програмного забезпечення. Станок здатен імітувати підйоми з градієнтом до 24%, чого буде цілком достатньо для проведення навіть найскладніших тренувань.\nСтанок Elite Direto XR-T оснащено модулями зв'язку ANT+ та Bluetooth, тому ви зможете без проблем підключити його до будь-яких електронних пристроїв та встановити на них улюблену програму для тренувань. В комплекті зі станком ви знайдете промокод на 12-місячну підтримку застосунку Elite My E-Training, або ж за бажанням ви можете використовувати іншу програму (наприклад, Zwift, TrainerRoad, The Sufferfest, Bkool, Kinomap та інші).\nЯкщо ви вирішите використовувати програму Elite My E-Training, ви зможете окремо придбати розширений функціонал: виробник пропонує функцію аналізу педалювання. Це іноваційна функція, яка дозволяє аналізувати вашу вихідну потужність протягом всього оберту педалей і відображати її на 24-точковому графіку. Ця функція дозволить вам оцінити ефективність педалювання та відкоригувати проблемні місця\nГарантійний термін12 міс\nПотужність опору (40 км/год)2300 Вт


Про Нас - Студія Lucky Art\nДошки для нотаток на стіну\nВітаємо, шановні клієнти і відвідувачі!\n"Творити мистецтво може лише обранець, любити мистецтво-кожна людина" Жюльєн Грюн\nІнтернет-магазин LUCKY-ART пропонує кращі матеріали для професіоналів-художників і дизайнерів: різні мольберти (студійні, настільні, переносні і декоративні), етюдники і палітри, папки і пенали, полотна, модульні підрамники і щипці, різні пензлі і фарби. Ми пропонуємо не тільки професійні інструменти, а й подарунки для творчих людей: для майстрів, для любителів і для початківців.\nТворчість це ще прекрасний відпочинок від повсякденних буднів!\nТак само ми приділяємо багато уваги дитячій творчості і розвитку.\nЧудовий український педагог Василь Олександрович Сухомлинський говорив що діти повинні жити в світі краси, гри, казки, музики, малюнка, фантазії, творчості.\nУ нашому магазині можна придбати не тільки фарби, палітри і дитячі мольберти, але і різні інтелектуальні розвиваючі ігри по системі Нікітіних, а також бізіборди Монтессорі, які підготують вашу дитину до реального світу предметів і взаємодії з ними. Наші абетки, виготовлені з екологічно чистого матеріалу-дерева, допоможуть швидко і весело навчити дітей читати не тільки рідною мовою, а й польською, англійською, російською, а цифри познайомлять малюків з захоплюючим світом математики. Великим попитом користуються навчальні абетки за системою Брайля і для людей з вадами слуху.\nВідмінною особливістю наших пропозицій є те, що багато виробів виготовлені з дивного матеріалу - карпатського бука. Його естетичні та технологічні характеристики давно стали популярними серед знавців. Бук має красиву і однорідну деревину, щільну і міцну. Стверджують, що чим старше дерево, тим сильніша його енергетика і вплив на людину.\nНаш інтернет-магазин LUCKY-ART на ринку вже 6 років. (Див.розділ «Документи і сертифікати»).\nПишаємося тим, що пропонуємо нашим клієнтам продукцію виключно українських виробників, відмінної якості та міцності. Виконуємо замовлення клієнтів швидко (сьогодні замовили, завтра - відправили).\nНасолоджуйтесь творчістю, творіть і перемагайте лінь, нудьгу, женіть геть сірі будні. Наповнюйте світ радістю і яскравими експериментами! Творіть Гармонію і Красу!


