1.1. Територія, чисельність населення, столиця. Державний устрій,\nОфіційна назва країни — Французька Республіка. Національний прапор — триколірний, з вертикальним розташуванням трьох\nсмуг — синьої , білої і червоної . Національний гімн — «Марсельєза». Девіз — «Воля, Рівність, Братерство». Національне свято — День взяття Бастилії — 14 липня. Столиця — місто Париж.\nТериторія — 550 000 кв. кілометрів. Населення 58,300000 чоловік, у\nтому числі близько 3,500000 — іноземці (в основному робітники і члени\nїхніх родин). Континентальна Франція нараховує 96 департаментів, включаючи Париж як\nокремий департамент. У її склад також входять 4 заморських департаменти\nКаледония, Французька Полінезія, Французькі австралійські й антарктичні\nземлі, острови Майотта, Уоллис і Футуна) і спеціальна територіальна\nодиниця — острова Сен-Пьер і Микелон. У країні з 1958 р. існує режим П’ятої Республіки, відмітною рисою якої\nє широкі повноваження президента і сильна виконавча влада. Президент, що обирається на 7 років шляхом загального і прямого\nголосування на основі мажоритарної системи в 2 тури, є главою держави.\nВін стежить за дотриманням конституції і забезпечує нормальне\nфункціонування державних органів. Він призначає прем’єр-міністра і\nчленів уряду, головує в Раді міністрів, керує збройними силами,\nпризначає на вищі державні цивільні і військові посади. Він наділений\nтакож правом розпуску Національних зборів. Уряд, відповідно до конституції, «визначає і здійснює політику країни».\nВін відповідальний перед парламентом, йому може бути винесений квотум\nнедовіри з боку Національних зборів. Парламент складається з двох палат — Національних зборів і Сенату.\nЗаконодавча діяльність парламенту зводиться до таких питань, як бюджет і\nподатки, основи цивільного і карного судочинства, трудове і виборче\nправо, загальні принципи оборони, утворення, місцеве самоврядування,\nдозвіл ратифікації міжнародних договорів і угод.\nНаціональні збори(Assamblee Natіonale) — нижня палата парламенту (577\nдепутатів, з них 555 від метрополії, 22 — від заморських департаментів і\nтериторій) — обирається на 5 років шляхом прямого загального і таємного\nголосування по мажоритарній системі в два тури. У голосуванні беруть\nучасть громадяни, що досягли 18 років. Останні вибори в Національні\nзбори проходили 25 травня і 1 червня 1997 року. Голова Національних\nзборів — Раймон ФОРНИ (ФСП) (Raymond Fornі). Обраний 29 березня 2000\nСенат (Senat) обирається на основі непрямого голосування (колегія\nвиборців складається з депутатів Національних зборів, генеральних і\nмуніципальних радників). Відповідно до Конституції голова Сенату, у\nвипадку вакансії посади президента, виконує його обов’язку до нових\nвиборів. Сенат обговорює законопроекти, спрямовані йому Національними\nзборами або безпосередньо внесені урядом. Склад Сенату (321 чіл.)\nобновляється на третину кожні три роки. Склад Сенату обновлений на одну\nтретину 23 вересня 2001 р. Термін повноважень кожного сенатора складає 9\nроків. Кристиан ПОНСЛЕ (ОПР)(Chrіstіane Poncelet)- голова Сенату. Обраний 1\nжовтня 2001 року. Конституційна рада стежить за дотриманням положень\nКонституції у всіх сферах державної діяльності. Він контролює дотримання\nзаконності при проведенні референдумів, повідомляє їхні результати,\nвизначає відповідність прийнятих законів положенням конституції.\nСкладається з 9 членів, термін повноважень яких — 9 років. Місцеві органи влади. Франція (без обліку заморських володінь)\nподіляється на комуни (понад 36 тис.), департаменти (96) і регіони (22),\nде прямим загальним голосуванням обираються відповідно муніципальні,\nгенеральні і регіональні ради, що мають у своєму розпорядженні бюджет і\nвиконавча влада на місцях. Функцію представника держави в департаментах\nі регіонах виконують префекти, призначені президентом країни.\nНайбільш впливовими партіями є Об’єднання в підтримку республіки, Союз\nза французьку демократію (блок партій), Соціалістична, Комуністична і\nРеспубліканська партії, Центр соціальних демократів, Рух лівих\nрадикалів, Республіканська партія радикалів і радикал соціалістів,\nНаціональний фронт. Самою масовою профспілковою організацією є Загальна\nконфедерація праці. Франція має у своєму розпорядженні найбільші в Західній Європі збройні\nсили. Франція є постійним членів Ради Безпеки ООН, політичної організації\nНАТО, ЗЕС, входить до складу «клуба» ядерних держав. В основі зовнішньополітичної концепції — проведення активної самостійної\nзовнішньої політики. Пріоритетний напрямок міжнародної діяльності Парижа\nОсобливістю економіки Франції є висока частка держсектора, сформованого\nв результаті трьох хвиль націоналізації (1936, 1945, 1982 р.). Навіть\nпісля реалізації двох масштабних програм приватизації 1986-1988 і\n1993-1997 р., що проводилися правими урядами, його частка у ВВП\nзалишається однієї з найбільш високих у країнах ЕЄС і ЄС. Відповідно\nоднією з найважливіших складових частин системи державного регулювання\nекономіки є інститути керування держсектором.\nРазом з тим, очевидні слабкості французької економіки, що виявилися\nнаприкінці 70-х — початку 80-х років і загострені нафтовою кризою,\nпризвели до перегляду представниками ведучих політичних сил своїх\nпозицій щодо ефективності дирижистских методів керування, результатом\nчого став поворот до обмеження господарської діяльності держави і\nполітики дерегулвання. Її найбільш важливими проявами стали зміни в\nсистемі планування — його децентралізація, відмовлення від бюджетного\nпрограмування, значне звуження галузевого втручання.