Кухонний фартух: 100 КРАЩИХ фото ідей, варіанти обробки і дизайну | Поради\nГоловна » Поради » Кухонний фартух: 100 КРАЩИХ фото ідей, варіанти обробки і дизайну\nКухонний фартух: 100 КРАЩИХ фото ідей, варіанти обробки і дизайну\nРекомендації щодо оформлення кухонного фартуха\nКухонний фартух з МДФ та дерева\nФартух з керамограніту\nКолірна гамма кухонного фартуха\nІдеї для оформлення кухонного фартуха\nКухонним фартухом називають частину стіни, яка розташовується в робочій зоні між підлоговими і настінними шафами. Так як ця поверхня сильно забруднюється, до матеріалів, які прийнято використовувати для її обробки пред’являються дуже жорсткі вимоги.\nГоловним завданням кухонного фартуха, є захист стіни і меблів від високої температури, води, пари та розбризкування жиру. Тому вибираючи матеріал для оздоблення, треба враховувати його основні характеристики. З часом він не повинен деформуватися, а догляд за таким фартухом повинен бути необтяжливим.\nНезважаючи на те, що деякі дизайнери роблять обробку всієї стіни, все ж фартух виділяється окремо. І завдяки кольором, малюнком або фактурі стає яскравою деталлю. Щоб простір був гармонійним, його можна зробити з такого ж матеріалу, як і стільниця.\nТемну поверхню прийнято вважати непрактичною. Але якщо ви все ж вирішили зробити фартух насиченим, потрібно «приглушити» інші частини кухні. Для зорового подовження кімнати, використовують горизонтальні смуги. А дзеркальна поверхня дозволить зробити кухню об’ємніше.\nЩоб їжа тут виглядала апетитніше, фахівці рекомендують використовувати теплі відтінки.\nТак як керамічна плитка є стійкою до дії вологи, високих температур і хімічних речовин, вона довговічна і має доступну вартість. Саме вона є найбільш популярним матеріалом для обробки кухонного фартуха. Єдиним недоліком такого покриття вважаються шви, які здатні вбирати в себе рідину і різні забруднення. Але вирішити таку проблему допоможуть спеціальні водостійкі матеріали.\nКерамічна плитка може мати різну забарвлення і форму. Сучасний стиль оформлення кухні припускає використання квадратних і шестигранних моделей. У класичному варіанті оформлення можуть бути використані більш декоративні варіанти.\nПлитка підходить для оформлення всієї стіни і добре поєднується з іншими матеріалами. Робота з таким матеріалом вимагає певних навичок, а робота по облицюванню є досить марким процесом. Також потрібно враховувати те, що оновлювати дизайн кухні з плиткою часто не вийде. Тому до її вибору потрібно підходити відповідально.\nМозаїчна композиція завжди виглядає складно і вишукано. Її можна використовувати для створення абстрактних візерунків, різних малюнків або квітів. Матеріал таких деталей може бути самим різним, що неодмінно буде впливати не тільки на зовнішній вигляд фартуха, але і на його практичні властивості.\n«Пазл» виконаний з декоративного каменю буде мати глибоку текстуру, тому його краще вибирати в стриманих тонах. Керамічне або скляне панно підходить для складних композицій. Тим, хто віддає перевагу мінімалізм варто обмежитися оформленням поверхні в одному тоні.\nМозаїка випускається у вигляді матриць, розмір яких варіюється від 1*1 см до 5*5 див. Перевагою такого оздоблювального матеріалу є естетичний і презентабельний зовнішній вигляд. Щоб фартух був міцним, потрібно вибирати якісний клей. Недоліком такої поверхні стають множинні шви, здатні накопичувати бруд, складність у роботі з матеріалом і його висока вартість.\nТакий матеріал може бути як натуральним, так і штучним. Перший варіант зустрічається не часто, так як недостатньо довговічний і при цьому дорого коштує. Самим екологічним і при цьому міцним є граніт. Благородно на стіні буде виглядати мармур, проте із-за надмірної вологості в приміщенні він може швидко втратити привабливий вигляд.\nДешевше і практичніше використовувати на кухні штучні аналоги. Вироби з кварцу або акрилу не піддаються деформації, вбирання вологи і естетично будуть виглядати на кухонній стіні. Фартух з гіпсу може прослужити не менше довго, якщо його додатково обробити спеціальним лаком.\nФахівці не радять в одному приміщенні використовувати відразу кілька різновидів каменю. Особливо це стосується сучасного дизайну інтер’єру.\nБудь-який виріб зі скла асоціюється у нас з крихкістю і недовговічністю. Проте для оформлення кухонного фартуха використовують не просте, а загартоване скло. Такий матеріал не боїться температурних перепадів, сонця, подряпин та інших ушкоджень, тому може прослужити не менше 10 років. У більшості випадків, скло використовують для захисту інших покриттів, і встановлює поверх них.\nДизайн такого покриття може бути однотонним або імітує фактуру інших матеріалів. Для додання робочій зоні яскравості, використовується фотодрук. Недоліком такого оздоблювального матеріалу є його висока ціна й необхідність робити замовлення, виходячи з розмірів фартуха, що пов’язано зі складністю процесу обрізування скла.\nДля оформлення кухні в стилі мінімалізм, хай-тек або лофт ідеально підходить сталь. Подібний фартух відноситься до ексклюзивних варіантів. Він робить приміщення стильним, дорогим і навіть кілька офіційним. Тому, для надання йому «теплоти» і домашньої атмосфери, сталь комбінується з деревом.\nСамими популярними і доступними є фартухи з нержавійки. Існують також варіанти з міді, але коштують вони набагато дорожче. Текстура їх може бути матовою, глянсовою або дзеркальною. При цьому металевим листом покривається вся вільна поверхня робочої зони, що дозволяє досягти ефекту монолітності без утворення швів. Спеціальне підсвічування дозволяє ефектно виділити фартух.\nТакі моделі не можна назвати ідеальним варіантом для кухні, так як матеріал сам по собі здатний вбирати бруд, сторонні запахи і вологу. Однак для деяких обов’язковою складовою дизайну кухні стає екологічність дерева. При цьому покриття потрібно попередньо обробити спеціальними маслами і лаком. Дерев’яний фартух здатний стати частиною будь-якого стилю. Його можна комбінувати з іншими елементами кухні. Більш доступним варіантом стають фартухи з МДФ.\nАльтернативою склу або кахлю може стати дзеркальна облицювання, яка відмінно справляється зі своїм завданням. Вона має тривалий термін експлуатації і не вимагає тривалого догляду за собою. Така поверхнею буде стійка до вологи, грибка і хімічних речовин. Сучасні скляні фартухи мають підвищену міцність.\nСкладовими речовинами керамограніта є кварцовий пісок, глини, силікат і пігменти. Завдяки використанню цього матеріалу можна домогтися імітації інших матеріалів, наприклад, мармуру або дерева.\nЯкщо ви вибрали яскраве покриття, то мають бути готовим до постійної чищенні фартуха, так як навіть невелике забруднення на такому тлі буде звертати на себе увагу. Найбільш підходящими для кухонних фартухів є нейтральні відтінки. Родзинкою в такому випадку може стати фактура покриття.\nЯкщо передбачається використовувати кілька кольорів, то краще вибирати контрастні відтінки (чорний і білий чи чорний і червоний і т. д.)


Багато планів і мало часу: чим займеться Рада в останні тижні перед канікулами | РБК-Україна\nБагато планів і мало часу: чим займеться Рада в останні тижні перед канікулами\nНовини » Daily » Статті 14.06.2018 - 08:02 Новость на русском\nТрадиційно, після офіційного завершення сесії, наміченого на 20 липня, народні депутати повернуться на свої робочі місця у вересні (Фото: РБК-Україна/Віталій Носач)\n19 жовтня 2017 року парламент відправив на розгляд до Конституційного суду два пов'язаних (не альтернативних) законопроекти - депутатський і президентський про скасування недоторканості. По суті тексти документів ідентичні, проте президентським пропонується обмежити недоторканність з 1 січня 2020 року. 6 червня Конституційний суд опублікував свій висновок, в якому визнав депутатський законопроект про скасування недоторканності таким, що відповідає Основному закону. Незабаром КС повинен винести свій вердикт щодо президентського законопроекту.\nДо закінчення восьмої сесії Верховної ради восьмого скликання залишилося п'ять тижнів. З них - лише три тижні для розгляду і прийняття законів в залі парламенту. Традиційно, після офіційного завершення сесії, наміченого на 20 липня, народні депутати повернуться на свої робочі місця у вересні. Які питання парламентарі мають намір розглянути протягом останніх пленарних засідань до початку літніх канікул - в матеріалі РБК-Україна.\nЯкщо з п'яти сесійних тижнів, що залишилися до завершення сесії, викинути дні на роботу з виборцями, в комітетах, комісіях і фракціях, у календарному графіку Верховної ради - лічені пленарні засідання до того, як народні обранці розійдуться на канікули. І незважаючи на продуктивний останній тиждень засідань, коли парламент прийняв закон про антикорупційний суд, призначив аудитора НАБУ, звільнив міністра фінансів Олександра Данилюка, в боргах у Ради значиться і низка інших не менш важливих питань.\nГолова фракції БПП Артур Герасимов у бесіді з РБК-Україна заявив, що для його політичної сили принципово ухвалення закону про Національну безпеку до кінця сесії. "Це - надзвичайно важливий крок у векторі нашого просування до стандартів НАТО", - говорить він.\nНагадаємо, законопроект №8068 "Про національну безпеку", внесений президентом в кінці лютого, був схвалений Радою в першому читанні 5 квітня. Законопроектом, серед іншого, визначаються та розмежовуються повноваження державних органів у сферах національної безпеки та оборони - тобто визначається яке з відомств за що відповідає і кому підпорядковується. Також у тексті пропонується закріпити річний обсяг фінансування сектору безпеки і оборони на рівні не менше 5% запланованого обсягу ВВП, з яких не менше 3% - на фінансування сил оборони.\nКрім того, пропонується, що з 1 січня 2019 року міністр оборони України повинен бути призначений з числа цивільних осіб (не військовослужбовців), як і його заступники. А з 1 січня 2021 року - поділ посад головнокомандувача ЗСУ і начальника Генштабу, які на сьогоднішній день обіймає Віктор Муженко.\nСпікер Верховної ради Андрій Парубій і перший віце-спікер Ірина Геращенко розраховують, що Рада схвалить документ про нацбезпеку до кінця цієї сесії. Парубій днями спрогнозував, що зможе винести законопроект на голосування 21 червня і отримати позитивне рішення.\nПоки ж, як повідомив Артур Герасимов, текст на фінальній стадії доопрацювання перед винесенням до другого читання в зал. "Зараз робоча група майже закінчила розгляд окремих питань у контексті цього законопроекту. Тому на наступному тижні комітет зможе досить швидко прийняти рішення. Це усталена практика. Ви пам'ятаєте, як приймався закон про особливості державного суверенітету в Донецькій і Луганській областях. Тоді робоча група ретельно пропрацювала всі положення документа, після чого комітету залишилися процедурні, технічні моменти, які пройшли дуже швидко", - розповів РБК-Україна керівник фракції БПП.\nВтім, і в інших фракціях парламенту, з представниками яких вдалося зв'язатися виданню, припускають, що Раді вдасться проголосувати за проект закону про національну безпеку протягом трьох пленарних тижнів. "На сьогоднішній день є і політична позиція, і дуже активно йдуть переговори з НАТО, так як у них були деякі принципові зауваження. Думаю, встигнемо розглянути і прийняти у другому читанні", - вважає член фракції Радикальної партії Ігор Попов.\nЗаконопроект про нацбезпеку - один з тих документів, який буде прийнятий до літніх канікул, вважає заступник голови фракції партії "Батьківщина" Сергій Соболєв. "Тим більше, що це - концептуальний закон. Такі закони швидко приймаються. Коли доходить до конкретики - тоді починаються проблеми. Позиція нашої фракції щодо цього документу залежить від того, в якому вигляді законопроект вийде на друге читання. На першому читанні практично всі члени фракції підтримували цей документ", - пояснив РБК-Україна Соболєв.\nКрім того, у Верховній раді є чимало кадрових питань. Зокрема, оновлення Центральної виборчої комісії. Нагадаємо, що глава держави підписав подання на посади у складі ЦВК ще 23 січня. Як відомо, у 13 членів комісії вже давно закінчився термін повноважень. У списку, внесеному президентом, значиться 14 кандидатів на 13 вакантних місць. Шість представників в ньому числиться за квотою "Блоку Петра Порошенко", троє - від "Народного фронту". Ще по одному представнику - за РПЛ, фракцією "Самопоміч", фракцією "Батьківщина", групою "Воля народу" і групою "Відродження". У той же час у списку немає кандидата від "Опозиційного блоку", хоча вони подали президенту дві кандидатури і наполягали на включенні обох. За інформацією РБК-Україна, у "Опозиційного блоку" була квота на одне місце у поданні, і два крила фракції не змогли домовитися один з одним про одного кандидата.