На Київщині виявили труп відомого музиканта | СтопКор - корупція, хабарництво, компромат, останні новини\nУ столиці кілька днів тому зник відомий музикант і аранжувальник, 65-річний Олександр Дерев'янко, який працював з багатьма українськими зірками, включаючи Тіну Кароль. Незабаром після зникнення було знайдено його тіло. Як дізналася "Стана" з поінформованих джерел в МВС, труп Дерев'янко виявили вдень 4 грудня у Борисполі, в одному з гаражних кооперативів. На тілі були сліди насильницької смерті - на шиї чоловіка виднілися сліди задушення, передає "Голос.UA".\nПо гарячих слідах поліція затримала двох хлопців, один з яких орендував згаданий гараж. Пізніше з'ясувалося, що він також брав уроки гри на гітарі у Дерев'янко.\nЯк припускають правоохоронці, хлопці втерлися в довіру до музиканта під виглядом бажаючих брати уроки, а незабаром задушили його у власній квартирі, вивезли труп і сховали в гаражі в Борисполі. Все це було зроблено для того, щоб пізніше підробити документи на квартиру від імені вбитого і продати її.\nЗа групове вбивство затриманим загрожує покарання аж до довічного ув'язнення. Органи досудового розслідування будуть домагатися укладення їх під варту на час слідства без застави.\nРаніше повідомлялося, що незадовго до смерті швидка допомога доставила музиканта в 15-у лікарню. У нього була розбита губа, лікарі також підозрювали черепно-мозкову травму.\nПісля лікарні його більше не бачили живим. Телефони Олександра не відповідали протягом тижня. За словами друзів музиканта, в його двері була знайдена записка (нібито написана його рукою) про те, що він поїхав у відрядження. Найімовірніше, записку підробили вбивці, щоб заплутати слідство.\nЯк повідомляв "СтопКор" раніше, у Львові маленька дитина проковтнула 31 магніт.\nаранжувальник вбивство Київщина музикант Олександр Дерев'янко\nВенедіктова розповіла про хід розслідування справ Майдану У Києві виявили понад 1500 випадків COVID-19


Розхожий провінційний висновок про те, що якась там хата «талантами багата» – від лукавого. Не здається парадоксальним і понині висловлювання французького публіциста, енциклопедиста, знаменитого автора афоризмів Антуана де Рівароля: «Розумних людей на світі куди більше, ніж талановитих. Суспільство аж кишить розумниками, геть позбавленими таланту».\nА ось пояснення – від незабутнього Григора Тютюнника.\nПро свого старшого брата Григорія, автора роману «Вир», одного із кращих українських романів, Григір зауважив: «Він мав талант людяності, і вроджений, і вистражданий. Справжній талант не дається без болю і муки, як і саме життя. А ще життя не дається без любові… Мало – бачити, мало – розуміти. Треба любить… Бо любов, то найвищий дар, який коли-небудь може отримати людина…»\nІз цих зауваг почалася розмова на шпальтах Літературної газети із головою Херсонської обласної організації Національної спілки письменників України, кандидатом філологічних наук, доцентом ХДУ Василем ЗАГОРОДНЮКОМ.\nВ. Загороднюк: Таланту не гарантується провінційне чи столичне народження. Він може бути або не бути і в столиці, і в провінції. Його народження також не регламентується. Т. Шевченко народився у хаті, яка якимось дивом дала йому не тільки талант, а й геніальність. І скільки людей з усього світу приходять до цієї хати, щоб віддати їй шану і, можливо, задуматися над таємницею людської долі. М. Куліш також народився у звичайній хаті, а став всесвітньовідомим драматургом. Його хата не збереглася. На її місці зусиллями Херсонської письменницької організації та спонсора Петра Лелеки встановлено пам’ятний камінь. А скільки таких хат, які так образно, точно і талановито виписав О. Довженко, є ще в Україні… І в них народжуються талановиті люди, які свої таланти проявляють у найрізноманітніших сферах людської діяльності. Не беруся бути статистом, але вони достеменно є. І якщо за Г. Тютюнником: «Немає загадки таланту. Є вічна загадка любові», то розкодовувати любов можливо й важче, ніж талант.\nЦя проблема виводить нас на складні філософські узагальнення, психологічні пояснення про природу психології творчості. Дослідження у цій царині М. Арнаудова, Г. В’язовського, Л. Гінзбург, О. Потебні, М. Рубакіна, В. Фащенка, П. Якобсона дають нам шанс зрозуміти цю проблему. Процес написання, особливо епічного твору, довготривалий. І тут задіяні всі творчо-потенційні можливості автора, його інтелектуально-розумові та духовно-емоційні ресурси. Г. Сковорода зазначив: «Голова для людини всієї – серце людське. Воно є самою справжньою людиною в людині…» Можливо, вічну загадку любові розгадає серце, а не розум. А може, в цьому тандемі ми наблизимося до істини, до якої наближається література як людинознавство.