\nБув здійснений перехід до активізації так званої «горизонтальної»\nполітики, що допускає створення загальних сприятливих умов для\nдіяльності підприємств. Така політика включає як макроекономічні і\nрегламентацйні компоненти (чіткість і стабільність правил гри,\nконкурентне законодавство), так і пріоритетна увага до інфраструктурних\nі адміністративних параметрів (щільність і якість суспільних служб,\nпідготовка кадрів, наукові дослідження, зв’язок).\nПісля перемоги на президентських виборах 1995 р. Жака Ширака у Франції\nрізко активізувалася політика дерегламентації господарської діяльності.\nРеалізація програми реформ державного управління дозволила досягти\nдосить помітної децентралізації механізмів прийняття адміністративних\nрішень, зм’якшення режимів, що регламентують підприємницьку активність.\nФранція входить в п’ятірку високорозвинутих країн світу. За розмірами\nтериторії і населення вона входить до найбільш великих країн Європи.\nФранція знаходится на четвертом місці післе США, Японії, Германії по\nоб’ємах ВВП, промислового виробництва і частки в світовій торгілв і на\nтретьому – за розміром банківськоі діяльності. На долю Франції припадає\n17% промислового і 20% сільськогосподарського виробництва Западноі\nЕкономіка Франції відрізняється могутньою індустріальною базою і\nдиверсифіцированим виробництвом з добре розвиненими стратегічно\nважливими галузями (авіаракетобудування, енергетика, транспорт і\nзв’язок, агропромисловий сектор). З родовищ корисних копалин найбільш\nзначні запаси кам’яного вугілля, залізної руди, бокситів, газу, уранових\nруд, калійних солей.\nВажливе місце в економіці країни займають наукові дослідження й\nінформаційне обслуговування. Франція веде наукові дослідження з широкого\nколу проблем: атомна енергетика, авіаційна техніка, устаткування засобів\nзв’язку, деякі види електроніки промислового призначення.\nВизначальними рисами політики державного регулювання економіки Франції є\nтрадиції економічного дирижизма, характерні для післявоєнного періоду,\nщо призвело до створення розгалуженої системи державного планування,\nпроведенню активної експортної, науково-технічної і галузевої політики.\nОдним з ведучих зовнішніх факторів, що впливають на структуру і напрямок\nполітики державного регулювання економіки стала участь Франції в\nЄвропейському співтоваристві, що допускає необхідність інтеграції\nдеректив співтовариства в національне законодавство. Крім того,\nнеобхідність підтримки процесів інтеграції в рамках ЄС створила\nдодатковий стимул до активізації участі держави у фінансуванні\nПроцеси націоналізації — приватизації і політичні цикли основи існуючої\nу Франції системи втручання держави в економіку були закладені ще в 1936\nр., у процесі першої хвилі націоналізації, спровокованої світовою\nекономічною кризою, коли в державну власність перейшов ряд підприємств\nзалізничного транспорту, енергетики, оборонної промисловості й інших\nУ процесі другої хвилі націоналізації 1945-1946 років, проведеної урядом\nгенерала Де Голля й економіки, що зв’язується з післявоєнним\nвідновленням , перелік націоналізованих підприємств був розширений, у\nтому числі за рахунок ряду найбільших страхових компаній і банків. В\nнаступні роки процес «селективної » націоналізації продовжився,\nактивізувавши в період нафтової кризи 1970-х років.\nНайбільше послідовно ідеї державного дирижизма втілила націоналізація\n1982 р., проведена урядом соціалістів після перемоги лівих сил на\nпрезидентських і парламентських виборах у травні-червні 1981 р. Вона\nносила стратегічний характер, оскільки одночасна націоналізація ключових\nгалузей промисловості і фінансової системи забезпечила можливість\nдержаві прямо втручатися у функціонування економіки.\n1981 р. як головну причину націоналізації з’являлася необхідність\nпроведення «нової промислової політики», спрямованої на державну\nперебудову і модернізацію економіки. Державний сектор повинний був взяти\nна себе відновлення всього виробничого апарата. У лютому 1982 р.\nКонституційна рада оголосила націоналізацію відповідної Конституції.\nПолітика націоналізації в той час мала політичну підтримку більшості\nВ результаті здійснення програми націоналізації у власність держави були\nпереведені ряд найбільших фінансових і промислових груп, включаючи\nтранснаціональні корпорації, у тому числі — 36 банків. Після 1983 р.\nдержавний сектор економіки Франції включав близько 3 тис. підприємств.\nНа нього приходилося 31% обороту, 23% працюючих, 28% доданої вартості,\n30% експорту, 49% інвестицій. Держава контролювала майже цілком чорну\nметалургію, все виробництво алюмінію, половину виробництва скла, всю\nтонку хімію, електрону промисловість, енергетику і ядерну промисловість,\nу значній мірі біоіндустрію, інформатику (радіо, зв’язок, виробництво\nелектронної техніки для них), аерокосмічну галузь і виробництво\nАле проведення урядом політики реконструкції й оздоровлення державних\nпідприємств (сумарний дефіцит по новому державному секторі складав 7,5\nмлрд. франків) наштовхувався на опір профспілок, що відстоюють\nзбереження старих робочих місць.