\nТехнічно перезавантаження ЦВК не передбачає будь-яких процедурних складностей. Однак, як писало РБК-Україна, в "Народному фронті" та інших фракціях наполягають на тому, що президент повинен відкоригувати своє подання, щоб у ньому було 13 претендентів, і щоб у ньому також був присутній представник від "Опозиційного блоку", інакше Україна порушить резолюцію ПАРЄ. Співрозмовники в "Блоці Петра Порошенко" у свою чергу стверджують, що побоювання НФ полягають не в порушенні резолюції, а в тому, що довгоочікуване оновлення ЦВК дає можливість проведення дострокових виборів Верховної ради.\nЛідер фракції БПП Артур Герасимов переконаний, що Рада повинна закрити питання ЦВК до кінця цієї сесії. "Ми вважаємо, що затягувати в даному питанні вже не можна, і, якщо чесно, не розуміємо, чому це питання не виноситься на голосування в зал. Юридично жодних перешкод для цього немає. Є подання президента, його потрібно виносити в зал і голосувати", - заявив він в бесіді з РБК-Україна.\nУ той же час нардеп від РПЛ Ігор Попов сумнівається, що парламент встигне перезавантажити Центрвиборчком. "Думаю, влітку це питання не буде вирішене. Не буде вирішене і восени. Восени скажуть, що вже пізно, так як скоро вибори", - припускає депутат.\nЗаступник керівника фракції "Самопоміч" Руслан Сидорович вважає, що глава держави все ж повинен врегулювати пропорційність фракцій у поданні. "Моя особиста позиція полягає в тому, що коли є 14 кандидатур на 13 місць - це створює юридичні проблеми для процедури голосування. Зрозуміло, було б добре, якщо до моменту голосування президент як суб'єкт подання цю колізію усунув", - прокоментував він РБК-Україна.\nАналогічну позицію висловлюють в "Батьківщині". "Таке подання суперечить передусім нашим міжнародним зобов'язанням. В одній з останніх Резолюцій ПАРЄ є чітка вимога до України - наявність в ЦВК по одному представнику (мова йде навіть не про кандидатів у поданні) від кожної партії, що мають свою фракцію в парламенті. Те, що зробив президент, коли вніс на 13 посад 14 претендентів - унеможливлює дотримання цієї умови. Це буде означати, що вимога ПАРЄ не виконана. Переконаний, що ПАРЄ знову підніме це питання на своїй сесії, яка починається 25 червня в Стразбурзі", - говорить заступник голови фракції "Батьківщини" Сергій Соболєв.\nКрім того, в БПП вважають за необхідне до кінця сесії прийняти законопроект президента про валюту, створення Нацбюро фінансової безпеки і законопроект про підвищення ефективності системи Прозорро.\nУ "Самопомочі", у свою чергу, до пріоритетних відносять додаткові законопроекти, що дозволяють запустити Вищий антикорупційний суд. "Однозначно, з найважливіших питань - прийняття ще трьох законів, які потрібні для запуску антикорупційного суду. Вони невеликі за обсягом. Так як це зона політичної відповідальності президента, думаю, що він ці законопроекти внесе. І звичайно ж, що їх потрібно приймати", - вважає заступник голови фракції "Самопоміч" Руслан Сидорович. Разом з тим, за його оцінкою, Рада повинна розглянути законопроекти про виконання рішень Європейського суду з прав людини та процедури банкрутства.\nУ "Батьківщині" вважають необхідним ухвалення законодавчих змін і в політичному, і в економічному, і в соціальному блоці. У політичному блоці, каже заступник голови цієї фракції Сергій Соболєв, мова йде про внесення змін до Конституції, насамперед, в частині зняття недоторканності з народних депутатів і президента України, про розмежування повноважень президента і прем'єр-міністра, про закріплення ролі опозиції.\nЗазначимо, що 19 жовтня 2017 року парламент відправив на розгляд до Конституційного суду два пов'язаних (не альтернативних) законопроекти - депутатський і президентський про скасування недоторканості. По суті тексти документів ідентичні, проте президентським пропонується обмежити недоторканність з 1 січня 2020 року. 6 червня Конституційний суд опублікував свій висновок, в якому визнав депутатський законопроект про скасування недоторканності таким, що відповідає Основному закону. Незабаром КС повинен винести свій вердикт щодо президентського законопроекту.\nВтім, нардеп від Радикальної партії Ігор Попов прогнозує, що парламент не зніме імунітет ні за першим, ні за другим сценарієм. "На цій сесії ми не встигнемо розглянути дане питання, оскільки технологічно його краще розглядати під час активної фази виборчої кампанії. Більше того, вважаю, що недоторканність і зовсім не скасують", - вважає парламентарій.\nЯк пояснює заступник голови фракції "Самопоміч" Руслан Сидорович, навіть теоретично неможливо встигнути ухвалити законопроект про скасування депутатського імунітету в тому чи іншому вигляді до завершення цієї сесії. "Ним передбачено зміни до Конституції. А зміни в Основний закон голосуються двома голосуваннями, які не можуть бути в рамках однієї сесії. В теорії тільки перше голосування може відбутися до кінця цієї сесії", - прокоментував він.\nУкраїнській дадуть слово: влада має намір розвивати державну мову Україна зможе отримувати газ по газопроводу TANAP через Болгарію і Румунію, - Порошенко\nНовини України Порошенко ПетроНародний фронтВерховна РадаБлок Петра Порошенка


Історія міста | Иванофранковск\nHome / Про місто / Історія міста / Історія міста\nНа території двох старовинних сіл Заболоття та Княгинин між річками Бистриця Солотвинська та Бистриця Надвірнянська у середині XVII ст. було споруджено фортифікаційну споруду. У 1662 році на даній території магнат Андрій Потоцький заснував місто Станиславів, яке назвав в честь свого молодшого сина.У цьому ж році місто отримало магдебурське право, тобто населенню дозволялось створити свої органи самоврядування, цехи та ремісничі спілки, сповідувати свою релігію. Через деякий час після заснування міста, під керівництвом французького інженера-фортифікатора Франсуа Корассіні з м.Авіньйона розпочалось будівництво міцної шестикутної фортеці з бастіонами.\nУ серпні 1663 року польський король Ян Казимир юридично підтвердив надання місту Станиславову магдебурзького права і затвердив герб міста у вигляді відчиненої брами із трьома вежами та хрестом у створі воріт. У 1665 році було збудоване дерев’яне приміщення вірменського костьолу. Через рік в місті було збудовано першу дерев’яну міську ратушу. Населення міста різко зросло після приходу вірмен, які прийняли греко-католицьке віросповідання. Остаточно сформувалося розселення різних громад на території фортеці: українці та поляки мешкали у північно-східній частині міста, вірмени — у південній, євреї — у західній. У 1672 році був збудований палац Потоцьких та закладений парафіяльний костьол який через деякий час був збудований Ф.Корассіні та французьким архітектором К.Беное в українському стилі, обидві памятки збереглися до наших днів.У 1683 році під час облоги Відня турецькою армією загинув Станислав Потоцький, на честь якого місто одержало свою назву.\nЗ часу свого заснування місто росте й розвивається, у 1695 році Ринкова площа і вулиці навколо ратуші вкриваються бруківкою. Йде швидке спорудження багатих кам’яних будинків, де жили шляхтичі та купці. У цьому ж році завершується будівництво кам’яної ратуші на місці першої дерев’яної. Вона мала вигляд 9-ти поверхової круглої вежі на кам’яній основі з фігурою лицаря на шпилі.\nXVIII століття ознаменувалося тяжкими випробуваннями для міста. Місто переходило з рук в руки поляським, російським та австрійським військам. У 1772 році містом остаточно заволоділи австрійські війська і аж до 1918 році місто перебувало під їхньою владою. Крім військових баталій місто протягом століття пару раз охоплювала епідемія чуми, яка забирала багато життів мешканців міста. В середині XVIII століття розпочався антифеодальний народно-визвольний рух опришків. Так у 1740 р. в міській ратуші відбувся суд над опришком Федором Палейчуком та іншими побратимами Олекси Довбуша — відомого ватажка опришків.\nХоч час був і важкий, все ж місто розвивалось. Протягом століття був збудований новий єзуїтський костьол (старий дав тріщину і його розібрали), у 1767 побудовані солодовий і варний цехи станиславівського бровару — нинішній пивзавод по вул. Hовгородській, 49. У 1784 р. було відкрито гімназію з п’ятикласною формою навчання, а також ще одну нормальну школу. З’являються нові вулиці: Галицька, Тисменицька, Зосина Воля (тепер вул. Євгена Коновальця), Заболотівська. Всього налічувалося тоді 268 будинків. Околиці Станиславова нагадували села з полями, городами та пасовищами біля хат. У 1790 році прокладено першу шосейну дорогу Стрий-Станиславів-Коломия-Кути. У 1797 році у місті відкрито першу жіночу та нормальну (тобто чотирьохкласну) єврейські школи. На кінець століття у Станиславові проживало 908 сімей, з них 407 — українських і польських та 397 — єврейських (всього 5448 чоловік). 312 родин належали до так званих «комірників», яким засоби до існування давала лише праця по найму.\nУ 1822 році у Станиславові відкрилося перше міське казино. Через рік була відкрита перша книгарня, при якій існувалаа невеличка читальня, що обслуговувала мешканців міста й околиць. В 1827 році урочисто відкрито перший міський сквер (нині на Вічевому майдані). Мешканці міста називали його «Краттерівка» на честь ініціатора його появи австрійського старости тодішнього Станиславова Франциска Краттера. У 1830 році створено першу поштову службу.\nХоч місто інтенсивно розвивалося, неоминало його й лихо, часті пожежі які виникали в місті недавали мешканцям спокою і завдавали їм великої шкоди. А в 1831 році у місті спалахнула епідемія холери, під час якої померло багато мешканців. Та попри негаразди, мешканці невтрачали надії і далі докладали зусиль для розвитку свого міста, так у 1838 році розпочалися перші метеорологічні спостереження за погодою в Станиславові, які продовжувалися до листопада 1854 року. У 1842 році розпочала свою роботу окружна лікарня, через три роки було відкрито єврейську лікарню на 50 ліжок. На середину XIX століття в місті налічувалося 10 ремісничих цехів, які об’єдннували 376 майстрів і 264 челядника й учня. Працювало 4 бровари, гарбарня, 2 кондитерські мануфактури, 5 цегелень, 12 млинів, а також підприємства по виготовленню лікерів, свічок і мила; було 3 великі та 50 малих крамниць.\n24 березня 1848 р. під впливом революційних подій в Австрії та Польщі у Станиславові починає формуватися загін національної гвардії, до якої зразу ж записалося 125 чоловік. 9 травня 1848 р. наслідком розгортання революційних подій було створення у Станиславові польської Ради Hародової як філії Львівської центральної Ради. Через шість днів у місті так як і по всій Австрійській імперії було скасовано кріпацтво. У серпні цього ж року Міністерство освіти Австрії дозволило ввести викладання української мови в гімназіях, в тому числі у Станиславові. У 1861 році почав працювати паровий млин потужністю 80 кінських сил — один з трьох на всю Східну Галичину. 1 вересня 1866 року до міста урочисто прибув перший поїзд на залізниці Львів-Чернівці. В кінці вересня в Станиславові виникла велика пожежа, яка практично знищила більшу частину міста від вулиці Липової (тепер вул.Шевченка) до вулиці Валової. Згоріло 260 будинків, ратуша, від вірменського костьолу залишились тільки стіни. Тодішній бургомістр Ігнаций Камінський добився двох великих позичок від австрійського уряду, що дало можливість швидко відбудувати місто.Центр міста поступово переміщується від ратуші на вулицю Сапєжинського (нині вул.Hезалежності).\nУ 1870 році був закладений фундамент нової ратуші, а через рік збудована нова міська ратуша замість згорілої дерев’яної будівлі. Hа п’ятому поверсі був установлений годинник. В середині 1879 року місті виходило багато газет і журналів, серед яких були «Омнібус», «Гонець», «Потсуп», «Гасло», «Хроніка», «Господар і Промишленик» та інші.У вересні 1883 року До міста на запрошення Владислава Дзвонковського знову приїхав Іван Франко. Він мав намір купити клаптик землі й поселитися тут з Михайлом Павликом та його сестрою Ганною. Із цього задуму нічого не вийшло, та поет познайомився з Юзефою Дзвонковською, сестрою Владислава, яка стала його «гордою княгинею». Він присвятив їй кілька віршів та повість «Hе спитавши броду». Франко хотів одружитися з Юзефою та вона, знаючи, що невиліковно хвора, відмовила.\nXX століття було найбільш бурхливе в житті міста. На початку століття в місті проживало 30410 мешканців і нараховувалося 1966 будинків, було збудовано духовну семінарію, приміщення української гімназії, тенісний корт, великий торговельний центр «Пасаж» Гартенбергів — крита галерея з рядом крамниць й фешенебельною кав’ярнею «Едісон» на другому поверсі. Початок століття ознаменувався також безліччю мітингів та демонстрацій трудящих, які висували безліч економічних та політичних вимог. 21 липня 1912 року мешканці Станиславова мали змогу спостерігати за першими польотами над містом на літаку, здійсненими графом М.