\nВ. Піддубняк: Будучи не перший день у письменництві, зокрема в публіцистиці, есеїстиці і поезії, я от про що, Василю Степановичу, думаю. Попри величезну кількість книг, книжок і книжечок, літературний процес в Україні видається мені млявим, заколисаним, позбавленим у переважній більшості своїй ентузіазму і енергетики, часто – без «вічної загадки любові».\nНе вистачає цьому процесові (за рідкісними випадками) такої літературної дискусії, яка відбувалася в Україні у 1925–1928 роках. ЇЇ збурив виступ «Про критику і критиків у літературі» початківця (!) Григорія Яковенка.\nНа публікацію дебютанта відгукнувся Микола Хвильовий статтею «Про «сатану в бочці», або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян». Автор різко виступив проти низькопробної «червоної графоманії».\nДе вони, нинішні Яковенки і Хвильові?\nВ. З.: Ви хочете, щоб відповів я? Спробую. Літературний процес – великомасштабне явище. Літературна дискусія є його закономірною й логічною частинкою. Це теорія літератури. А чи може літдискусія впливати на пожвавлення літпроцесу. Може, якщо літдискусанти порушують актуальні літературно – художні проблеми, за своїм рівнем підготовки, рівнем сприйняття сучасних реалій стоять хоч на йоту вище отого в’ялого літпроцесу. Це люди – будителі приспаних думок, їх як правило – меншість, але вони є. Прикладів з історії світової літератури достатньо, щоб переконатися в цьому. У контексті цього літературна дискусія 1925 – 1928 років не є виключенням.\nПорушувані у ній проблеми залишаються актуальними для української літератури й сьогодні. Звичайно, вони не стовідсотково тотожні теперішнім, життя вносить свої корективи, але в основі своїй актуальність залишається. Українська література вповні не вписалася за своїм художнім рівнем у європейський і світовий контекст. Хоча певні здобутки є. Матеріали наукового п’ятитомного видання 1987 року «Українська література в загальнослов’янському і світовому літературному контексті» підтверджують це. Та думаю, що навіть в сучасних українських письменників ще спрацьовує комплекс або постколоніальний синдром творчості, живуть метастази соцреалізму. Хоча література незалежної України вже якісно відрізняється від літератури з обов’язковим позитивним головним героєм-комуністом або віршом-«паровозом» у поетичній збірці.\nСучасна електронна інформаційна лавина впливає на будь-якого письменника. Вона стала своєрідною альтернативою друкованій книжці. Зі зміною суспільно-політичних реалій, відсутністю цензури, кількість низькопробних, а то й графоманських і навіть плагіатських книг зросла. І це серйозна проблема, протистояння якій може бути високорівнева художня література, загальна культура реципієнтів.\nВсі ми розуміємо, що за цими фундаментальними заувагами бачиться велика і кропітка, і системна робота. Попри це нагадуємо собі, що кількість виданих українських книг в Україні на душу її населення значно нищий у порівнянні з європейськими країнами. Не буду читачів переобтяжувати цифрами і фактами, наведу лише одну цитату: «Щоб увійти у першу половину європейського рейтингу книговидання, Україна мала б збільшити щорічний випуск назв книг і брошур національною мовою у 4 – 9 разів…». Ця теза із видання, що має велику кількість фактів, доказів, статистичних порівнянь розвитку українського книговидавництва. ( Д. Пилипчук Про дозу дьогтю в бочці меду.\nСтатистика українського друку на тлі гібридної війни. К. – 2017 ). А дослідниця Н. Зелінська у своїх працях порушує проблему наукового книговидання, що є одним із локомотивів розвитку держави. У якій духовне і прагматичне повинні гармонізовуватися. Тож державна підтримка сучасних Яловенків і Хвильових вкрай необхідна. У сув’язі ентузіастів і держави – літературний процес ставатиме динамічнішим. Як це сталося і в Херсоні, коли 1991 року був відновлений випуск альманаху «Степ». Погодьтеся, він став трибуною художнього літописання Херсонщини, має свою читацьку аудиторію.\nВ. П.: Втім, вільно обійтися і без дискусії. Очевидне: «червону графоманію» із її політичною тріскотнею змінила «сіра графоманія» із неоковирним «длубанням у власних емоційних нутрощах». «Багато, дуже багато є людей, часом вельми симпатичних, які гадають, що досить їм зліпити докупи кілька сяк-так заримованих рядків, та ще й на актуальну тему, щоб вимагати публікації тих рядків, а самих їх – зарахування в письменницькі лави».