\nНездатність держави провести ефективну програму структурної перебудови,\nістотно підвищити ефективність націоналізованих підприємств, погіршення\nмакроекономічних показників призвела до поразки соціалістів на\nпарламентських виборах у березні 1986 р. і формуванню кабінету правої\nкоаліції на чолі з новим прем’єр-міністром Жаком Шираком.\nМіттерана був прийнятий Закон «Про методи приватизації», а в жовтні —\nпакет урядових приватизаційних декретів. Протягом 1986-1988 років було\nприватизовано 1100 підприємств. За два роки була приватизована така ж\nкількість підприємств, на роздержавлення яких уряд М. Тетчер затратило\nПісля переобрання в 1988 р. Міттерана на другий термін, процеси\nприватизації були згорнуті. Соціалістами був проголошений принцип\nзбереження розмірів і структури державного сектора, що передбачає\nвідмовлення як від політики приватизації, так і від поновлення процесу\nнаціоналізації. У результаті зміни економічного курсу, прийнята в 1986 і\nрозпланована до 1991, програма приватизації виявилася виконана лише на\nРазом з тим, повного замороження процесів приватизації і націоналізації\nдомогтися не вдалося. У 1988-1991 роках, коли державним підприємствам\nбула надана велика фінансова воля як по скупці активів, так і по\nзалученню додаткового акціонерного капіталу, у приватний сектор перейшло\nблизько 600 підприємств. Паралельно близько 1 тисячі підприємств\nперейшло під контроль держави, хоча ніякого спеціального закону про\nнаціоналізацію не приймалося.\nОдночасно урядом соціалістів проводилися операції по частковій\nприватизації окремих компаній (зменшенню частки в акціонерному капіталі,\nпри збереженні контрольного пакета в руках держави). Крім того, державні\nкомпанії почали продавати свої філії і дочірні фірми приватним\nкомпаніям. Усього в 1988 — 1993 роках було здійснено більш 400 подібних\nПісля чергової зміни кабінету, зв’язаною з перемогою правих сил на\nпарламентських виборах у липні 1993 р., був прийнятий новий закон «Про\nприватизацію», що передбачає приватизацію 12 фінансових і промислових\nгруп, намічених до приватизації ще законом 1986 р. і 9 нових, але без\nуказівки термінів реалізації програми.\nОсобливістю проведеної приватизації була передача державою від 15 до 30\nвідсотків акцій приватизованого підприємства обмеженій групі акціонерів,\nзвичайно фінансово або стратегічно зв’язаних із приватизованою\nкомпанією. Ці «тверді ядра», у законі 1993 р. названі «групами\nстабільних акціонерів», що створювалися урядом, минулого покликані\nзабезпечити стабільність фінансового становища компаній і зберегти їх\nвід агресивної політики окремих власників акцій або спекулятивного\nВибір публічної пропозиції продажу в сполученні з одночасним продажем\nвеликих пакетів акцій групам стабільних акціонерів як метод приватизації свідчить про прагнення\nдержави забезпечити стабільність контролю над приватизованими\nпідприємствами обраними фінансово-промисловими групами, зв’язаними\nперехресною участю. Полюсами трьох найбільш великих з них , ще з кінця\n60-х років стали банки «Суец», «Париба» і «Креди Лионне».\nРазом з тим, криза ринку нерухомості в 1995 р., виявивши неефективність\nвикористання засобів учасниками основних фінансово-промислових груп,\nзмусив уряд допустити різке посилення участі іноземного капіталу в\nприватизації. В даний час система твердих ядер виявляється під тиском\nнових іноземних акціонерів, у ряді випадків потребуючого відмовлення\nкомпаній від участі в низькоефективній системі перехресного володіння\nкапіталом фінансових і промислових груп.\nУ червні 1997 р після перемоги на парламентських виборах, новий уряд\nсоціалістів на чолі з Л. Жоспеном продовжив стратегічний курс на\nприватизацію, ввівши в програму денаціоналізації три найбільших компанії\n«Франс Телекому «, «Ер Франс» і «Томсон». Разом з цим змінилася\n1) відбулося відмовлення від універсальних для всіх компаній моделей\nроздержавлення, 2) держава бере на себе реструктуризацію приватизованого\nпідприємства, його підготовку до виходу на ринок акціонерного капіталу,\n3) зберігається високий ступінь контролю держави над приватизованими\nПринцип вільного визначення цін за правилами конкуренції офіційно\nзакріплений у законі від 1 грудня 1986 р. Передбачається два випадки\nможливого регламентування: для видів діяльності в які цінова конкуренція\nобмежена законодавством або для монополій, а також як тимчасову міру у\nвипадку розрегулювання ринку.\nКонтроль і санкції у відношенні практики картелів, демпінгу,\nдискримінації відносяться до області карної і цивільної юрисдикції незалежного адміністративного органа, якому з 1987\nр. були надані повні права в рішенні і санкціонуванні — Раді\nКонтроль над операціями по концентрації підприємств належить\nміністерським органам. Крім того, значчну роль грають наднаціональні\nоргани захисту конкуренції, сформовані в рамках Європейського\nТак, у рамках вступившого в силу у вересні 1990 р. Регламенту ЄС про\nконтроль над концентрацією (злиттям або поглинанням) компаній\nпередбачається обов’язкове попереднє повідомлення про об’єднання\nкомпаній із сукупним світовим оборотом у 5 млрд. ЕКЮ Комісії\nЄвропейського співтовариства (КЕС).