Скіпіо дель Кампо. Через два роки розпочалася перша світова війна, яка затьмарила мирне життя мешканців міста. Місто стало ареною бойових дій і було сильно зруйновано. В кінці серпня 1915 року після марної спроби утримати місто австрійські війська відступили в гори, до Станиславова увійшла російська армія. До 1918 році місто переходило з рук в руки то до австрійських військ то до російських.\n13 листопада 1918 року було оголошено про утворення Західно-Української Hародної Республіки (ЗУHР). Станиславів став центром військового округу ЗУHР. 1 січня 1919 року Станиславів стає столицею Західно-Української Hародної Республіки у зв’язку з переїздом її уряду спочатку зі Львова до Тернополя, а потім звідти до Станиславова. На другий день відбулося перше засідання Української Hаціональної Ради ЗУHР, яке провів її президент Євген Петрушевич. На початку квітня 1919 року у місті перебував перший президент УHР, видатний український історик Михайло Грушевський. В середині травня Під натиском переважаючих сил польської армії генерала Галлєра Українська Галицька Армія відступила за Збруч і уряд ЗУHР залишив Станиславів. Кінець травня 1919 р. Станиславів зайняли польські війська генерала Галлєра. 11 червня 1920 року До міста приїхала представницька делегація країн Антанти, щоб підписати меморандум про приєднання Східної Галичини до панської Польщі. Край офіційно почав називатися Малопольщею.\nУ 1920 році у місті діяло 80 підприємств, на яких працювало 950 робітників. Hайбільшими підприємствами вважалися паровозоремонтний завод, електростанція, газовий завод, нафтоперегінний завод Габера, ватно-ватинна фабрика Мендельсона, шкіряний завод Маргошеса, спиртовий завод Лібермана, кондитерська фабрика «Локарно» і 2 друкарні. Налічувалося 4475 будинків; 158 домовласників володіли не менш як двома будівлями. 15 березня 1923 року згідно з рішенням країн Антанти Західну Україну і зокрема Станиславів було передано на 25 років під владу панської Польщі, що викликало масові політичні демонстрації протесту. Вже у 1925 році в місті було 6 державних гімназій, з них 3 польські, українська, єврейська і німецька. Крім того, працювало 18 шкіл і духовна семінарія. Діяло 25 культурноосвітніх і спортивних товариств; 2 польські і одна українська музичні школи; польський театр ім. Монюшка і український ім. Тобілевича, два аматорських єврейських театри.На той час в місті діяло вже 18 великих і 27 дрібних напівкустарних підприємств із загальною кількістю працюючих 2600 чоловік,Працювало невеличке підприємство В.Маєра по виробництву і ремонту ваг і механічних верстатів, які нині переросли у виробниче об’єднання «Геофізприбор».\nНа кінець тридцятих років на територію Західної України почали входити регулярні війська російської армії, почалася нова ера в історії міста. 17 вересня 1939 року захищаючи червоний прапор на ратуші від поляків, загинули А.Євчук і П.Гундерт. На другий день до міста увійшли регулярні частини Червоної Армії. 4 грудня 1939 року місто стало центром Станіславської області Радянської України.\nПротягом 1939 — 1940 років в місті Відкрилися столярна, кравецька і шевська майстерні, меблева промислово-кооперативна артіль. Залізничні майстерні були реорганізовані у паровозоремонтний завод. Почала працювати кондитерська фабрика. Почали працювати всі підприємства міста, які не постраждали під час військових дій, та ті, які були законсервовані. Розпочато будівництво взуттєвої фабрики, організовано швейну фабрику в приміщенні колишньої фабрики Шуртмана по вул.Бельведерській. В березні 1940 року відкрито перший в області вуз — Станіславський учительський інститут. Почали працювати три педагогічні школи і педагогічні курси. На початок 1941 року в місті діяло 50 промислових підприємств, де працювало 6600чоловік; 14 лікарняних установ, міська санітарна станція, будинок грудної дитини, 28 шкіл, 2 музичні школи і середнє музичне училище, 5 кінотеатрів, клуби, гуртки художньої самодіяльності.\n22 червня 1941 року німецько-фашистські літаки бомбардували залізничну станцію Станіслава. 2 липня 1941 року місто було окуповане фашистськими загарбниками. У трьох таборах смерті у місті загинуло 127000 чоловік, 17600 чоловік було вивезено до Hімеччини. 31 березня 1944 року Воїни першої гвардійської танкової бригади здійснили рейд у тил німецьких військ і увірвалися до Станіслава. Першими були танки Героя Радянського Союзу Д.Сірика та лейтенанта Ю.Верьовкіна. 27 липня 1944 року місто було остаточно звільнено від німецько-фашистських окупантів.\nПротягом 1945 року був відкритий Станіславський медичний інститут з 14 теоретичними і 3 клінічними кафедрами. Hа перших двох курсах навчалося 397 студентів. Відновили свою роботу швейна, взуттєва і ватно-ватинна фабрика. Станом на 1 січня 1949 року Промисловість міста була повністю відбудована. Стали до ладу машинобудівний завод і ПРЗ, шкіряно-взуттєвий комбінат, меблева фабрика. Hалагодили випуск своєї продукції трикотажна, взуттєва, ватно-ватинна фабрики, підприємства харчової та деревообробної промисловості. У цьому ж році Микита Хрущов звернувся до Й.Сталіна з проханням перейменувати м.Станіслав у м.Сталінокарпатськ.\nПротягом 1958 року став до ладу приладобудівний завод,споруджено першу чергу водопроводу, який вирішив проблему водопостачання житлових будинків міста, відкрито стадіон «Спартак» на 10000 глядачів, розпочав свою роботу телевізійний ретранслятор. В травні 1959 року здійснено перший пасажирський політ екіпажу літака «ІЛ-12″ за маршрутом Станіслав-Москва, а за рік було перевезено цивільною авіацією 2655 пасажирів. 9 листопада 1962 року у зв’язку із відзначенням 300-річчя міста Станіслав було перейменовано. Місто отримало сучасну назву — Івано-Франківськ.\n1960 — Завершено будівництво обласної дитячої лікарні на триста ліжок\n1960 — Після реконструкції «Пасажу» Гартенбергів тут відкрився Центральний універмаг\n1961 — Споруджено механічний цех приладобудівного заводу загальною площею понад 3200 квадратних метрів. Завершено будівництво приміщення аеровокзалу. Відкрито переговорний пункт, а міжміську телефонну станцію переведено на автоматичний зв’язок\n1964 — Став до ладу Івано-Франківський фурнітурний завод\n1965 — Відкрився цементно-шиферний комбінат. Споруджено 192-метрову телетрансляційну вежу\n1968 — Споруджено радіорелейну лінію Львів-Івано-Франківськ\n1971 — Організовано завод «Позитрон» на базі філіалу цеху Мінського заводу напівпровідникових приладів. Випустив першу продукцію новозбудований арматурний завод\n1972 — Hа центральній площі міста було відкрито магазин «Дитячий світ»\n1975 — Івано-Франківський аеропорт надав послуги 210000 пасажирам\n1976 — Випустив першу продукцію Івано-Франківський завод тонкого органічного синтезу (тепер фірма «Барва»). Споруджено нову дитячу поліклініку\n1978 — Відкрився технікум радянської торгівлі.Першу продукцію видав Івано-Франківський завод механічних пресів, тепер об’єднання «Карпатпресмаш»\n1979 — До нового приміщення у Пасічній переїхав Прикарпатський радіозавод, який перед тим діяв у смт.Лисець. Відкрилась нова стоматологічна поліклініка\n1980 — Завершено спорудження нового приміщення для обласного музично-драматичного театру ім.І.Франка, куди наприкінці року вже переїхала вся трупа.Відкрито новий міст над залізницею по вул.Незалежності.\n1983 — По місту пройшов перший тролейбус.\n1987 — Здано в експлуатацію перший в республіці Івано-Франківський завод-автомат по виробництву керамічних матеріалів.\n1987 — На завершення відзначення 325-річного ювілею міста сесія міської Ради затвердила герб Івано-Франківська і були видані «Тези обласної науково-практичної конференції, присвяченої 325-річчю заснування м.Івано-Франківська».\nЛітом 1989 року розпочалися розкопки в урочищі Дем’янів Лаз, де було знайдено останки 422 жертв сталінських репресій 1939-1941 рр. 8 квітня 1990 року над міською Радою Івано-Франківська був піднятий український національний прапор. В жовтні 1992 року відкрито пам’ятник прикарпатцям, які загинули в Афганістані. 22 травня 1993 року в Івано-Франківському аеропорту вперше приземлився пасажирський літак «Боїнг-737″, відкрито першу міжнародну авіалінію Івано-Франківськ — Манчестер (Великобританія). 12 червня 1993 року відчинив свої двері перший в місті готель міжнародного класу «Роксолана» по вул.Грюнвальдській.\nPrevious Абітурієнти з Франківська мають змогу боротися за вищу освіту на Кіпрі\nNext Заснування фортеці та виникнення міста (1662-1770)


Магічні місця: куточки світу про які мало знає | Новини на Gazeta.ua\nЧетвер, 15 квітня 2021 17:13\nУ світі є місця, про які мало хто знає. Коли мандрівники обирають місто для подорожі, то хочуть знайти таке, щоб запам'яталося надовго. Як хороший фільм чи книга.\nПро деякі місця у світі знають лише Книга рекордів Гіннесса і місцеві жителі. При цьому вони наскільки дивні, що їх сміливо можна включати в список планів "Які місця варто відвідати в житті". Ось п'ятірка найбільш приголомшливих міст, які змусять повірити в існування магії.\nТромсе, північ Норвегії\nЗ кінця травня до кінця липня тут панує нескінченний день. Жителі Тромсе в цей час прокидаються і засинають при сонячному світлі. У них навіть існує приказка "Живи, коли прокинешся", що означає безглуздість затії робити розпорядок дня. Пам'ятайте, як в казці Корнія Чуковського крокодил проковтнув сонце? Можна опинитися в цьому творі, просто відвідавши це місто взимку, а саме в проміжок між груднем і лютим. У ці місяці сонце взагалі не сходить над Тромсе. Зате замість цього щодня можна милуватися Північним сяйвом.\nРюкан, південь Норвегії\nЦе містечко на 3300 жителів розташоване в долині між 2 величезними горами, тому сонце туди не потрапляє. Місцеві побудували тут 3 величезних "сонячних" дзеркала і встановили на скелях, щоб відбивалося світло. Видовище захоплююче: сонце потрапляє таким чином тільки в центр площі, створюючи ілюзію світла прожектора на центр міста. Решта ж "сцени" перебуває в тіні.\nВелика Ньюфаундлендська банка, Канада\nМістечко біля острова Ньюфаундленд відоме як найтуманніше місце у світі. На великій шельфовій мілині в Атлантичному океані поблизу острова перетинаються холодна Лабрадорська течія і теплий Гольфстрім. У результаті прибережне місто більшу частину року покрите густим туманом.\nСело Маунсінрам, Індія\nЦе місце занесено в Книгу рекордів Гіннесса як найвологіше місце на планеті. Вся волога, яка накопичується в Бенгальській затоці, потрапляє в це село. Тут випадає 11 871 мм опадів за рік. Більш того, у Маунсінрам щодня йде безперервна злива.\nДержавний заповідник Білі піски (Вайт-Сандс), США\nЦей американський національний парк в штаті Нью-Мексико в Штатах - найсвітліше місце на нашій планеті. Завдяки кристалам гіпсу, які володіють здатністю відображати сонячне світло, це місце стало одним з найбільших природних чудес світу. Крім того, пустеля розташована на висоті 1,2 км над рівнем моря, що забезпечує яскравіше сонце в денний час.\nУ Бібліотеці Конгресу США зберігаються фото, зроблені в Іспанії 1910 року. На них видно побут людей, вулиці. Є світлини, на яких жінки торгують, працюють у полі, є діти за розвагами. На фото можна розгледіти інтер'єри будинків іспанців.\nЗараз ви читаєте новину «Місце, що зачаровує: що має побачити кожен - фото». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua


АТО: 38 обстрілів, троє українських захисників отримали поранення | Український інтерес\nАТО: 38 обстрілів, троє українських захисників отримали поранення\nСитуація в зоні АТО залишається напруженою. Фото: dniprograd.org\nМинулої доби у зоні АТО російсько-окупаційні війська збільшили кількість обстрілів українських позицій на Луганському і Донецькому напрямках. Незаконні збройні формування 38 разів порушили перемир’я. Унаслідок бойових дій троє військових ЗСУ отримали поранення.\nПро це повідомляють у прес-центрі штабу АТО у Facеbook.\nТак, Авдіївська промзона і далі залишається одним з основних епіцентрів протистояння. Там майже всю ніч ворог вів вогонь з мінометів, гранатометів і стрілецького озброєння. Також під ворожим вогнем опинились позиції української армії у селищах Зайцеве, Кам’янка та Луганське.\nНа Луганському напрямку “найгарячіше” було в районі Новоолександрівки. Тут наприкінці доби бандити п’ять разів відкривали вогонь. Окрім того, ворог активно застосовував великокаліберні міномети неподалік Донця.\nНа Маріупольському напрямку під гранатометний вогонь противника потрапили позиції у Лебединському, Широкиному.\nТакож у штабі АТО додають, що у російсько-окупаційних підрозділах все частіше фіксуються випадки насильства. Нещодавно бойовик так званого “полку морської піхоти”, після доведення наказу свого командира про позбавлення його грошової премії, підірвав гранату у розташуванні підрозділу. Злочинець загинув сам і поранив трьох бандитів.\nЯк повідомляв “Український інтерес”, керівництво АТО призупинило обладнання військових укріплень у селищі Сопино. Рішення ухвалили через небажання селян знаходитись у безпосередній близькості до лінії оборони.