\nТак ще у 1964? (1961) році писав поет-академік (справжній поет і справжній академік!) Максим Рильський у своїй статті «Поети і читачі». Чи втратили ці слова актуальність? Гадаю – ні. Навпаки – вони стали ще актуальнішими.\nЧи змінилося з тих пір щось? Змінилося. І змінилося на гірше: пласт «симпатичних людей» став значно тоншим, а хвороблива пристрасть сяк-так ліпити слова переросла мало не в епідемію.\nА ще прикро, що стати членом творчої спілки, одержувати премії і почесні звання заслужених графоманам значно легше, ніж колись. Тут я маю на увазі більше ближчу мені за професійним родом занять журналістику. Виходить, не умінням, а числом?…\nВ. З.: Так, можна обійтися і без дискусії, так, можна біля Вічного вогню гріти руки і не згадати свого загиблого батька, так, можна бібліотеку перепрофілювати на офіс грального бізнесу… Згадуються слова В. Баранова:\nЯ не плекаю ілюзій, що дискусія швидко і ефективно щось може змінити на краще в літпроцесі. Але вона зможе когось наштовхнути на свіжу думку, переосмислити свою творчість, змінити вектор своїх зацікавлень, навіть зробити аудит своїх світоглядних переконань, виявити і проаналізувати причини своїх творчих прорахунків або навести аргументи проти свого опонента. Літературна дискусія здебільшого не є спринтерською дистанцією, швидше – марафонською. Її природа щонайдотичніша до літератури. Хоча навіть короткий вірш може збурити літпроцес або внести хоч якесь оживлення.\nПро творчість А. Кичинського літературні критики написали вже чимало вагомих досліджень. Вона знана читачами. Його поезія «Розгорни цей жорстокий папір» написана 2003 року. Серед чисельної когорти читачів її оцінка є і схвальною, і осудливою. Та головне – серед читачів цих восьми рядків відсутні байдужі. А це є доказом того, що поезія написана талановито. Ось відповідь як противага графоманським текстам.\nВ Україні вже є кілька письменницьких організацій. Деякі з них приймають у своє членство майже всіх, хто навчився писати і опублікував бодай якусь замітку. Звичайно, література від цього не у виграші. Якщо взяти Херсонську письменницьку організацію, то її членство потребує омолодження, як писав П. Тичина : «Хлюпни нам, море, свіжі лави». І тут інструкціями чи розпорядженнями не зарадиш. На жаль, більшість публікацій юної творчої парослі бажають бути кращими. Хоч і є обнадійливі молоді поети і прозаїки, що підтверджується обласним конкурсом імені Миколи Братана. І тут до песимізму додається оптимізм.\nА відгук М. Рильського «Поети й читачі» на лист студентки Л. Воробйової, що побувала на зустрічі з поетом Є. Євтушенком, дійсно, не втратив своєї актуальності. Адже привернення уваги до поезії, творчих вечорів з авторами, презентацій, жалюгідних накладів книг є оголенням проблеми. М. Рильському вона була добре знайома і як автору, і як редактору. Тому він як редактор майже з відчаєм констатує: «Відомо, що нема в світі нічого важчого, як довести графоманові, що він графоман, нездарі – що він нездара…\nПрямо кажучи, це річ безнадійна». А якщо подивитися на цю проблему не з кута зору поета-академіка, а психолога або психіатра? Можливо, сучасні психологи чи психіатри поможуть позбавлятися авторам цього хворобливого стану, який не легко діагностується, особливо у авторів-початківців. І тоді черга за членськими квитками зменшуватиметься, як і черга за преміями і званнями. До речі, різні звання як пострадянська традиція вже сприймаються з відтінком архаїзму. Артисту аплодують не за звання, а за талановито виконану пісню. У нас є звання заслужених економістів, художників, учителів… А чому немає звань заслужених доярок, токарів, двірників, сантехніків, сторожів…\nПідвищення загальної культури суспільства є однією із запорук, що тоді й література буде творитися не числом, а умінням. Хоча тут є одне «але», а саме, є закономірність переходу кількості у якість. Це далеко не значить, що чим більше письменників у державі припадає на душу населення, тим більше шансів, що буде більше талановитих. А все ж… У цьому контексті задаємося питанням, а чи міг в сучасній українській літературі появитися роман подібний до «Гаррі Поттера» Джоан Роулінг? Не міг. Хоч би тому, що категорії «традиції і новаторство» в літературі англійській відмінні від аналогічного в українській. Коли брати по персоналіях, то страта англійського письменника Томаса Мора – автора відомої «Утопії», 1535 року, для англійської літератури була таким морально-етичним уроком, що означало – фізична розправа не стала масовою традицією.