\nОдержавши повідомлення про майбутню угоду КЕС протягом місяця повинна\nвинести одне з трьох рішень :\nа) операція не підпадає під дію регламенту ЄС і повинна регулюватися\nб) операція відповідає принципам єдиного ринку і може бути зроблена без\nв) операція викликає серйозні сумніви щодо її відповідності принципам\nвільної конкуренції на Єдиному внутрішньому ринку ЄС і вимагає\nдодаткового вивчення, на яке приділяється чотири місяці.\nЩорічно КЕС розглядає близько 1000 справ про порушення конкуренції і не\nменш 150 справ про злиття і придбання на ринку ЄС.\nОсоблива увага приділяється рівному доступові фірм на ринок державних\nзакупівель. Так, 3 січня 1991 р. була створена міжміністерська комісія з\nконтролю за ринками державних замовлень і суспільних робіт.\n29 січня 1993 р. був прийнятий закон Сапена про регулювання ринку\nсуспільних робіт. Закон розширив арсенал законодавчих заходів,\nспрямованих проти порушення правил при проходженні і висновку\nконтрактів. Зокрема, у ньому передбачалося створення при міністерстві\nюстиції Франції Центральної служби по боротьбі з корупцією, комісій, що\nдіють на рівні департаменту.\nЗакон передбачає обов’язкову участь у розгляді контрактів на суспільні\nроботи представників опозиції і Генеральної дирекції з питань\nконкуренції і споживання — DGCCRF.\nСтратегічними напрямками наукової політики Франції, закладеної генералом\nДЕ Голлем після другої світової війни, були забезпечення національної\nнезалежності країни у військових і енергетичних областях, а також в\nобласті транспорту і космосу. Ця стратегія була орієнтована, насамперед\n, на великі державні підприємства і добре підготовлений інженерний\nкорпус, здатний вирішувати поставлені задачі. Результатами її реалізації\nстали надзвуковий пасажирський літак «Конкорд», літаки сімейства\n«Аэробус», високошвидкісний залізничний транспорт, могутня аерокосмічна\nпромисловість і атомна енергетика. При цьому на розробку ракети-носія\n«Аріан» або літака «Аэробус» Франція витратила в п’ять разів менше\nзасобів, чим американці при створенні аналогічної продукції, що свідчить\nпро високий рівень французьких учених. В даний час державна підтримка\nнаукових досліджень націлена на розвиток високих технологій. Бюджетне\nфінансування наукових досліджень здійснюється через Національний комітет\nз науки. У 1999 році державні витрати на науку склали 2,3% ВВП. Одним з\nорганів, що координують дії міністерств в області наукових досліджень і\nфінансування науки, є Міжміністерска рада. На ній розглядаються\nпринципові питання науково-технічної політики, включаючи організаційну\nструктуру проведення наукових досліджень. Слабким місцем Франції\nзалишається низький рівень фінансування наукових досліджень приватним\nсектором. Одним із способів поліпшення даної ситуації французи бачать у\nприпиненні дотацій досліджень на великих фірмах (до останнього часу 86%\nдержавної допомоги на наукові дослідження концентрувалися в руках шести\nДоцільність державного планування у Франції, як правило, обгрунтовується\nможливістю здійснення їм , з тим або іншим ступенем ефективності, трьох\n— колективного процесу ідентифікації проблем, поставлених економічним і\nсоціальним розвитком, пошуку і пропозиції конкретних рішень ;\n— розробки системи правил, спрямованих на створення більш удосконаленого\nфункціонування економіки і ринку;\n— вироблення цілісної системи середньострокових задач і пріоритетів\nдержавної політики, що може бути записана в довгострокову перспективу.\nСистема державного планування за період свого існування перетерпіла\nдосить істотну трансформацію. На першому етапі, головним чином у\n1947-1953рр., планування мало на меті післявоєнне відновлення економіки.\nВироблялося кількісне планування відновлення потужностей шести галузей —\nвиробництва вугілля, електроенергії, сталі, цементу, а також\nпромислового і сільськогосподарського машинобудування і транспорту.\nТакож мова йшла про розподіл фондів, що надходять відповідно до плану\nПотім планування утрачає свій галузевий характер і стає в більшому\nступені макроекономічним. До початку 70-х років зв’язок між планом і\nбюджетом країни складається головним чином у розподілі інвестиційних\nкредитів держави на розвиток промислової інфраструктури.\nПісля початку нафтової кризи темпи економічного росту в країні стають\nневизначеними, і держава втрачає можливість довгострокового\nпрогнозування інвестиційних витрат держави. Починаючи з 1976р., головним\nу плануванні стає принцип вибірковості. Виділяються пріоритетні\nнапрямки, по яких держава зобов’язується не проводити бюджетних\nкоректувань, поза залежністю від економічної коньюнктури.\nСистема вибіркового планування виявилася досить неповороткою — до\nсередини 80-х років вона складалася з 12 пріоритетних програм, що\nвключали у свою чергу 51 підпрограму, 191 заходи, розбитих на 492 більш\nдрібні заходи. Ці програми характеризувалися своєю різнорідністю і після\nприходу в 1986 р. правого уряду на чолі з Ж. Шираком від них\nВ даний час планування будується на принципі діалогу і погоджень різних\nпартнерів (державної адміністрації, підприємців, профспілок) з\nекспертами при виробленні цілісного середньострокового уявлення про\nсоціальний і економічний розвиток у сполученні з довгостроковим\nпрогнозуванням. У середньостроковій і далекій перспективі план являє\nсобою державний інструмент, покликаний забезпечити несуперечність рішень\nуряду. Керівництво і координація процесу планування здійснюється Генеральним\nкомісаріатом планування (ГКП). Основними задачами ГКП є розробка плану,\nконсультування уряду і довгострокове прогнозування. У складі ГКП\nпрацюють усього близько 70 кадрових відповідальних працівників. Таким\nчином, ГКП може виконувати лише стимулюючу і координуючу функцію.