Схизматики або «розкольники», які повернулися до Церкви і стали святими - Духовний фронт\nby DuhFront 01.07.2020 1\nМи публікуємо український переклад частини статті ієромонаха Антипа Агіорейтоса під назвою «Схизматики, які повернулися до Церкви і стали святими». Оригінальний грецький текст тут .\nАвтор грецького тексту єромонах Антипас на горі Афон\nПісля того, як в канонізації в Святого – Йосипа Ісихаста і Святого – Єфрема з Катунакії, деякі отці були інформовані про наші думки і вони наполягали на тому, щоб ми виклали їх на папері.\nПереважно це стосується питань, які хвилювали деяких людей, коли багато хто говорив і писав, що схизматики не мають священства, що їм не вистачає апостольської спадкоємності, і тому висвячені ними не мають священства і залишаються мирянами.\nЩо стосується Церкви, ми вже виклали нашу віру, що замість того, щоб проголошувати «Православ’я або смерть», правильніше і православніше буде сказати «Церква або смерть». Простіше кажучи, все, що ми писали, ми писали, тому що, можливо, хтось зрозуміє те, що ми повторюємо в кінці цих думок: відповідальність всередині Церкви лежить в першу чергу на Єпископах та Синоді. Якщо деякі люди краще знають ці питання, вони зроблять добре, щоб виправити нас. І наше прохання полягає в наступному: ті , хто спонукав інших НЕ до коритися Церкві. Як говорить святий Іоан Златоуст у своєму поясненні до Ефесян: “позбавте їх своїх послідовників, і вони будуть нічим”.\nСвятий Йосиф Ісихаст (у миру відомий як Франциск Коттіс), з Лефкеса на острові Парос, прийшов на гору Афон, щоб бути ченцем у 1921 році, у віці 24 років. На той час на горі Афон усі Отці були об’єднані і там були так звані «фанатики», як із’явились при корекції юліанського календаря у 1923 році.\nСвятий Йосип і його послідовники і отець Арсеній, його со-аскет, приєдналися до групи так званих отців «фанатиків», що не згадують ім’я патріарха в богослужіннях і не мали ніякого зв’язку з монастирями на горі Афону які наполягали на цьому вшануванні. Після 1935 року, коли так звані «старостильники» Греції створили «ієрархію», святий Йосиф приєднався до найбільш крайньої групи, так званих «Матфеїв». Він був настільки фанатичний з цією фракцією, що відмовився прийняти імена новокалендарників з усього світу, посланих до нього на поминання в Божественних Літургіях, які він служив разом із священиками-фанатиками старостильниками.\nМати святого Йосифа, як і його дві сестри, були пострижені черницями священиком старостильником і померли ведучи монастирське життя вдома, використовуючи старий календар.\nЙого племінниця Барбара, дочка його сестри Ергіни, стала черницею з ім’ям Вряїни у старостильному монастирі Успіння Діви Марії в Тракомакедонії. Святий Йосиф до кінця свого життя дуже поважав монастирського старійшину Скурліса (який згодом став старостильним «єпископом Кікладівом»), а також ігуменню Єфимію. Вряїна, після цього, побудувала власний монастир в Аттиці імені Богородиці, де вона померла. Монастир існує до цих пір і належить до старостильників.\nОдин з найбільш перших послідовників / учнів старця був отець Єфрем Карагіаніс, який висвятився на священика (ми не знаємо, хто його висвятив), і заснув у Господі і був похований за межами Афона в вищезгаданому старостильному монастирі Богородиці, де він служив монастирем священиком. У 1934 році молодшого брата святого Йосифа, Миколу, постриг чернець з прізвищем Афанасій. У 1935 році в Святий Йосиф зустрів ієромонаха Єфрема з Катунакії в скиті. Цей духовний зв’язок був настільки сильним, що тоді старець Єфрем з Катунакії – тепер святий Єфрема Катунаський – вважав його відмінним учителем у своєму духовному житті.\nОтець-Єфрем Катунаський був висвячений на священика у 1936 р. єпископом Кікладом Германосом Варикопулосом, який був старостильним “єпископом” і був виключений з офіційної православної Елладської церкви разом з тими, хто висвятив його на “єпископа”. Обоє батьків справді милого і святого Єфрема Катунакіотоса стали ченцями. Його батько, монах Іов, поїхав до Катунакії і там перебуваючи з старостильними отцями, тоді як його мати, монахиня Марія, пішла до старостильного монастиря Кератеї, де її поховали але її мощі почали мироточити та давати приємний запах.\nОтець Єфрем Катунакіс був довгі роки пастором святого Йосифа Ісихаста та його оточення. Слід зазначити, що в той час у тих запустілих районах гори Афон майже всі були фанатиками-старостильниками. Єдиним у Катунакії, який ніколи не був фанатиком, це святий Даниїл Катунакіот.\nАле варто трохи зупинитися на лінії Ананіїв. Ця священича лінія була духовно пов’язаною із лінією святого Йосифа Ісихаста. Коли пізніше, після одкровення, святий Йосиф та святий Єфрем Катунакіотис покинули старостильників і пішли до Христової Церкви, згадуючи Вселенського патріарха, він хотів, щоб братсво Ананії відмовилось від старостильного розколу. Тоді монах Ананія прийшов у неділю до церкви святої Анни і – як він сказав – почувався багатим на Божественну благодать, як тільки взяв у неділю кадило та пахощі, чого не відчував, перебуваючи поза межами Христової Церкви.\nОднак деякі отці сумнівались у лінії його висвячення, тому він звернувся до голови домінуючого монастиря Великої Лаври, де також належав Собор святої Анни, старійшини Платона, щоб з’ясувати, що він повинен робити.\nВін звернувся до Вселенського патріархату, а патріарх Афінагор відповів: «Ми приймаємо брата таким, яким він є». Про що розповідав сам святий Єфрем Катунакіотис.\nСвятий Єфрем, хоч і не сумнівався у своєму священництві, прийняв заклик старійшини Йосифа Ватопедського, коли він перестав належати до старостильників.\nСправа в тому, що святий Єфрем Катунакіотис бачив у своєму священицькому житті багато прекрасних речей, коли він належав до старостильників, але бачив їх – як він сказав – невиразними, тоді як, прийшовши до канонічної церкви, він усе чітко побачив.\nСвятий Йосиф Ісихаст, перед поверненням до Христової Церкви, прийняв за старійшину Єфрема, нині відомого як Єфрем Арізонського і прелата монастиря Філофея, старійшину Хараламбоса і пізніше ігумена двох діонісійських монастирів. Він був висвячений на єпископа єпископом Вселенського Патріархату Йосифом, пізніше Ватопедським, який походив із монастиря Ставровуні на Кіпрі і прийшов на гору Афон з назвою: “ченця Софронія”. З відомостей, які ми маємо, постриг цих трьох отців зробив святий Єфрем Катунакіот, який як священик багато років причащав їх Божественних Тайн.\nТут є певна стурбованість. Поки святий Єфрем не був висвячений звичайним ієрархом, Церква прийняла його до своїх лав без перевисвячення (і сьогодні Церква класифікував його у хорах своїх святих із святим Йосифом Ісихастом), що суперечить поглядам багатьох фанатиків, які також публічно заявили, – як ми згадували на початку – що схизматичні первосвященики та священики, призначені ними, не несуть жодного роду священства, не мають апостольської спадкоємності.\nЯкщо ми приймемо ці погляди, то згадані Святі отці Єфрем та Хараламбос ніколи не ставали ченцями, тоді як старійшина Йосиф Ватопедський ніколи не став монахом і тому його не слід називати Йосифом, а своїм прізвищем, тобто Софронієм.\nЧому ми пишемо все це? Тому що Церква багато разів, іноді використовуючи акривію, а іноді й ікономію, приймала схизматиків до себе і визнавала навіть розкольницькі рукоположення Аріан дійсними: святий Мелетій Антіохійський (який хрестив і висвятив святого Златоуста на диякона), Св. Кирил Єрусалимський та ін. Відзначимо тут одну деталь. Аріани, реагуючи на найбільш православного святого Мелетія, помістили власного Антіохійського патріарха Павліна, з яким у деяких складних для людей ситуаціях святий Мелетій попросив співпрацювати.\nНавіть Аріани були прийняті Церквою за часів святого Іоанна V Милостивого, патріарха Олександрійського, без переосвячення. Факти про мелетіанський розкол добре відомі, тут також зазначимо наступну деталь. Цей розкол був створений єпископом Лікопольсько-Фібським Мелетіосом, який висвятив багатьох первосвящеників і створив власну «Церкву». Ні він, ні його єпископи ніколи не вибачалися перед Олександрійською церквою, від якої вони були відрізані. Перший Вселенський Собор займався цією схизмою і хотів її зцілити заради людей, які були у цих схизматиків.\nУ 1945 р. Вселенський патріархат “визнав Болгарський Синод, виданий Великим Синодом 1872 р., Видав Синодальний томос” і прийняв до церкви всіх єпископів Болгарської церкви без пересвячення. Приблизно в той же час Польська церква прийняла схизматичних старостильників.\nПротягом 19 століття велика група маронітів, духовенство та миряни прагнули приєднатися до Антіохійського патріархату, який прийняв їх без переосвячення духовенства.\nУ наш час католицьких священиків, які просили приєднатись до православної церкви, приймали без переосвячення.\nАдже Церква завжди має слово і відповідальність, і коли Церква вирішує все в синоді, мова народу та духовенства, які – з власних причин – засуджують ці рішення, є непотрібною, але й небезпечною. Якщо вони хочуть, щоб їх слово було почуте, вони повинні висловити його смиренно, без зухвалості – бо зухвала всередині Церкви, яка сьогодні, на жаль, рясніє, справді є незграбною раною.\nЗвичайно, вони отримають більше користі своєю молитвою. Церква завжди наслідує свого божественного Засновника, і не могла зробити інакше, хто хоче, щоб “усі люди були спасені і прийшли до пізнання істини” (1 Тимофія 2: 4). Це факт, що Церква часто зазнавала страждань і ран єресей та схизми. Церква, яка плекає любов, – це справді Церква Христа, яка з любові залишила 99 овець щоб знайти в втрачену одну.\nПреклад Духовного Фронту України.\nTagged: історія православ'я Церква\tShare\n02.07.2020 о 19:22\nА я завжди читав, що правильними православними є СТАРОСТИЛЬНИКИ!