\nТомас Мор 1935 року був зарахований до лику святих. А чого варте українське Розстріляне Відродження, хіба після нього могли з’явитися українські Джоан Роулінги?.. Уроки минулого не проходять просто так, їхні наслідки впливають на письменників, і не тільки на них. В О. Забужко є поезія «Конкурс краси». Її змістове наповнення пазлом входить у наші міркування. А з них народжується питання, чи потрібно знати сучасному автору-початківцю історію рідної літератури? Однозначно – так. Хоч би в найяскравіших її здобутках і виявах громадсько-людської стійкості її творців. Наприклад, книги М. Жулинського «Із забуття в безсмертя», «Слово і доля» можуть допомогти в цьому. Як і його розвідка «Українська література на межі тисячоліть». Це сприятиме розумінню початківцями того, що література – річ серйозна. І підхід до неї повинен бути відповідним.\nВ.П.: Як припинити вал літературної сірятини – питання з питань. Раніше на поширенні графоманії як явища стояли передовсім штатні і позаштатні літературні редактори і рецензенти. Нині ж обов’язкова практика рецензування і редагування канула в Лету і в цій справі нинішня Україна повернулася до часів… Київської Русі! Але ж тоді Нестори-літописці, Бояни віщі були, відчувається, значно освіченіші і вимогливіші до власної творчості, наче знали, що пишуть на тисячоліття….\nВ.З. Частково відповідь на питання з питань вже давалася, теоретично з книжкового ринку «літературну сірятину» може витісняти тільки високого рівня художня книга. А хто визначатиме її рівень? Автор, редактор, рецензент, читач масовий, читач елітний, а чи попит на книгу? Якщо література формує громадську думку, естетичні вподобання, то так зване «легке чтиво» буде домінувати за своїми тиражами, але чи воно буде пробуджувати в людині Людину? Ось гамлетівське питання. І якщо за часів СРСР поширенню графоманії протистояли досвідчені редактори, то вони були безсилі протистояти літературі соціалістичного реалізму, були її співтворцями. А де нині ця література, чому вона не перевидається великими тиражами?..\nЗрештою, і редактори та видавці можуть помилятися. Наприклад, «Франкенштейн» М. Шеллі, «Дюна», Ф. Герберта, «Мобі Дік» Г. Мелвіла, «Великий Гетсбі» Ф. Фіцджеральда, «Над прірвою у житі» Дж. Селінджера, «Лоліта» В. Набокова – це перелік авторів та їх творів, рукописи яких були повернуті видавництвами. Нині це відомі і читабельні твори. Ще приклад, роман майбутнього Нобелівського лауреата У. Голдінга «Повелитель мух» мав 21 відмову видавців, «Занесені вітром» М. Мітчелл – 38 відмов, «Гаррі Поттер і філософський камінь» Д. Роулінг – 12 відмов. Тобто, якщо видавець повертає автору рукопис, за нинішніми мірками – електронний, або автор отримав на нього негативну рецензію, це ще далеко не вирок для нього. Наведені приклади підтверджують цю думку. «Успіх народжується чисельністю безуспішних зусиль», – прислухаймося до мудрої думки Антуана де Сент – Екзюпері.\nА якщо повернутися до нашої літописної літератури, то і в неї була своя цензура. Відомо, що «Повість минулих літ» зазнала три редакції, і на кожній з них відчувався княжий вплив. Можливо, коли б сучасні автори писали на дорогих пергаментних листках, то були б вимогливіші до своєї творчості. Бо здавати в макулатуру пергамент – це занадто… Дозволю зазирнути у творчу лабораторію Нестора – літописця. І ось що написалося:\nНЕЗАПИСАНЕ ПОСЛАННЯ НЕСТОРА\nВсього було. Кінчалося чорнило,\nІ Нестор із досади лютував.\nТо жінка захворіла, серцю мила,\nТо князь за правду злюче покарав.\nТо плідно стали псевдо-літописці\nОлжу писати, видумку свою,\nЩо саме там і там, на тім-то місці\nІсус Христос спустився наяву.\nТа кріпла «Повість…» – мов народ, велика.\nНа правді ж бо замішана була.\nІ Україна – Русь мільйоннолика\nЗ-за тисяч літ пером його вела.\nВідповідати за написане в першу чергу має автор. Адже, що записано пером – не витягнеш волом. Нестори і Бояни це усвідомлювали. Їхні записи пройшли найсильніше випробування – випробування часом. Є з кого брати приклад.\nВ. П.: Переважній більшості пишучої братії не вистачає елементарної літературної освіти. А де її здобувати? Можливо, на філфаку Херсонського державного університету запровадити хоча б спецкурс «Літературна творчість»? Хоча-хоча…\nНайперше все залежить не від менторів, а від самого автора. Талановитих учити, може, й не треба. Вони, як народні цілителі, знають, якими травами чи настоями уздоровлювати людей.\nЯ от щойно прочитав прекрасну новелу японського письменника Кендзі Мураями «Плин літа». У 23 (!) роки її автор одержав найвищу літературну премію країни сонця, що сходить – Премію імені Акутагави Рюноске. За одну новелу! І її написав не випускник вишу, а японський «петеушник»!