\nКоординація між різними відомствами передбачає, що ГКП розглядається як\nнейтральна установа, підлегле за посередництвом Генерального секретаря\nФормальним підсумком планових розробок стає прийняття двох типів\nдокументів, що мають різний статус. Насамперед це офіційний план, що подається від імені Уряду в парламент\nдля обговорення і голосування..\nПідготовка плану починається зі складання рамкового урядового документа.\nПотім проходить етап узгодження з основними економічними і соціальними\nгрупами країни, яким пропонується взяти участь у роботі тематичних\nкомісій, які організують ГКП і об’єднуючих представників адміністрації,\nпрофспілок, підприємців і експертів. Наступний етап складається з\nміжвідомчих погоджень, у ході яких Уряд проводить останній вибір\nваріантів і подає законопроект плану на розгляд Економічної і соціальної\nради. З урахуванням рекомендацій Ради, Уряд подає модифікований проект\nплану на голосування в Парламент (Національні збори і Сенат), де в\nпроцесі обговорення можуть бути Другим типом документів є доповіді\nКомісій, що розробляються паралельно зі складанням плану, і не є\nобов’язковими для Уряду. Голова Комісії обирається за межами ГКП і може\nне входити до числа чиновників (наприклад, бути підприємцем, експертом,\nпрофспілковим діячем). ГКП сприяє Голові в організації робіт, відповідає\nза секретарське обслуговування, але ведення робіт здійснюється самим\nДоповіді комісій прагнуть досягти консенсусу навколо розглянутих питань.\nУ випадку збереження розбіжностей протилежні думки також включаються в\nдоповіді. Основними темами, розглянутими Комісіями, є питання:\n— пристосування Франції в промисловій , торговельній , і фінансовій\nсферах до європейського ринку;\n— зайнятості і соціальних взаємин;\n— народного утворення і підготовки кадрів;\n— наукових досліджень;\n— рівня життя;\n— ефективності держави.\nПісля приходу до влади уряду соціалістів, у 1982 р., ГКП заснував Групи\nпромислової стратегії (GSІ), що являють собою установи, що здійснюють\nдослідження і багатобічні узгодження стану і перспектив розвитку\nфранцузької промисловості в рамках галузевих підходів (хімія\nбудівництво, агропром і т.д.), або по визначеній тематиці (технологія,\nзовнішня торгівля, дрібний і середній бізнес і т.д.).\nУ період приходу до влади правого кабінету Ж. Шираку, мова йшла про\nзначне звуження повноважень ГКП і його перетворенні в комісаріат зі\nстратегії. Повернення соціалістів призвело до нового посилення\nГенерального комісаріату планування відповідно до правила, що він «лише\nзамовляє, але не робить сам «.\nГКП не керує процесом виконання Плану, що здійснюється іншими\nінстанціями, але контролює його виконання, готує документи про хід\nвиконання Плану. ГКП замовляє проведення досліджень і прогнозів різним\nспеціалізованим інститутам і організаціями, офіційно прикріплених до\nнього . Це Центр перспективних досліджень і економіко-математичних\nметодів у плануванні (CEPREMAP), Центр перспективних досліджень і\nміжнародної інформації (CEPІІ), Центр вивчення доходів і витрат (CERC),\nЦентр по вивченню і спостереженню умов життя (CREDOC).\nГКП має у своєму розпорядженні бюджетні ресурси, що використовуються для\nфінансування спеціальних досліджень і розробок, для реалізації яких\nНаукові комітети, що поєднують експертів у визначеній області, на\nконкурсній основі відбирають конкретні дослідницькі лабораторії.\nРозпочинаючи з підготовки Х плану (1989-1992 р.), було зроблене\nвідмовлення від кількісного наповнення плану. Розробка Плану стала\nґрунтуватися на стратегічному (в основному якісному) підході. План став\nформулювати задачі і зобов’язання, прийняті Урядом для їхнього\nдосягнення, причому ці задачі визначалися в більшому ступені в якісному,\nа не кількісному вираженні, скоріше у відносних, ніж абсолютних\nНапрямок галузевої «структурної» політики в рамках планування до кінця\nвісімдесятих років відходять на другий план, поступаючись місцем\n«горизонтальній» політиці планування, що допускає створення стабільних і\nсприятливих умов для діяльності підприємств:\n— контроль над обов’язковими відрахуваннями;\n— чіткість і стабільність правил гри, розвиток законодавства, що\nрегламентує життєдіяльність підприємств і конкуренцію;\n— якість адміністративного керування, підготовка кадрів, наукові\nНаприклад, в області державних фінансів встановлюються два правила:\nбюджетний дефіцит повинний з кожним роком скорочуватися, а державні\nвитрати рости повільніше, ніж ВВП. В області державних витрат План\nвизначає пріоритетні сектори (утворення, підготовка кадрів, наукові\nдослідження, культура) витрати на які зможуть рости більш швидкими\nтемпами. Також у переліку планованих мір економічної політики\nвраховуються всі зобов’язання, що випливають з участі країни в\nУ План входять пропозиції по зміні структури відомств, що здійснюють\nекономічну політику держави, кола їхніх повноважень, рівня автономії і\nт.