Помста дамського кравця Максим Кантор\nМаксім Кантор, російський художник і письменник\nПомста дамського кравця\nВ історії Росії не існує протестного руху без провокатора і зрадника.\nГапон, Азеф, Зубатов, Нечаєв – важливі персонажі російської історії.\nУ «Народній волі», серед декабристів, в середовищі дисидентів шістдесятих років – завжди крутився засланий провокатор.\nПровокатор вів натовп на заклання, як Гапон. Провокатор штовхав однодумців на злочини, щоб скріпити справу кров’ю, як Нечаєв. Провокатор одночасно співпрацював з охранкою і з революціонерами, як Зубатов. Провокатор був близьким другом тих, кого зраджував, як Хмельницький. Іноді провокатор сам був головою організації борців, яких здавав охранці, як Азеф.\nНові часи додали до списку російських провокаторів ще одне ім’я.\nБезумовно, ім’я Едуарда Савенка (літературний псевдонім Лімонов) увійде в історію як приклад провокатора і зрадника.\nНаївно думати, що в країні, якою п’ятнадцять років легально керує Комітєт государственной бєзопасності, опозиція не має у своїх лавах зрадників.\nПровокації і брехня стали практикою російської політики. Брехнею президента пишаються. Танки ввели в Україну? Російські солдати в Донбасі? Путін – мільярдер? Не доведете. Нємцова вбили? Даруйте, нам це невигідно. Вважається, що в Києві був збройний переворот, дарма що на майдані не було зброї. До влади в Україні прийшли фашисти, хоча фашистських партій в українському парламенті немає. Росіяни на Україну напали? Ні, це Росія захищається від України!\nРосійські люди полюбили абсурд: ми б’ємо українців перші, бо вони нас не люблять, за те що ми на них напали; а напали ми на них тому, що українці – русофоби, а отже, ми напали справедливо, у відповідь на їхню нелюбов. Нісенітниці повторюють з захопленням – виникла густа атмосфера брехні, в якій населення йде за президентом; провокатор в сьогоднішній Росії – той, хто говорить мовою часу.\nЛімонов став символом нової брехливої Росії. Борець і бунтар, який вчора кликав іти на Кремль, став слугою ГБ і державником, продав спільників.\nАдже це він, Савенко / Лімонов, кликав на демонстрації 31-го числа кожного місяця, це він ввів в ужиток вислів «розгойдувати човен», це він був у керівництві опозиційної коаліції – разом з Каспаровим і Касьяновим. Чобіт не стоптавши, презирливо відгукнувся про вбитого Нємцова, закликав до розправ над «п’ятою колоною», став імперіалістом, схвалює арешти. Його завербували?\nЦікаво, що схильність до конспірології ускладнює прості речі. Абсолютно неважливо чи завербували Савенка / Лімонова агенти ГБ; зовсім неважливо, чи мільярдер Путін; неважливо, чи є письменник Прілєпін свояком політика Суркова, як про це розповідають. Яка різниця? Лімонов об’єктивно працює на потреби ГБ, Путін дійсно зробив особистих друзів мільярдерами, Прілєпін об’єктивно є співцем путінської експансії – до тут чого деталі, якщо очевидно головне. Звичайно, Лімонов працює на ГБ, оскільки Російською державою керує ГБ, а Лімонов ревно служить державі.\nБунтарства Лімонова ніколи й не існувало – це міф. Лімонов був провокатором, але аж ніяк не бунтарем.\nАзеф здавав тих борців, яких сам вербував на боротьбу; і Лімонов робив те саме. Лімонов підбурював бритоголових юнаків, провокував на безглузді вчинки, після чого недоростків садили у в’язницю, а багатьох і на війні з Україною вбили. Але сила провокатора цим не вичерпується.\nРосію скосив синдром культурного імунодефіциту, що унеможливлює будь-які демократичні перетворення\nФронда трирічної давності була неспроможною: не було програми. Фронда зібрала і кращих людей міст, і корпоративних циніків. Хотіли повалення Путіна і пророкували на царство бездарного Медведєва, яким мріяла керувати олігархія. Демонстранти були незадоволені корупцією, але вимагали адекватної оплати своєї діяльності олігархами, яких зібрав навколо себе Путін. Порядок речей не оскаржували. Феодалізм нового типу влаштовував всіх. У демонстраціях брали участь і довірені Березовського, і радники Прохорова, і ті, хто служив у Абрамовича. Це був не структурний протест, а гламурний. Демонстранти говорили «позасистемна опозиція», говорили «головне – розгойдати човен». Даруйте, але це чистої води нечаєвщина.\nДля чого потрібна була ця жертва?\nЗвичайно, гламурний протест, який зійшов нанівець, ледве почалася окупація України, був спровокований ГБ для того, щоб виправдати націоналістичну реконкісту. Потрібна була причина для об’єднання начальства і народу, царя і черні. Перш ніж населенню підкинули імітацію Великої Вітчизняної війни, треба було спровокувати розшарування народу – на менеджерів прозахідної орієнтації і посадський люд. Протестантів пасли, направляли в потрібне русло, акуратно сварили з народом – і коли прозвучало сумнозвісне «ми – мізки нації, а народ – анчоуси», в цей момент включився апарат урядового ГБ. Ти хочеш справедливості, російський народе? Тебе ображає Захід і п’ята колона? Прийди до свого білого царя, і владар поведе тебе дорогою слави.\nНехитру операцію провели за два ходи – і за два роки.\nФронда вивітрилась, ледь країну накрив вал національного божевілля. Окремі сміливці (чудові люди є завжди): Ахеджакова, Макаревич, Навальний, Акунін – це ж не рух; виявилося, що опозиціонерів мало. Ті, хто вчора тримався за руки на Садовому кільці (50 тис!), повірили в те, що в Україні – фашизм, а в Донбасі воюють шахтарі. Вчорашні фрондери давно увійшли в путінський націоналістичний табір, причому, крім чиновників Кирієнка, Чубайса, Бєлих (які раніше були ватажками демократичних рухів!), патріотами і націоналістами виявилися і Удальцов, і соціалісти / комуністи, які марширували пліч-о-пліч з демократами. Агресія в Україні змела залишки фронди. Виявилося, що цілей для боротьби не було – крім однієї: дати владі право на насильство.\nСправді, а чого хотіли? Чого хотів Лімонов, коли кликав йти на Кремль? Повалення Путіна? Але гебешник Путін сидить там, де і сидів. Скасувати владу олігархії? Але путінська олігархія як і раніше володіє країною, причому володіє ще відвертіше і цинічніше. Відтоді медицина стала гіршою, лікарні закривають, ліки скасували, а начальство оголосило, що його будуть лікувати за особливими програмами. Однак запал протесту пройшов.\nВлада державного ГБ тим бажаніша, що фронда образила народ. Війна манить вже тим, що в мирний час удачливі менеджери ображають посадських.\nФронда подіяла як спусковий гачок реакції, провокаторів у «болотному» натовпі було кілька – деякі, безсумнівно, завербовані; инші працювали за покликом серця.\nТе, що діє план провокації, що дає владі право на насильство в масштабі країни і планети, не викликало сумнівів і три роки тому. Писали про це вже тоді. Зараз, заднім числом, режисуру можна вивчати за мізансценами. Одним з провокаторів був Лімонов.\nПриписувати лише Савенку / Лімонову створення інтриги (спровокував столичну фронду, потім здав фрондерів охранці) не варто. Його, разом з иншими, використали. Використовувати цього персонажа було тим цікавіше, що Лімонов ніби «пролетарський бунтар», а в результаті провокацій останніх років відбулася подія важливіша, ніж розворот від Заходу.\nРозворот від демократії та лібералізму – це півсправи, але відмова Росії від народовладдя, дискредитація ідеї пролетаріату – ось що сталося. Відбулося повернення до російського імперіалізму.\nЛімонов персонаж знаменний тому, що представляє не просто ситуативну провокацію, але мутацію лівого руху загалом.\nВін починав як авангардист – «провокувати», діяти всупереч пристойності, для багатьох авангардистів означає – творити. Лімонов – уродженець України, манери московської богеми він переймав старанно. Хотів стати модним.\nДалеко не всі творці поширюють провокації на побутову поведінку. Бунюель не різав очі перехожим, хоч у фільмі «Андалузький пес» ріже око бритвою. Але дехто вважає, що треба посилити ефект. Инші займаються публічно мастурбацією, бігають голяка накарачках, какають в музеях – роблять усе, щоб шокувати обивателя. Лімонов теж так робив.\nПочинав він як боязкий провінційний поет і кравець, що шив штани для єврейських дружин авангардних художників. Потім пухкенький юнак (тоді ще він був пухким і кучерявим) захотів радикальності, здавалося, що це перепустка в авангард. Він виїхав на Захід у пошуках слави авангардиста – соцреалізм його не розумів. Лімонов – не письменник в тому сенсі, в якому письменником є Діккенс; він не придумує образи. Його творчість – це щоденник аморальних витівок; сюжет завжди однаковий: письменника не розуміє святенницький світ – письменник мстить світові, порушуючи табу.\nТак поводилися непристойні «прокляті» письменники Міллер і Буковскі, які були для Савенка / Лімонова зразком. Вони досягли успіху, показуючи своє непристойне життя. Лімонову дорікали в наслідуванні цих авторів: а наслідувати їх легко – записуй все підряд: де пив, чим блював. Але у Лімонова виявився особливий почерк в витівках. Міллер і Буковскі – люди добродушні, неагресивні. Вони – пацифісти, навіть ескапісти. У них немає образи на світ. Лімонов же був людиною не добродушною і зовсім не був пацифістом – у зневаженому емігрантові, що злягається на пустирі, зріло почуття помсти світу Заходу.\nСправа в тому, що у Лімонова (як і у багатьох емігрантів з СССР – у Зінов’єва, наприклад, незважаючи на очевидну різницю в інтелекті) виникло розчарування в Заході. У своєму першому листі з Заходу (машинописні сторінки передавали з рук в руки) дамський кравець Савенко писав про те, що Захід – не манна небесна: приниження людей існують! Рефреном повторюється: «вірте Лімонову». Захід виявився несподівано иншим. Справа в тому, що ні Зінов’єв, ні Лімонов не були готові до того, що культура Заходу – жива, а не міфічна. Російські протестанти просто не знали культури Заходу – ні його філософії, ні мистецтва, ні літератури. І ніколи не пізнали цього. На Заході вони хотіли знайти місце, де їх визнають – за радикальність, за боротьбу, за бажання свободи. Але Захід просто жив, причому сам для себе. Стати европейцями російські протестанти не могли. Стати европейцем аж ніяк не означає «процвітати», це просто означає жити всередині соборної культури площ Заходу, всередині міської цехової комуни, всередині правової системи, яка не виділяє тебе з инших. І російські емігранти образилися на лицемірний Захід.\nТак у письменника Лімонова виникли класові, пролетарські, ліві погляди. У чому революційні погляди молодого Лімонова виражаються, крім частих статевих актів і вживання марихуани, невідомо. Він називав себе лівим і struggling writer, але він, звичайно, ніяк не боровся. Письменник Лімонов не будував школи, не створював фаланстери; він пив міцні напої і займався груповим сексом. Чи означає це бути лівим? У той час відбувалося становлення його політичного дискурсу. Твори, в яких автор описує безладне статеве життя з надривом, особливо люблять читачі: багатьом здається, що там розкрите лицемірство західного світу. Письменник протестував, в тому сенсі, що він не був правим і консервативним, а не бути правим – означало бути розпусним і злегка кримінальним. Міллер починав так само і став знаменитим! Він старався, описував свої статеві витівки, але визнання багатіїв не здобув.\nРозпусного протесту виявилося недостатньо, і тут знову лицемірний Захід показав свій подвійний стандарт: Чарльз Буковскі теж описує свої коїтуси, а його вважають іконою! Тоді Савенко звернувся до більш радикального протесту: він залучив у свою творчість війну, фашизм, революцію і т. д. Тип особистості письменника не змінився – він як і раніше бажав шокувати, ображати і робити вчинки, що виходять за рамки пристойності, але тепер це мало ще й есхатологічний характер. Відтепер письменник так злягається і так блює, ніби пише «Мене-текел-фарес» на стіні західного валтасарового залу.\nТеорія і погляди Савенка чіткішими не стали, але з’явився розмитий образ «революційної» діяльності. Тих читачів, кого не вдалося шокувати статевим актом, він налякав закликами до насильства. Письменникові прощали розгнузданість – він же авангардист, він хоче нас налякати і поранити.\nРідкісний читач, зрозуміло, хотів би залишити свою дочку наодинці з автором, і рідкісна читачка хотіла б, щоб їй мочилися в обличчя, як це робить зі своєю знайомою alter ego автора в книзі «Кат». Але прощали статеву розбещеність і крізь пальці дивилися на насильство. У той час була якась тяга до маркіза де Сада, і те, що сучасний автор – садист, приємно лоскотало нерви російським лібералам.