\nТак що, мабуть, від літературної освіти залежить багато, але далеко не все… Від самоосвіти – майже все! Але це я так думаю. А ви?\nВ.З. Літературна освіта ще не дає перепустку в літературу. Хоча дає базові розуміння цього складного явища як художня література. Якщо говорити про запровадження спецкурсу «Літературна творчість» на базі філфаку Херсонського державного університету, то це реально. Та за нинішніх умов реалізація цієї ідеї близька до утопії. Дай, Боже, щоб я помилився.\nПринагідно згадуємо, що із 26 членів Херсонської обласної організації Національної спілки письменників України, які нині стоять в ній на обліку, 12 із них є випускниками Херсонського державного університету. Один із них – А. Кичинський відзначений державною нагородою України – Національною премією ім. Т. Шевченка. І якщо талановитих може й не треба вчити, вони самі навчаються, то їх потрібно підтримувати, сприяти виданню їхніх книг, поліпшенню побутових умов.\nМожна тільки порадіти за японського 23-річного письменника Кендзі Мураями, за його новелу «Плин літа». Він не має ні літературної освіти, ні навіть вищої. Можливо, вони йому й не знадобляться. Не знаю детально його біографії, але переконаний, що, враховуючи його природній талант, самоосвіта є його супутником. Український поет Василь Чумак у 19 років був розстріляний більшовиками. У його нотатках є записи десятків авторів зі світовим іменем, яких він планував прочитати. І це була б вагома самоосвіта.\nТоді, можливо і в нас з’явився б український Кендзі Мураями. Освіта і самоосвіта для письменника це дві паралельні лінії. Перша з них обов’язкова, друга реалізується у міру особистих планів, задумів, можливостей, амбіцій, внутрішнього прагнення до нових знань. Олександр Олесь за освітою ветеринар, але його поезія «Чари ночі» (Сміються, плачуть солов’ї…) стала ліричним шедевром. Микола Зеров маючи ґрунтовну філологічну освіту, констатує у сонеті «Самоозначення»:\nНу що ж, на колір і смак – товариш не всяк. А хто вам більше до вподоби як літературний вчитель: Олесь чи Зеров, шановний читачу?\nЯпонський письменник Кадзуо Ішігуро у темі творчості, а звідси освіти, самоосвіти висловився на перший погляд алогічно: «Пиши про те, що ти знаєш» – це найдурніша річ, яку я будь-коли чув…» Можна і не дослухатися цієї думки, бо ж знання фактів, явищ, імен, дат, подій та вміння ними оперувати є однією із запорук успішного написання художнього твору. Та ще раз повернемося до тези Нобелівського лауреата Кадзуо Ішігуро. І подумаємо про секрети творчості в художній літературі.\nА ось Ян Парандовський у книзі «Алхімія слова» пише, що Густав Флобер віддавав перевагу знанням, в одному з листів письменник просить назвати йому вершини гір, в іншому випадку йде на розвалини Карфагену. План майбутнього твору Флобер наповнював найрізноманітнішими фактами, що могли б знадобитися при написанні безпосередньо роману. Отже, дві різні епохи – 19 століття і 21 століття. Густав Флобер – знання, Кадзуо Ішігуро – фантазія. Кого вибираєте ви собі як літературного вчителя? А може, у вас є свої варіанти? Е. Гемінгвей називає десяток творів світової літератури, які, на його переконання, є обов’язковими для прочитання кожним, хто хоче стати письменником. Думаю, що не всі вони абсолютно прислухаються до поради класика. Адже є й поради й інших класиків. І вони також цікаві та привабливі.\nВ.П: Повертаючись до постаті японця Кендзі Мураями, принагідно зазначаю, що новеліст надалі свідомо відмовився від двох не менш престижних нагород – премій Танідзакі і Кавабати, усамітнившись на периферії для подальшої творчості.\nЧи є такі приклади у нас? Є. Але, прикро, не в Херсоні. Наші літератори оцінюють свій талант кількістю виданих книжок, як правило, власним коштом або за спонсорські «чайові». Це нормально?\nВ. З. Безсумнівно, що Кендзі Мураями – особистість з власними переконаннями. Не знаю причини відмови його від двох престижних премій, якщо вони справедливо присуджені. Я не можу собі уявити співака, який забороняє слухачам аплодувати за його ж гарно виконану пісню. Можливо, японський письменник одержимий творчістю настільки, що сам її процес є для нього найвищою нагородою. Та це лише мої припущення. І вибрав він собі хату для творчості в периферії, а не в мегаполісі.\nУкраїнський прозаїк Василь Шкляр відмовився від Шевченківської премії. І це було протестом проти свавілля можновладців. Ліна Костенко не прийняла найвищу державну нагороду, сказавши, що не носить політичної біжутерії. Думаю, що вона це зробила тому, що ця нагорода знівельована тим, що нею відзначали і тих, хто її не вартий.