д. Також у Плані встановлюється нормативний коефіцієнт ефективності\n(мінімальної рентабельності), службовець критерієм децентралізованого\nвибору інвестицій націоналізованими підприємствами.\nПланування розвитку регіонів виробляється як централізовано, на\nзагальнодержавному рівні, так і на регіональному рівні. Однак тексти\nрегіональних програм повинні в обов’язковому порядку надаватися\nпрефектами регіонів на рівні департаментів і Комітетів регіонального\nекономічного розвитку (CODER), що виражають інтереси держави.\nПісля прийняття Закону від 2 березня 1982 р. “Про децентралізації” і 23\nлипня 1982 р. про реформу планування, механізм координації між\nнаціональним і регіональним планами був удосконалений, за рахунок\nвведення інституту планових контрактів. Планові контракти заключаються\nміж державою й окремим регіоном терміном на п’ять років і спрямовані на\nвиконання загальних пріоритетів в області економічного розвитку й\nоблаштованості території. Кожна сторона зобов’язується забезпечити\nфінансування конкретних дій.\nОсновними напрямками контрактного фінансування є: підготовка кадрів,\nнаукові дослідження, розвиток комунікацій, (головним чином автошляхи). У\nзалежності від ступеня економічного розвитку регіону пропорція між\nчасткою національного і регіонального фінансування може варіюватися. У\nсередньому вона складає 55% державного фінансування і 45% —\nУ середньому зобов’язання національного уряду по контрактах складають 1%\nрічного бюджету і 7% бюджету інвестицій.\nНа центральному рівні різними етапами децентралізованого планування\nзаймаються ГКП і Делегація по благоустрою території і регіональних заходів (DATAR). Делегація по\nблагоустрою грає міжміністерську роль координації в регіональних\nДіяльність Делегації по благоустрою територій спирається на наступні\n— систему фінансового стимулювання;\n— сприяння різних фондів, головним з яких є Фонд впливу по благоустрою\nтериторії (FІAT), керування яким здійснюється DATAR;\n— часткова фінансова участь (державне і регіональне);\n— представлення Франції в європейських фондах, основним з яких є\nУ Франції існує розвинена система заохочення як національних, так і\nіноземних інвестицій; основна частка фінансових і податкових пільг\nнадається урядом і місцевими органами влади. Уряд встановив\nпреференційний податковий режим для підприємств, що діють у ряді районів\nФранції — у так званих спеціальних зонах підприємницької діяльності (у\nрайоні Дюнкерка, Ля Сіота, Ля Сена).\nКомпанія, з числом зайнятих не менш 10 чоловік, зареєстрована і\nздійснюючу свою діяльність в одній з цих зон, звільняється від сплати\nподатку на прибуток корпорацій протягом перших десяти років. Цей режим\nне поширюється на компанії, що спеціалізуються на виробництві ряду\nтоварів (наприклад, сталі, текстильних і швейних виробів і т.д.), а\nтакож на підприємства сфери розподілу, банки, страхові і фінансові\nустанови. Але компанія, що одержує зазначені податкові пільги,\nавтоматично позбавляється права на інші урядові субсидії.\nУ ряді районів Франції місцеві влади звільняють знову створені компанії\nв сфері промислового виробництва і послуг від сплати професійного\nподатку (частково або цілком) терміном на 5 років. Для цього інвестиції\nкомпанії повинні складати не менше 800 тис франків, а число зайнятих —\n30 чоловік. (Професійний податок — відноситься до числа прямих місцевих\nподатків, що щорічно стягуються місцевими органами влади (комунами,\nдепартаментами, іншими регіональними підрозділами країни) із усіх видів\nпідприємницької діяльності. При існуванні безлічі ставок професійного\nподатку середній рівень його по країні складав в останні роки 21%.)\nВ даний час податкові пільги надаються головним чином фірмам, що\nздійснюють програму підготовки кадрів на виробництві (у розмірі 25% від\nсуми цих витрат, але не більше 1 мільйона франків), а також компаніям,\nщо реалізують програму науково-технічних досліджень (30% від щорічного\nзбільшення витрат на науково-дослідні цілі, але не більш 30 млн.\nфранків, так названий «дослідницький податковий кредит»). На компанії, що проводять науково-дослідні розробки поширюється також і\nрежим прискореної амортизації. З метою стимулювання будівництва\nпромислових об’єктів Комісія економічного і регіонального розвитку\nкраїни (ДАТАР) надає інвесторам субсидії, розмір яких досягає 25%\nвартості всіх капіталовкладень у земельну ділянку, будинок і\nустаткування, придбаний у перші три роки будівництва.\n1) вибір району будівництва — перевагою користуються\nсільськогосподарські райони західної, південно-західної і центральної\n2) кількість знову створених робочих місць — мінімальне число зайнятих\nповинне складати 20 чоловік протягом перших трьох років або більш ніж 10\nчоловік, якщо на них припадає понад 1/2 зайнятих на підприємстві;\n3) сфера діяльності — насамперед це підприємства галузей важкої\nпромисловості, що знаходяться в стадії структурної перебудови;\n4) субсидіювання іноземних інвесторів виробляється в тих випадках, коли\nобсяг їхнього експорту з Франції складає не менш 300 млн. франків,\nрозмір їхніх капіталовкладень у будівництво перевищує 20 мільйонів\nРозмір субсидій у кожнім конкретному випадку визначається урядовим\nкомітетом і виплачується міністерством економіки, фінансів і бюджету.