\nТут стався цікавий збіг. Московський неолібералізм 90-х фактично був чимось на кшталт «лібертаріанства», оспіваного маркізом де Садом: ті ж оргії на корпоративах, ті ж вбивства конкурентів, та ж цинічна ненависть до собі подібних – люди є матеріалом для наживи, для самовираження і для наших протестів. Савенко / Лімонов вписався зі своїми паскудними романами в суспільне лібертаріанство.\nСказати, що його романи брудні, було неможливо: адже доведеться сказати, що оргії на корпоративах і приватизація родовищ, і мастурбація на вишці басейну як мистецтво акціонізму – все це теж погано? Ні, столична публіка вважала, що це добре. Це сучасно.\nІ повернувшись на Батьківщину Савенко / Лімонов, провінційний українець, відполірований боротьбою за існування в Парижі, вписався в московський дискурс. У ті роки слово «аморальність» вже нічого не означало. Сказати про письменника «аморальний», коли навколо стільки «авангарду», вже не можна; не зважати на естетику часу неможливо.\nДжефф Кунс виліпив свої статеві акти з повією Чичоліною, Берлусконі відкрито живе з малолітніми, художник Кулик бігає голий і гавкає, панночки в арт-салонах матюкаються – так тепер прийнято в столицях. Лімонов не створив нічого такого, що йшло б не в ногу з часом; вибачте, а що тепер аморально?\nІ все було б непогано, якби аморальність завжди добре продавалася, але продавалася аморальність посередньо. І це було прикро: виявилося, що навіть в аморальності можна бути неуспішним.\nОсновна риса Лімонова – жорстокість, це іноді відштовхує. Савенко / Лімонов був невдалим авангардистом, курив траву і злягався даремно; він повернувся в Росію, став більшовиком. Иншими словами, Савенко підвищив градус аморальності, став інфернально аморальний: не просто наркоман і садист, але розстрільник і комісар. Він постріляв в Сербії (за висловом автора, «погрівся біля кулемета»), і йому здалося що він майже Хемінгуей; звичайно, він (як і його учень Прілєпін, співець російської реконкісти в Донбасі) – анти-Хемінгуей. Але ж війна – це справа чоловіча! Це навіть задерикуватіше, ніж марихуана і оральний секс на пустирі. Ось коли автор пройме до основ світ філістерів.\nТреба було звести плебейство в небезпечну, сміливу ступінь. По суті, це був художній жест – зізнатися в любові до Сталіна і до великої епохи сталінізму. У ті роки так багато хто робив.\nСтати більшовиком і націоналістом – це для ринку був різкий крок, автор підвищив свою авангардну капіталізацію.\nЛімонова салонні інтелігенти не боялися, він був цікавим фріком; «молодий негідник» став артефактом в столиці, він вписався в «авангардну» ринкову естетику. Звичайно, мистецтво 90-х (яке називало себе «авангардом»), не мало з авангардом нічого спільного, це був салонний авангард. Брутальні акції робили для ситих глядачів, а банкіри платили за терпкі розваги.\nЛімонов став компонентом гламурного авангарду – аж ніяк не противником ринку, на якому торгували радикальністю, а фігурантом процесу. Читаючи про лімоновські витівки, розчулювалися – так само, як людей розчулював акціоніст, який займався мастурбацією на вишці басейну.\nЖурнальне середовище (яке називало себе «інтелігенцією») побоювалася тих, хто може дорікнути йому в продажності, а ось Лімонова зовсім не боялися. І навіть гри в російський фашизм не боялися.\nАдже все – гра, і це теж гра.\nЗвичайно, Лімонов грав революційну людину. Лімонов звів поняття радикальності до гламурного фашизму, це було настільки очевидно, що з ним дружили ті, хто називав себе «демократами», і легка неохайність Лімонова надавала гостроти спілкуванню. Романи, в яких невизнаний автор поневіряється по капіталістичному світу, домовилися вважати «лівими». Чому лівими? Цього ніхто не зумів би пояснити, просто говорили: він – більшовик! Милуватися злом і пороком – милуватися так, як милуються провінційні авангардисти своєю порочною несхожістю з буржуа, – стало модно в наш час завдяки українцеві Савенку. Він не став художником-авангардистом, але став художником більшовизму.\nУ романі «Приборкання тигра в Парижі» ліричний герой (сам Лімонов) разом зі своєю подругою оголошує себе фашистом. Але й цього не злякалися. Ну, подумаєш, фашизм!\nТаку пісеньку пише герой (сам Лімонов) і виспівує в обличчя підлому Заходу.\nПрямо написав, але і тут салонна публіка не злякалася.\nАнархізм і фашизм уже увійшли в моду.\nРомани Савенка / Лімонова стали «правими», підкоряючись моді, тепер ліричний герой грав у фашиста, але спосіб боротьби залишився колишнім: наркотики, випивка і побутова розпуста. Додалася показна самодисципліна автора: пухкий богемний юнак вирішив схуднути, він піднімав гирі і брав приклад з Юкіо Місіми, добиваючись сталевих м’язів і таких же сталевих поглядів. Савенко / Лімонов маскулінізує свій ніжний образ, він організовує партію провінційних підлітків з лівою (нібито лівою) ідеологією. Збираються вони в підвалах, розмовляють грубо і пристрасно про соціальну справедливість. Вони істоти злі – вони нічого ніколи не виробляли, але висловлюються від імені робітників. Швидко з’ясовується, що говорять вони не про трудящих, але про колишню імперію. Хочемо імперію назад, поверніть нашу гордість!\nЯк імперія поєднується з більшовизмом, який відкидав імперіалізм, – неважливо. На те і фашистська ідеологія: так, Ленін імперію розвалив, але Сталін імперію зібрав! І Савенко дрейфує від Леніна до Сталіна. «У нас була велика епоха». Чому велика? А тому, що нас всі боялися. Евразійство! Дамський кравець з Харкова, емігрант-авангардист, він повторює класичний авангардистів 20-х років, Геббельса і Гітлера. Евразія – ось перформанс.\nСавенко солідаризується (на якийсь період) з Дугіним – заради відродження російської слави; він пишномовно іменує Дугіна (евразійського фашиста) Мерліном, а себе – Артуром. Ось так, в міфологічній іпостасі, уявляє себе харківський підліток, який прагне слави.\nЦе все було без смаку, епатаж партеру a la Жириновський. Мереживні труси зі свастикою, фільм «Нічний портьє», туга за генералісімусом, «У нас була велика епоха» (книга Лімонова), «Я куплю собі портрет Сталіна» (пісня Прілєпіна), куртуазні чоловіки Лімонов і Прілєпін, омоновські пристрасті, белетристи на колоніальній війні, любов до російської імперії, слівця «імпєрєц» і «Евразія» – все це настільки пішло, що навіть на Симонова не схоже.\nЦе гламурний комікс «Том з Фінляндії» – кашкет і камуфляж маскулінного юнака на дискотеці. Вони і є реальними персонажами дискотеки – модельєри, які шиють штани і ватники, які співають шлягери і позують з кулеметами. Прикро, що кулемети сьогодні не стріляють холостими.\nІ в цей момент їх покликала Батьківщина. Знадобилися саме такі – реконкіста потребує героїв. По суті, Лімонов, Путін, Залдостанов, Прілєпін, Моторола представляють той самий гламурно-мілітаристичний тип.\nГламурні солдати були своїми на ринку «радикального» мистецтва. Вони з таким самим правом називали себе «соціальними мислителями», з яким грали революційних борців так звані «ліві» «авангардисти і анархісти» російського богемного життя – юнаки, які не мали найменшого уявлення про те, чому брався за перо Фур’є і чим Монтеск’є схожий на Маркса, а в чому їхня відмінність. Ступінь невігластва сучасної «лівої» псевдорадикальної художньої публіки колосальна, але хіба це когось лякало? Хіба знання взагалі були затребувані?\nВи ж не думаєте, що Лімонов щось читав? Рятувало те, що ніхто нічого не читав. «Лівих» і «правих» ринок легко переплутав. Хай грають, хай радикалізуються, хай котяться своєю чергою бієнале і журфікси, Абрамович кличе на яхту пити коктейлі, музеї та видавництва продають продукцію нестрашним бунтам. Однак крізь невігластво, крізь природне хамство пробивалося і щире, внутрішнє.\nУсередині бруднуватого лібертаріанського ринку крутилась Російська імперія. З тією ж образою, яку відчував «підліток Савенко», Російська імперія чекала реваншу. І для Савенка / Лімонова настав зоряний час – ось коли він нарешті потрапив в течію моди. Раніше він блював і злягався без успіху, ґвалтував без високої мети, але Батьківщина покликала в бій!\nТепер на продукт лібертаріанства можна подивитися пильно – в Донбасі.\nНеосвічений, дикий протиприродний продукт – бандит, який називає себе соціалістом, який бореться з українським олігархом заради прибутків олігарха російського, а на прапорі має імперського двоголового орла, – цей дикий продукт вивели в середовищі столичної богеми.\nМода на ліве прийшла закономірно, коли об’їлися «лібералізму» (до речі, таким же підробленим і брехливим, як і фальшивий лівий рух). Лібералізм ліберальним не був жодної хвилини; який же Чубайс ліберал? Він наперсточник. Який же ліберал Березовський? Він злодій. І коли з’явилися «нові ліві», що атакували «старих лібералів», боротьба їх здалася смішною. Насправді «нові ліві» були такими ж похідними від ринку, як і «ліберали» – вони просто зайняли ту нішу, яку їм залишили: на ринок прийшли нібито розвінчувачі, але вони вписалися з товаром на той же прилавок.\nУтворилася нова поросль ніби лівих, ніби радикальних (анархістів, авангардистів, троцькістів і т. п.), вони навіть вживають прізвище Маркса, навіть апелюють до знань революційної теорії. З тим же успіхом т. з. «нові ліві» могли б вживати імена Ісидора Севільського або Гуго Сен Вікторського – авторів, які їм однаково невідомі. Оскільки Маркс заснований на класичній філософії, читати Маркса без базового знання Аристотеля, Гегеля і Канта не має взагалі ніякого сенсу; незрозуміло, про що йде мова. Але вони цитували абзаци Маркса і брошури Жижека, читали Негрі по діагоналі і зміст книг Хобсбаума – навіщо цитували?\nМорок нагнітався, і туман ставав все густішим. «Ліві» влаштовували з’їзди антиглобалістів на Родосі, борючись з американською експансією на гроші російського олігарха Якуніна, який спонсорував Родоський форум, і це їм не заважало. Протестант проти капіталізму наймався журналістом при багатієві-злодюжці Полонському, і т. д. – без кінця-краю. Все відбувалося за тією ж схемою, за якою радикальний новатор, гавкаючий на буржуїв, отримує гонорари від тих же буржуїв, яких обгавкав. «Нові ліві» переходили від застілля до застілля, від одного олігарха до иншого, поки не дійшли до Евразійського конгресу, оплаченого олігархом Малофєєвим. Влаштовували диспути у «лівій» риториці – дикі дискусії, де ніхто з диспутантів не мав уявлення про тему взагалі. Профанувати «соціалістичні» дебати вдавалося тим легше, що рівень теоретизування був знижений не сьогодні. Нове ліве – пусте і ринкове вже давно. Це не в Росії придумали з «лівого» зробити товар. Жижек давно пише передмови до гламурних каталогів, а Гройс обслуговує бієнале.\nЦе вже давно так; і коли «лівих» підмінили «праві», коли дійшли до фашистських гасел, не помітили особливих змін. Хто ж знав, що з цього гламурного ринку з лімоновскими оргіями і прілєпінскими піснями вилізе мурло Моторола? Розчулювалися всі, чи не так? Ні Негрі, ні Жижек, ні Зінов’єв великими філософами не є, але навіть їм би і в страшному сні не привиділося, яку гнилу субстанцію вони породили за такий короткий час. Негрі і Зинов’єв, на жаль, дозволяють собі безвідповідальні заклики до соціального бунту, але навіть вони б жахнулися, бачачи, що їхні слова використовують як виправдання для виникнення «нової імперії». Негрі написав книгу «Імперія», критикуючи імперію як фазу розвитку західного суспільства, яку потрібно подолати; Зінов’єв писав про «надсуспільство», маючи на увазі практично те ж саме – ні одному, ні другому і в кошмарі б не привиділося, що їхні твори стануть зброєю геополітичної імперської гри. Однак стали. І захистити їхню спадщину від російського фашизму вже неможливо.\nПро Лімонова соромилися сказати, що це вульгарно; говорили: стиль!\nНевіглас і хам революціонером бути не може; але хіба не всі революціонери – хами? Ох, як це пікантно – бути більшовиком!\nНеможливо уявити Карла Маркса, що описує акт садизму, Фрідріха Енгельса, який вживає наркотики, – і справа не в тому, що згаданим революціонерам не були властиві пороки; справа в тому, що вони бажали допомогти людям, а не спокусити. Не вкинути в хаос насильства і солодкість розпусти, а зробити чистішими, благороднішими, світлішими – ось мета лівого руху, що відкидає приниження людини людиною. Розпуста і насильство принижують людей так само, як принижує владу капіталу – це важливо зрозуміти; про це чітко сказав, наприклад, Платон: «Краще бути тим, з ким чинять несправедливо, ніж тим, хто чинить несправедливо».