\nДалеко не кількістю виданих книжок оцінюється талант майстра слова. Якщо із багатокнижжя на схилі літ виокремиться одна книга, яку читатиме весь світ, то це буде величезним успіхом. Думаю, що не треба пояснень, чому одна книга, наприклад «Кобзар» Т. Шевченка , а чи «Робінзон Крузо» Д. Дефо переконливо ввійшли у скарбницю світової класики. Такі й подібні приклади можна брати переважній більшості письменників за взірець.\nУ нинішніх реаліях видання книги для автора найчастіше супроводжується пошуком коштів для реалізації цього проєкту – накладом 100 – 300 примірників. І вони роздаровуються, реалізуються на презентаціях, творчих зустрічах, інших заходах. Видавництва за свій рахунок не ризикують видавати книги більшості авторів. Одна із причин – відсутність належної книготорговельної мережі. Коли херсонські літератори активно долучилися до проєкту «Книжковий Миколай» у Херсоні й у Миколаєві Львівської області, то виявилося, що попит на їхні книги є. Був діалог авторів і читачів. Книги продавалися з автографами.\nЦя динаміка показує, що є порох у порохівницях. Своєрідним проривом у цій сфері є творчість херсонського письменника Віктора Вальда. Його романи «Останній бій урус–шайтана», «Меч Сагайдачного», «Отаман» видавництво видало за власні кошти і книги успішно продаються. Виходить, головна проблема у тому, як потрібно писати… Бажаю кожному з авторів так писати, щоб видавці конкурували між собою за право видати того чи іншого автора. А ще, коли спонсор пропонує свою допомогу, то це взагалі ідеальний варіант. Традиція спонсорства, меценатства у нас ще не на такому рівні, щоб ділитися досвідом. Але вона вже є.\nНаприклад, Херсонська міська благодійна організація «Таврійська фундація. Осередок вивчення української діаспори» щорічно видає альманах «Вісник Таврійської фундації». У ньому публікуються художні, літературно-критичні, публіцистичні твори, практикуються видачі грошової допомоги студентам, що відзначаються своїми науково – дослідними роботами. Ідейним натхненником і організатором цього осередку був Яр Славутич. Окрім цього, є й небайдужі херсонці, що допомагають видавати книги. Інвестиція в книгу – це інвестиція в духовне здоров’я народу. Прагнім цього!\nВ. П.: Я би хотів, аби порушену нами розмову продовжили автори і читачі. «Степу». Вона, здається, нині не менш актуальна, ніж у часи Миколи Хвильового.\nВ.З.: Погоджуюся. Цим самим ми будемо ефективніше самореалізовуватися, пожвавлювати літпроцес, відкривати нові таланти.\nПідготував Василь ПІДДУБНЯК, редактор-упорядник херсонського альманаху «Степ», заслужений журналіст України.


У Страсбурзі через 10 років ЄСПЛ зобов'язав Україну виплатити €3600 постраждалим у Скнилівській трагедії\nЄвропейський суд з прав людини після 10 років розгляду виніс рішення у справі постраждалих від Скнилівської трагедії українців.\nЄвросуд визнав, що Україна порушила 6 і 13 статті Конвенції про права людини (право на справедливий суд та право на юридичний захист), однак відмовився визнавати порушення 2 статті (право на життя).\n«Суд вирішив, що країна-відповідач протягом трьох місяців має сплатити заявнику 3600 євро моральної компенсації, а також 360 євро на судові витрати», – йдеться у рішенні Євросуду у справі «Міхно проти України».\nВспомните новость: ЕСПЧ констатирует неисполнение решения судов в Украине\nРозгляд цієї скарги розпочався у серпні 2006 року. Позивачами у ній є Анастасія Міхно та її бабуся Ніна. Під час скнилівської трагедії Анастасія Міхно втратила своїх батьків.\nУ скарзі до Євросуду йшлося, що державні органи України несуть відповідальність за загибель їх родичів, а також, що в Україні не провели належного розслідування обставин трагедії. Також позивачі стверджували, що українським судам, які розглядали справи щодо Скнилівської трагедії, бракувало незалежності та неупередженості, що судові процеси були надто тривалими і що самі позивачі не мали ефективних засобів для захисту.\n«Європейський суд встановив, що Україна належно виконала свій обов'язок з розслідування причин і наслідків цієї катастрофи, хоча заявники й були незгідні з цим. Також суд взяв до уваги, що Україна після цієї трагедії розробила законодавство, що регламентує проведення демонстраційних польотів і виплатила заявникам компенсацію. – розповідає адвокат сім'ї Міхно Дмитро Гудима. – Інше питання – щодо незалежності військових судів. Заявники вказували, що розгляд їх справ не був справедливим, оскільки ці справи розглядалися військовими судами, які не були незалежними. Військові судді, належачи до судової гілки влади, мають водночас військові знання, а тому підпорядковані Міністерству оборони – тобто виконавчій гілці влади. Крім того судді військових судів здебільшого мали звання нижчі, ніж особи, які перебували на лаві підсудних».