\nПри цьому 1/3 покладеної суми передається на початку реалізації проекту,\n2/3 у міру його здійснення. Для розвитку північно-східних районів, у\nФранції (разом з ЄС) існує спеціальна програма, розмір субсидій за якою\nдосягає 37,5% обсягу капіталовкладень у ці області.\nФранцузьким керівництвом здійснюється також спеціальна програма\nзалучення іноземних інвесторів у розвиток науково-дослідних центрів у країні. При одержанні урядових\nсубсидій пріоритетом користуються компанії (з обсягом продажу, що\nперевищує 300 млн. франків), що вкладають капітали:\n1) у проектно-конструкторські розробки, систему менеджменту й у засоби\n2) у райони, розташовані за межами «великого Парижа»;\n3) у підприємства з числом робочих місць не менш 30 у перші три роки\nРозмір субсидій складає 35 тисяч франків за кожне знову створене робоче\nмісце (50 тисяч франків у сільськогосподарському районі), але не може перевищувати більш ніж у два\nрази обсяг акціонерного капіталу компанії.\nСубсидії розглядаються в частині оподатковуваного доходу компанії. Але\nна практиці податком обкладається лише 50% їхньої величини, інша\nполовина включається в суму амортизаційних відрахувань компанії. При\nцьому на субсидії, що направляються на розвиток науково-технічного\nпрогресу й у фонд амортизаційних відрахувань, поширюється пільговий\nШироко використовуються пільгові позики з низькими процентними ставками\nі дворічним пільговим періодом, надані трастами-фондами провідних\nфранцузьких компаній на фінансування нових інвестицій у районах, охоплених безробіттям. У ряді випадків (коли мова йде про наймання\nробочої сили) дана позика може бути перетворена у субсидію. Місцеві\nоргани влади (муніципалітети, торговельні палати і т.д.), що продають\nабо здають в оренду земельні ділянки, можуть надавати субсидії\nінвесторам на перебудову існуючих або будівництво нового підприємств (у\nмежах до 25% вартості об’єкта).\nУряд, місцеві влади в ряді районів країни надають компаніям значні\nзасоби зі спеціальних фондів фінансування програм професійного навчання\nі підготовки кадрів.\nВажливою метою структурної політики стало сприяння впровадженню на малих\nі середніх підприємствах новітніх наукових і технологічних розробок.\nОсновна роль у здійсненні цього курсу належить Національному агентству\nпо впровадженню винаходів «АНВАР». Воно було організовано в 1970 р. з\nметою популяризації і поширення технологічних розробок в області\nпромислового виробництва і спочатку виконувало лише функції звичайної\nконсалтингової і посередницької фірми при уряді і Міністерстві\nдосліджень і технологій.\nЗ 1978 р. у діяльності АНВАР починають домінувати дослідницькі і\nвнедренческие орієнтації і під його егідою починає здійснюватися дві\nдослідницькі програми — «Допомога по проектах нових розробок» (АПИ) і\n«Допомога по здійсненню нових розробок» (АСІ). З 1982 р. діяльність\nАНВАР регламентується законом «Про основи орієнтації і програмування\nПо лінії АПИ агентством на частковій або субпідрядній основі виявляється\nфінансова допомога в підготовці фахівців і проведенні досліджень по наступних напрямках :\n— професійне утворення ;\n— покупка сировини і комплектуючих;\n— одержання ліцензій;\n— виготовлення моделей і макетів;\n— технічний іспит і запуск розробок у серійне виробництво ;\n— установлення нового обладнання.\nЗа рахунок засобів АПИ може покриватися до 50% витрат фірми-реципієнта\nпо ув’язненому в рамках програми контракту. Уповноважені АПИ проводять\nсамостійно або сприяють в організації і проведенні комбінованих\nтехніко-економічних і фінансових експертиз, пропонованих для покупки\nвинаходів і нових технологій. На кінець 80-х років у Франції\nнараховувалося 1794 представництв АПИ; 80% засобів агентства\nпризначалося для підприємств із числом зайнятих менш 100 чол.\nПрограма АСІ передбачає надання підприємствам можливості одержання\nсубсидій на проведення всіх стадій виробничих НИОКР. Максимальний розмір\nсубсидії обмежений 50% вартості розробки або її етапу. Тільки з 1979 р. по 1989 р. допомогою АНВАР скористалося близько 13\nтисяч різних підприємств.\nКрім дрібних і середніх підприємств реципієнтами засобів АНВАР можуть\nстать і великі підприємства, однак, тільки в рамках їхньої кооперації з\nдрібними і середніми підприємствами.\nДруга сфера діяльності АНВАР зв’язана з підтримкою і розвитком\nтехнологічної кооперації в рамках європейського співтовариства на рівні\nпідприємств і дослідницьких лабораторій. АНВАР проводить експертизу\nпроектів, що представляються в рамках окремих загальноєвропейських\nпрограм французькими підприємствами, і у випадку їхньої позитивної\nоцінки забезпечує 40-процентне фінансування проектів з боку державних\nУ сферу діяльності АНВАР також входить розвиток системи підготовки\nдослідницьких кадрів, орієнтованих насамперед на дрібні і середні\nпідприємства, включаючи фінансування спеціального стипендіального фонду.\nФінансові відносини Франції з закордоном здійснюються вільно, з\nдотриманням усіх міжнародних зобов’язань, підписаних країною. Разом з\nтим, Французька держава залишає за собою право видавати попередні\nдозволи , вимагати пред’явлення декларацій і контролювати:\nЗагальний контроль за іноземними інвестиціями покладений на Міністерство\nекономіки, фінансів і бюджету, але основним і безпосереднім органом, що\nзаймається координацією фінансових відносин країни з іноземними\nдержавами і регулюванням потоку прямих іноземних інвестицій, є\nДиректорат казначейства цього міністерства.