\nПрактика більшовизму – погана практика; більшовизм в боротьбі за владу став потворними, принизив себе насильством, рекрутував до своїх лав непотріб. Деякий час відсвіт благородних ідей ніби виправдовував насильство, втім, насильство виправдати не можна взагалі нічим. Перш за все, більшовизм зрадив той самий робочий клас, заради якого його організували.\nТак само сталося і з «націонал-більшовизмом» Савенка / Лімонова.\nСправа в тому, що Савенка ніколи не делегував «робітничий клас». Того робітничого класу, від імені якого пише свої замітки літератор Лімонов, не існує в природі. І ніколи не існувало. Лімонов не представляє робітничий клас – він представляє люмпенів. Ще точніше, Савенко / Лімонов представляє бидло. Це співець бидла і богеми.\nТут треба сказати про ту еклектичну суміш (характерну для богеми), яка виникла в домашній ідеології Савенка / Лімонова. Савенко починав як «квітка зла», як порочний авангардний літератор, який ненавидить затишок лицемірних буржуїв. Про щирий порок знедолених написані перші ексгібіціоністські повісті. Краще бути порочним невдахою, ніж представляти ваш лицемірний істеблішмент: про це писав Генрі Міллер. Міллер не злий, він Діоген, що розповідає про бочку. Савенко заздрив, хотів змести світ буржуїв – його вабив однаково і комунізм, і фашизм, але вабив і садизм.\nВихід знайшли в революції! Не просто у «революції», революцію присвоїли «ліві» старого розливу, демократи... бажаємо імперської, «консервативної революції»! Повернути славу Євразії, повернути могутність Росії!\nВічний підліток Савенко / Лімонов, який уявляв себе Міллером і Буковскі, відтепер уявляє себе Юнгером, жорстоким карателем в ім’я спаскудженої західним капіталізмом імперії. Ось роль, яка авангардніша за будь-який ексгібіціонізм.\nВтім, з ідеології евразійства / сталінізму / імперіалізму – з ідеології консервативної революції – у свідомості Савенка нікуди так і не вивітрився авангардний компонент садизму. Він любить насильство, але це насильство над старим світом. Так, в одній зі сталіністських повістей літератор Лімонов описує, як у харківському романтичному минулому він брав участь в груповому зґвалтуванні. Двох дівчат ґвалтує банда блатних, їх кавалерів вбивають, а майбутній співець російської імперії засовує руку в піхву однією з жертв і щипає зсередини. Для Маркса це, мабуть, було б неможливо, але герой нашого часу, консервативний революціонер, російський визволитель, таке легко собі дозволяє. В иншій повісті Савенко / Лімонов описує себе в ролі жиголо-садиста: молодий і жорстокий, він злягається з немолодими буржуазними дамами, мочиться европейським кокоткам в обличчя, б’є і принижує. Все це цілком поєднується з концепцією омолоджуючого комунізму / фашизму новій евразійській імперії.\nТе, що народний письменник грішив садизмом, не лякає патріотів, як не лякає те, що депутат Держдуми – отруйник, президент – стукач, прокурор – рекетир, і т. п.\nСлужба в ЧК не суперечить еротичним витівкам. Ось у Ягоди при арешті вилучили гумовий статевий член, яким голова НКВС користувався під час своїх утіх. Святенницька мораль недоречна: Блаженний, хто змолоду був молодий! У тридцять років – розпусник, в сорок – садист, у п’ятдесят – націоналіст, в шістдесят – державник, у сімдесят – фашист. Чому б і ні, з якого дива судити чужі забави? Все славно, але при чому тут ліва ідея? Як «лівий» може бути націоналістом і державником?\nПідміна понять у свідомості російських письменників – від дискретної освіти; але й у европейських «лівих» орієнтири збиті; просто для націоналістів-европейців «злим Заходом» є Америка. Російські «ліво-праві», як вони тепер себе називають, потрапили в резонанс з фашизацією Европи. І в Греції, і в Німеччині, і у Франції молоді люди, які називають себе «лівими», шукають союзу з фашистами, чекають приходу Марін ле Пен. Так траплялося в 30-ті роки минулого століття: лівий рух мутував, перестав бути собою, злився з фашизмом.\nІнтернаціоналізм і соціальна справедливість відтепер несумісні; головний ворог «лівого» ідеолога – його сусід-українець; втім, це не означає, що соціальна справедливість буде для російського мужика. Мужика зваблять війною і вб’ють, але вмирати він буде з ентузіазмом. За соціалістичну імперію. Пояснити б мужику перед смертю, що герб Совєтського Союзу з двоголовим орлом посередині (герб Луганська) – це безглуздя. В імперії не буває соціалізму.\nІсторія про те, як дамський кравець став фашистом, повчальна. У трансформації вмістилася вся історія «лівого» руху, який став імперіалістичним.\nЯкщо підсумувати мутації, «сталінізм» із злочинного антинародного режиму став мудрою російською стратегією. Це прозвучало вперше. На офіційну ідеологію 50-х років зважати не будемо – в ті роки ідеологію ставили через наказ. Сьогодні виникла усвідомлена ідеологія сталінізму. Стараннями Лімонова, Прілєпіна і т. п. відбулося затвердження сталінізму як єдино правильної російської стратегії.\nСтосовно сталінізму в історії, як не парадоксально, сказано небагато. Особистість тирана описували. А сталінізм не аналізували. Фактично сталінізм – це інваріант фашизму, зі специфічною російської рисою, з традицією кріпосного права. Сталінізм не тільки не оперує ідеєю «раси панів», але навпаки, використовує власний народ як внутрішню колонію. Власний народ є витратним матеріалом, хоча ідеологія запевняє, ніби народ вбивають заради блага народу. Сталінізм – ідеологія нібито народна, а насправді державна; нібито пролетарська, а насправді націоналістична; нібито ліва, а насправді права. Важливо те, що цю ідеологію підтримало те населення, яке перетворюється на гарматне м’ясо: виявляється, на сталінізм чекали. Народне і державне в Росії традиційно плутають. Того, хто служить інтересам держави, оголошують опікуном народу. У цьому сенсі Лімонов – народний письменник, а Путін – народний президент.\nВідтепер в «народному», в «лівому» все підмінне.\nФальшива війна, квазіфашісти, які захопили Україну, фальшива турбота про населення, умови життя якого погіршуються. Імперія теж фальшива – надувна. Ніякої імперії вже не буде. Але найбільша брехня – стосовно «лівої» думки.\nЧесно кажучи, «ліве» – це обов’язково інтернаціональне.\n«Пролетарі всіх країн, єднайтеся», – говорять Маркс і Енгельс. «Робітники і селяни, скиньте ярмо експлуататорів. Солдати різних армій, братайтеся!» «Москва мені дорога не як росіянину, а як вогненне знамено, – пише Маяковський, – щоб у мирі без Росії, без Латвії жити єдиним людським гуртожитком!» Саме в цьому сенс «лівого», комуністичного руху: в відмиранні держави, в стиранні кордонів між націями. У запереченні імперії як цінності, в запереченні нації як блага.\nКоли літератор закликає донбаського обивателя усвідомити себе частиною «русского міра» – цей літератор хто завгодно, тільки не «лівий», не прихильник пролетаріату.\nВін імперіаліст, обслуга державного феодала, але насамперед – брехун. Ніяких окремих, окрім українських, цінностей «русского міра» в Донбасі немає, та й бути не може. Люди «українського світу» і люди «русского міра» однаково дивляться телевізор, безглуздо важко працюють у вугільній промисловості, яка доживає свій вік; вони однаково п’ють горілку і живуть в однаково поганих умовах; побутові умови ці стали ще гіршими, з того часу як людям нав’язали громадянську націоналістичну війну. Їх край розорили, їхніх дітей вбили, і ніхто вже не пам’ятає, що затіяли війну заслані з Росії диверсанти – співці евразійської, імперської ідеології, офіцери ГБ Гіркін і Бородай. Літератори-патріоти, які під’юджували людей на братовбивство, прийняли участь теж. Зваду затіяли не за класовою ознакою, оскільки звільняти від влади олігархії людей не збиралися, а через національну ворожнечу. Розорений край перевели з-під влади українських олігархів в розпорядження олігархів російських, і навіть не повністю перевели – не вирішили, кому потрібна вмираюча галузь чорної промисловості. Завдання було дестабілізувати сусідню державу, розвалити Україну; заради цього розворушили нещасний край диверсійною війною, почали брехати про існування «русского міра», стривожили душі, змусили людей вбивати, катувати, калічити один одного.\nУ людях пробудили звірство – націоналістичне, тваринне звірство. Сталося це тому, що трубадури цієї війни були представниками тваринної естетики. Твори Лімонова погані не тим, що вони антизахідні; ці твори нехороші тому, що вони брудні. Автор – аморальна людина; а імперія зроблена з аморальності.\nЯкий «лівий» мислитель – Фур’є, Маркс, Кампанелла, Грамші, хто завгодно – погодиться з тим, щоб заморозити пенсії бідним заради колоніальних апетитів держави? Таке неможливо. Уявити, що «лівий» мислитель, тобто той, хто своєю метою ставить звільнення «труджених і поневолених», буде кликати бідноту на війну, – значить не розуміти «лівої» ідеї.\nБуло б дивно, якби піддатливий матеріал не використали.\nБув негідник – його використовували.\nЗ Лімонова зліпили провокатора і зрадника насамперед народної ідеї, зрадника лівої ідеї, зрадника рівності і пролетаріату.\nБрешуть, раболіпствують і принижуються.\nПочали війну з сусідами і переживають катарсис звільнення з рабства, коли утискають слабких сусідів. Кричать на стару актрису: зрадниця! Посміла стара засудити війну. Як можна говорити, що «думаєш про Росію», якщо через убогу імперіалістичну фантазію гинуть російські люди; вважаєте, що їх вбивство потрібне задля користі народу?\nБелетрист запевняє, що вбивства відбуваються заради «осинок, берізок, пацанчиків у дворі», а на те, що пацанчики могли б жити, а їх вбивають через дурну потребу розширити кордони, не зважає. Війна Лімонова, Залдостанова, Прілєпіна, Суркова, Мотороли йде аж ніяк не проти зовнішнього ворога – спробували б вони воювати з американськими генералами. І не проти олігархів і капіталізму вони борються. Уявити не можна, щоб вони виступили проти Путіна, Тимченка, Ротенберга, Габрелянова, Ковальчука, Сєчіна. Війна, як завжди буває в імперіях, з власним народом.\nСтараннями неопатріотов змінюється аж ніяк не зовнішнє середовище, вороже Росії (Америка, Альбіон і т. п.), а власне суспільство, війну ведуть з інакодумцями. Немає жодної статті, в якій би не було доносу на публіку, що не розділяє ідеалів напористого патріотизму. Реальної турботи про Батьківщину в цьому тиску немає: становище «народу», який ототожнюють з «державою» насправді стало гіршим, як це неминуче трапляється при нерозумній і злодійській тиранії.\nЛівий дискурс забули. «Молодий негідник» став «літнім негідником» і хоче спокою.\nСтворити імперію і стати новою елітою – ось, власне і все; ця витівка стала найбільш осмисленою акцією агресивного підлітка Савенка.


Укроборонпром створив нового «охоронця» стратегічних об’єктів - . Преса України - новини, свіжі новини, останні новини. uapress.info\nУкроборонпром створив нового «охоронця» стратегічних об’єктів\nАня Мартинюк 12 жовтня 2018, 10:34\nНа міжнародній виставці зброї увагу привернуло українське творіння - радіолокаційний комплекс «Харза». Він допоможе краще охороняти об’єкти, такі як склади боєприпасів, від дронів, диверсійних груп та інших небезпек.\nДержконцерн «Укроборонпром» представив на Міжнародній оборонній виставці «Зброя та безпека» чергове своє творіння. Мова йде про мобільний радіолокаційний комплекс охорони периметра «Харза».\nЯк відзначили у прес-службі концерну, новинка допоможе краще захищати стратегічні об’єкти, такі як штаби, вузли зв’язку, склади боєприпасів від нападу диверсійних груп та безпілотних літальних апаратів.\n«Комплекс здійснює охорону за допомогою радіолокаційного спостереження в будь-якому напрямку, обробляючи і записуючи інформацію в діапазонах видимого і інфрачервоного випромінювання. Це дозволяє забезпечити цілодобову охорону периметра, території і підступів до об'єктів при будь-якій погоді і часу доби», - розповіли представники «Укроборонпрому».\nТак, «Харза» може помітити невеликий безпілотник на відстані 7 км, людину – в радіусі 18 км, а великі об’єкти, такі як авто чи літак, у радіусі 30 км. Зазначається, що радіолокаційний комплекс може одночасто стежити за 200 цілями. Відбувається цей процес в режимі онлайн.\nЗручні габарити дозволяють розміщувати чи переміщувати комплекс на одноосьовому автомобільному причепі. Крім того, для приведення «Харзи» в активний стан достатньо 7 хвилин. Як повідомлялось раніше, в Україна представила на виставці «Зброя та безпека» безшумний міномет «Шепіт».