\nОскільки для військових питання підпорядкованості вищому за званням є одним із ключових, то, на думку заявників, питання незалежності судового розгляду справи було достатньо сумнівним.\n«Крім того на суддів військових судів поширювалися положення військових статутів, а військові звання цим суддям присвоювалися за поданням військового командування. Які перспективи були би для кар’єрного росту судді-полковника, який засудив генерала? Мабуть, ніякі. Це породжувало сумніви в незалежності військових суддів навіть після тієї реформи, про яку згадав Євросуд у справі Міхно. Він вирішив, що ця справа відмінна від справи «Мірошник проти України», в якій Євросуд визнав, що військові суди в Україні не відповідають принципу незалежності. Євросуд вказав, що справа постраждалих у Скнилівській трагедії є відмінною, оскільки на час розгляду цієї справи в Україні вже існувала Державна судова адміністрація, а тому військові суди не були тісно пов'язані у матеріальному плані з Міністерством оборони, хоча судді цих судів і надалі входили до складу ЗСУ, які підпорядковані міністерству», – додав Дмитро Гудима.\nЦікаво, що військові суди в Україні ліквідували у 2010 році, зокрема, через те, що вони не відповідали конвенції про захист прав людини, а тепер Євросуд встановив, що на час розгляду скнилівської трагедії вони відповідали критерію незалежності.\nОкрім цієї справи Європейський суд з прав людини 1 вересня також оприлюднив рішення у справі «Світлана Атаманюк та інші проти України», в якій були схожі вимоги. Сім'я Атаманюків стверджувала, що держоргани України під час авіашоу у Львові не змогли захистити життя їх родичів, а згодом не провели ефективного розслідування їх загибелі. Також сім'я Атаманюків, посилаючись на 3 статтю конвенції про захист прав людини (заборона катування) скаржаться на організацію процедури ідентифікації жертв катастрофи.\nЗгадайте новину: Винні у трагедії рейсу "МН17" мають бути покарані - Президент\nУ цій справі Євросуд також відмовився визнавати порушення Україною статті 2 конвенції (право на життя).\nДмитро Гудима також зазначив, що Євросуд зараз розглядає ще більше 30 справ, пов'язаних зі Скнилівською трагедією. Втім, їх кількість може бути більшою, оскільки чимало постраждалих у трагедії самостійно зверталися до Євросуду за захистом.\nЗазначимо, що оприлюднені 1 вересня рішення Європейського суду ще не є остаточними. Від дня, коли Євросуд оголосив рішення, має пройти 3 місяці, упродовж яких держава і заявники мають право подати клопотання про перегляд цього рішення.\nНагадаємо, аварія сталася під час святкування 60-ї річниці 14 авіаційного корпусу ВПС України на Скнилівському аеродромі під Львовом 27 липня 2002 року. Внаслідок падіння винищувача Су-27УБ у натовп глядачів, загинули 77 осіб (серед них 28 дітей) і постраждали близько 250 людей.


- Ціни постійно ростуть, і всі це відчувають. Навіть люди, що живуть у прифронтових зонах, у тому ж Запоріжжі, не мають коштів, щоб заплатити за газ, купити поїсти нормально, я вже мовчу про ліки, або потреби на дітей. Саме болісне, що гроші в країні є. Але хтось тягне ті 99%, тому іншим не вистачає. Треба молитися за навернення багатих людей. Своїми мільярдами вони можуть спасти мільйони осіб! Нунцій Клаудіо Гуджеротті їздив на схід все це бачив, сподіваюсь, він гарно все розповість Папі.\nЯ взагалі дивуюсь реакції деяких людей на цю декларацію. Патріарх Кирил міг приїхати у гарній куртці, а міг і в куфайці. Папа не міг сказати: "Слухай, якщо ти приїдеш у куфайці, то я не буду з тобою розмовляти". Для всього світу було важливим, щоб ця зустріч відбулася. До-речі, я не заздрю Патріарху РПЦ, бо він має багато опонентів у себе в середині церкви, які є не дуже задоволені від його зустрічі. Раджу не дивитися на одяг Патріарха, з часом, ми його перевдягнемо!\nЩодо маршу ЛГБТ у Львові. Це ще гірше путінських танків. Варто з цим боротися! Християни не мають мовчати. Моліться, опонуйте, говоріть про це на радіо і телебаченні. Зараз з нами Бог, що нам допомагає, але, якщо будемо мовчати на гріх, то втратимо благодать. Треба, щоб віруючі люди об'єдналися, бо це реально загрожує нашій НЕЗАЛЕЖНОСТІ.