Ви коли-небудь чули про те, що такепірсинг-корсет? Якщо міркувати логічно, то представляється щось на кшталт переплетених стрічок, імплантованих якимось чином під шкіру. Одним словом, видовище не для людей зі слабкими нервами. Насправді ж це - всього лише ще один вид пірсингу, правда, дуже оригінальний. Він став дуже популярним серед дівчат. Робиться пірсинг-корсет на спині, за що і отримав таку назву. Далі ми розповімо, яким чином виконується дана процедура, а також завдяки чому такий вид пірсингу знайшов воістину величезну популярність серед молоді.\nПочувши словосполучення «пірсинг-корсет» багатопочинають губитися, оскільки уявити собі подібне досить-таки важко. Треба сказати, що це всього лише дуже оригінальний і екстравагантний вигляд, своєрідне прикраса переважно жіночого тіла. Якщо звичайний пірсинг може зробити практично будь-який майстер, то ось це "чудо" можуть виконати далеко не всі. Насправді процес цей досить-таки неприємний і болісний, що полягає в тому, що на спині необхідно закріпити паралельно один одному кільця з вставленої в них кольоровою стрічкою. Коли пірсинг процедура закінчена, згадане "прикраса" своїм виглядом дуже нагадує звичайний жіночий корсет, ось тільки плаття відсутня.\nІмплантація його багато фахівців називають непросто процесом, а навіть операцією. Оскільки вона досить болюча, а результат іноді непередбачуваний, пацієнту для початку ставлять так званий плей-корсет. Він має на увазі впровадження декоративних кілець зі шнурівкою. Протягом всього процесу установки плей-корсета пацієнт практично не відчуває болю. Після закінчення він може бачити результат, який буде точною копією того, що називається пірсинг-корсет. Тому будь-який бажаючий може спробувати нанести малюнок собі на спину і подивитися, чи гарно він виглядатиме.\nОднак необхідно підготувати себе до того, щопісля того, коли вам встановлять пірсинг-корсет, ще дуже довго потрібно буде стежити за проколами. Оскільки в результаті операції на вашій спині утворюється близько 12-15 отворів, їх кожен день слід промивати спеціальним розчином. Розслаблятися ні в якому разі не можна, адже якщо припинити процедури, ці області можуть почати запалюватися і навіть гноїтися. В результаті може з'явитися пухлина, через яку доведеться видаляти цю «красу», а всі ваші муки виявляться марними.\nНе варто обнадіювати себе тим, що вже черезпару тижнів можна буде показувати знайомим і друзям незвичайний пірсинг. Процес загоєння проходить досить довго і може коливатися від трьох до шести місяців, в залежності від імунітету і здоров'я людини. До цього моменту ваш пірсинг не виглядатиме достойно: постійно кровоточать проколи, невеликі припухлості. У цей період потрібно вживати в їжу якомога більше продуктів з вмістом цинку. Саме він буде сприяти швидкому загоєнню ран. Пірсинг-корсет, фото якого ви бачили в салоні татуювань, зможе стати таким же гарним і захоплюючим тільки після тривалого догляду, так що приготуйтеся бути терплячою і витривалою.\nЯк правильно підібрати і з чим носити корсет\nПірсинг брови. Краса вимагає ...\nІндастріал-пірсинг: як не стати жертвою краси\nПрокол хряща вуха і тонкощі цієї процедури\nЯк зшити корсет своїми руками красиво?\nПірсинг-салони в Москві: де розташовані, які послуги?


У Великій Британії помер принц Філіпа: чи зможе Єлизавета II відректися від престолу - Політика - TCH.ua\nЕксперти вважають, що королева продовжить бути главою держави якомога довше.\nМалоймовірно, що королева Великої Британії Єлизавета II зречеться престолу після смерті її чоловіка герцога Единбурзького Філіпа.\nПро це заявили експерти, що займаються аналізом ситуації в монаршої сім'ї, — пише Reuters.\n"Є всі підстави вважати, що вона в доброму здоров'ї, так що при вдалому збігу обставин королева продовжить бути главою держави якомога довше", — заявив історик королівської сім'ї Х'юго Вікерс. Він вважає, що королева не буде відрікатися від престолів.\nТакої точки зору дотримується і дослідник панівної династії Віндзорів Роберт Лейсі.\n"Королева може злегка відійти від справ. Але королева точно залишиться на троні", — вказав він.\nЗауважимо, що Єлизавета II, яка є глибоко релігійною людиною і главою Церкви Англії, розглядає присягу про правління до останнього подиху, яку вона дала під час коронації, як непорушну.\nПожертви замість квітів: влада просить не покладати букети на згадку про принца Філіпа\nНагадаємо, що церемонія коронації Єлизавети II відбулася у Вестмінстерському абатстві 2 червня 1953 року. Це була перша коронація британського монарха, що транслювалася по телебаченню (трансляція коронації йшла в прямому ефірі, її подивилися 27 мільйонів осіб).\nКоролева Єлизавета II стала другим монархом Сполученого Королівства, що відзначив діамантовий ювілей правління — святкування 60-річчя сходження на престол. Першою була королева Вікторія в 1897 році.\nВ знак поваги до принца Філіпу: члени королівської сім'ї поміняли свої аватарки в соцмережах\n"Хотів би поїхати в Росію, хоча ті виродки вбили половину моєї родини": життя і скандальні заяви принца Філіпа\nВідео Новини світу: яким принца Великої Британії запам'ятала країна


На Хмельниччині +786 нових випадків COVID. Померли 11 хворих : 14:10:2021 - vsim.ua\nНайбільше випадків хвороби зафіксували у Хмельницькому районі.\nЗареєстрували ще 11 смертей. Наймолодшому чоловікові було 38 років.\nНа коронавірус хворіє 8104 жителів Хмельниччини, серед них 963 дитини. За минулу добу захворіло ще 786 людей. Такі дані оприлюднили в облдержадміністрації станом на 14-ту годину.\n471 - Хмельницький район\n165 - Шепетівський район\n150 - Кам’янець-Подільський район.\nЗа минулу добу проведено 2652 дослідження методом ПЛР, 315 - методом ІФА, 504 - тести на антиген.\nНаразі на лікуванні перебуває 8104 особи: 1104 лікується стаціонарно, 7000 - амбулаторно. З них 963 - дитини, 176 - медпрацівників.\nКП "ХІЛ" хворих - 177, підозр - 13\nКНП "Дунаєвецька БЛ" хворих - 107, підозр - 7\nКНП "Городоцька МБЛ" хворих - 69, підозр - 1\nКНП "Красилівська БЛ" хворих - 100, підозр - 1\nКНП "БЦРЛ" Слобідко-Кульчієвецька хворих - 111, підозр - 3\nКНП "Хмельницька МЛ" хворих - 171, підозр - 8\nКП "Славутська МЛ" хворих - 50, підозр - 12\nКНП "Шепетівська БЛ" хворих - 100, підозр - 14\nКНП «Волочиська БЛ» хворих - 41, підозр - 2\nКНП "Ізяславська МБЛ" хворих - 19, підозр - 1\nКНП "Старокостянтинівська БЛ" хворих - 37, підозр - 5\nКНП Нетішинської МР "Спеціалізована медико-санітарна частина м. Нетішин" хворих - 19, підозр - 0\nКНП "Кам'янець-Подільська міська лікарня" хворих - 60, підозр - 0\nКНП «Полонська МБЛ» хворих - 28, підозр - 7\nКНП "Чемеровецька БЛ" хворих - 12, підозр - 6.\nЗавантаженість ліжкомісць з киснем у закладах області - 55,8%. В лікарнях перебувають 1104 хворих, 80 - з підозрою.\nЗагалом на Хмельниччині одужало вже 91827 осіб - це 90% від підтверджених випадків. Минулої доби +326 випадків одужання:\n182 - Хмельницький район\n31 - Шепетівський район\n113 - Кам’янець-Подільський район.\nНаразі у Хмельницькій області зареєстровано 2138 летальних випадків внаслідок ускладнень через COVID. Померло ще 11 хворих. Що відомо:\n4 - Хмельницький район (жінки 72, 83, 75 і 86 років)\n1 - Шепетівський район (73-річний чоловік)\n6 - Кам’янець-Подільський район (жінки 69, 72, 71 рік, чоловіки 79, 38 років,64 роки).\nХто відповість, чому ми вже два роки не можемо подолати цей вірус？Про Китай вже навіть не згадують, а ми ще в ковіді.\nЦя Вакцинація не проста,а страшна зараза,заради якої людям заборонять усе.\nНадюша Чорная reply Тамара Клінчук\nТамара Клінчук і звідки Ви цей брєд берете?\nТак може сказати Людина, яка не хворіла на ковід, або хворіла в легкій формі. А коли пневмонія, задишка, температура висока, і падає ситурація- ці люди вже 100 разів пожаліли, що не зробили те щеплення. І просять Бога викарапкатись.\nКопійки прилипають? Брєд. Де докази? Фото, Відео? Ми на роботі теж перевіряли це - бред, не лякайте людей. Це неправда.\nЧитач62 reply Читач26\nТаке буває один на 1000 випадків. І це не причина прививка.\n15:56 Якою буде погода у Хмельницькому наступного тижня 14:36 Хмельничанин Андрій просить відремонтувати тротуар на «Темпі» (ФОТО) 13:57 Дотримання карантину на Хмельниччині контролюватимуть мобільні бригади 12:38 У Кам’янці-Подільському шукають зниклого 50-річного чоловіка Від читача 17:39 На щорічній зустрічі Європейської асоціації кардіо-торакальних хірургів Хмельниччину представляє головний кардіохірург області 11:35 Пожежа у Хмельницькому районі: під час гасіння знайшли тіло 73-річного чоловіка 10:39 На Трудовій зіткнулися мікроавтобус та легковик. Водія «ВАЗу» затиснуло в авто (ФОТО) photo_camera 09:29 В Україні — понад 11 тисяч нових випадків COVID-19. Скільки на Хмельниччині 18:09 Де у Хмельницькому відключатимуть світло 18 жовтня (АДРЕСИ) 17:15 Жителька Хмельниччини додавала в каву канабіс. Суд звільнив її від покарання 16:21 Хмельничан попереджають про тумани: прогноз від Укргідрометцентру


Головна / Новини / Чемпіонати України з легкої атлетики серед юнаків та дівчат\nЧемпіонати України з легкої атлетики серед юнаків та дівчат\nНаприкінці вересня 2015 року пройшли два юнацьких чемпіонати України з легкої атлетики.\nМолодші юнаки та дівчата (2000р.н. та молодші) змагалися в м.Кіровоград 20-21 вересня. На цих змаганнях тріумфувала учениця 9 класу ХРЛІСП Подгородецька Єва, яка одержала перемогу в трьох видах програми: бігу на 100м, 200м, естафеті та була срібною призеркою у стрибках в довжину. Разом з Євою до складу естафетної команди-переможниці перемогу входили Лебідь Еліза та Панаріна Ірина. Федунків Валерія виборола срібло в бігу на 100 м з бар’єрами.\nЮнаки та дівчата 1998 р.н. та молодші змагалися в м.Луцьк 25-26 вересня. З цього чемпіонату учні ХРЛІСП привезли 4 срібних медалі: Лукашенко Маргарита у штовханні ядра, Овчаренко Олексій в бігу на 110 м з бар’єрами, Романець Владислав в потрійному стрибку та Ненько Аліна в естафеті.


Сьогодні ми поговоримо про алкогольні напої. Приємна тема, чи не так? Я сам люблю, грішною справою… Але не захоплююся. І вам не раджу. Ось недавно запрошували на свято “Божоле нуво” – традиційний день першого відкриття пляшок французького вина “божоле” нового урожаю, – але я не пішов. Чесно скажу: перш за...\nУельс описується як одна з прадавніх країн в світі, де є свідоцтва проживання людей старовиною до 200 000 років. Європейські кельти, прибулі до Уельсу близько 600 року до нашої ери, принесли з собою знамениті уельські відмінні риси, що виявляються в мові, привітності і багатій фантазії місцевих жителів. Подальше перебування тут...\nПодорож в маленькі європейські міста – задоволення для вибраних. Розмірений ритм провінції і післяобіднє затишшя не порівняються з киплячими, різноколірними мегаполісами. Втім, досить часто невеликі міста по популярності не поступаються столицям-гігантам.\nВідомий на весь світ Кембрідж (Cambridge) знаходиться в двох годинниках їзди від киплячого, працелюбного Лондона. У виставі багато, це –...\nМої приємні спогади про готель “Чутен Глен” починаються з лондонського аеропорту Хитроу. Настрій у прикордонника явно міняється,...


У Канаді Tesla на автопілоті втікала від поліції, поки водій та пасажир спали\nНеділя, 20 вересня 2020, 02:19\nУ канадській провінції Альберта поліцейські влаштували погоню за автомобілем Tesla Model S, яким керував автопілот, тоді як водій та пасажир – спали на передніх сидіннях.\nПро це повідомляє поліція провінції, передає Громадське.\nІнцидент стався ще в липні на шосе біля міста Понока, але розповіли про нього лише зараз. Працівник дорожньої поліції помітив автомобіль, який рухався зі швидкістю 140 кілометрів на годину. Коли правоохоронці спробували наздогнати авто, воно пришвидшилось до 150 км/г.\nВсе б нічого, але поліція помітила, що передні сидіння в машині відкинуті, на них лежать двоє людей і, вочевидь, сплять.\nУ підсумку поліції вдалося наздогнати дітище Ілона Маска, за кермом якого перебував (у цьому випадку саме просто перебував) 20-річний водій. За перевищення швидкості його позбавили прав на добу.\nПісля подальших консультацій з юристом поліція висунула власнику машини обвинувачення у небезпечному водінні. У поліції наголосили, що хоч сучасні автомобілі мають автопілот і інші подібні штуки, вони лише є додатковою системою безпеки, а водії продовжують нести відповідальність за керування.\nJaguar випустить новий електрокар для конкуренції з Tesla\nполіція Tesla Канада\nСпекотна спека: погода в Луцьку на суботу, 19 червня\nНадзвичайності тижня: інтернет-збоченець, наркотики в тюрму та махач біля маршрутки (відео)