\nВ французькому законодавстві існує чітке розмежування між прямими й\nіншими іноземними капіталовкладеннями. Поняття прямих інвестицій містить\nу собі покупку, створення або розширення фондів підприємства або його\nфілії; всі інші операції, зв’язані з встановленням або збільшенням\nконтролю над компанією, що працює в області промисловості, сільського\nгосподарства, торгівлі, фінансів або нерухомого майна, незалежно від її\nюридичної форми, або з розширенням діяльності компанії, що вже\nзнаходиться під іноземним контролем.\nПід іншими інвестиціями розуміються головним чином інвестиції\nфінансового характеру: позики і гарантії, надані нерезидентами французьким резидентам, що не відносяться до прямих\nінвестицій; портфельні інвестиції; покупка матеріальних цінностей\nвисокої вартості (судів, літаків і д. р.), а також інвестиції в\nнерухомість для особистого користування або перепродажу. ДО «інших\nінвестицій» застосовується більш пільговий режим регулювання, чим до\nПоняття прямих інвестицій тісно зв’язано з поняттям контролю. Основним\nкритерієм підконтрольного підприємства є більш ніж 20%-ное участь у його\nкапіталах. Тому французька фірма вважається находящейся під іноземним\nконтролем, якщо понад 20% її капіталу належить закордонній фірмі або\nфранцузькій фірмі під іноземним контролем. Отже, будь-яка операція,\nнацілена на збільшення розміру іноземної участі понад зазначену межу,\nрозглядається як прямі інвестиції.\nДля здійснення прямих інвестицій у французьку фірму фізичною особою, що\nпостійно проживає за кордоном, або юридичною особою, що знаходиться не\nна території Франції, або французькою компанією, що знаходиться під\nіноземним контролем, або французьким відділенням іноземної компанії\nварто направити декларацію про наміри в міністерство економіки, фінансів\nВідповідно до декрету від 21 травня 1987 року найбільш пільговий режим\nпоширюється на інвесторів із країн ЄС. (У даному випадку підконтрольної\nвважається компанія, у якої понад 50% капіталу і вирішальне право голосу\nналежить резидентам із країн ЄС).\nДля більшості операцій, зв’язаних зі здійсненням прямих інвестицій на\nтериторії Франції, як і раніше потрібне попереднє повідомлення про\nнаміри або попередній дозвіл . «Попередній дозвіл » необхідно при\nздійсненні інвестицій, що перевищують 10 мільйонів французьких франків у\nдіючу французьку компанію, непідконтрольну іноземному капіталові. Якщо\nкомпанія вже знаходиться під іноземним контролем, то обмеження в 10\nмільйонів французьких франків знімається . Адміністрації надається\nмісячний термін для винесення рішення, і, якщо немає серйозних порушень\nдіючого законодавства, то відповідь у більшості випадків позитивний.\nКрім того, особливого дозволу влади (стаття 4 декрету номер 67-68)\nвимагають іноземні капіталовкладення (у тому числі з країн ЄС), у\nвиробництво і торгівлю зброєю, військовим спорядженням і вибуховими\nречовинами, у банківську справу і страхування, у видавничу справу і\nпідприємства зв’язку, радіо і телебачення, у транспорт, енергетику і\nвидобуток корисних копалин, у сферу охорони здоров’я і соціального\nзабезпечення і ряд інших областей . Термін відповіді адміністрації на\nзапити за даними інвестиціям коливається в межах від одного до двох\nмісяців у залежності від сфери додатка іноземного капіталу.\nСистема «попереднього повідомлення влади про наміри з правом продовження\nтерміну апробації» поширюється головним чином на інвесторів із\nкраїн-членів ЄС у випадку придбання ними участі у французькій компанії,\nщо не знаходиться під іноземним контролем (за умови, що обсяг інвестицій\nне перевищує 10 мільйонів французьких франків).\nДиректорат казначейства, куди направляється дане повідомлення (утримуюче\nвсі необхідні зведення про інвестора і характер інвестицій), повинний\nпротягом одного місяця або видати дозвіл на проведення операції, або, що\nбуває у виняткових випадках, відмовити і зажадати продовження терміну\nапробації (як правило, коли потрібна додаткова інформація про\nінвестора), або одержання «попереднього дозволу » на інвестування.\nПри цьому адміністрації надається термін від одного до двох місяців для\nвивчення і відповіді на заявку про участь інвестора з країн ЄС у\nстворенні нової компанії або про участь у капіталі вже діючої фірми\nКрім того, існує ряд операцій із прямими іноземними інвестиціями, для\nздійснення яких не потрібно ні попереднього дозволу , ні повідомлення\nпро наміри. Насамперед це різні операції, проведені іноземною фірмою у\nвідношенні французької компанії, що вже знаходиться під повним іноземним\nконтролем (тобто частка участі іноземного капіталу складає не менш 75%).\nУ випадку одержання від Директорату казначейства дозволу на\nкапіталовкладення іноземний інвестор робить необхідні валютні операції\nтільки через посередник, наділений відповідними повноваженнями і\nконтрольований Банком Франції. Ліквідація капіталовкладень іноземних\nінвесторів і переклад прибутків із Франції виробляється без\nбудь-якихобмежень 2.5. ФІНАНСОВО-КРЕДИТНЕ РЕГУЛЮВАННЯ\nПитання контролю над фінансовими установами регламентуються законом «Про\nбанки» від 25 січня 1984 р. Всі кредитні установи країни (більш 35\nтисяч) включені в єдину структуру, за винятком Державного Казначейства,\nБанку Франції, Депозитно-зберігальної каси і Спеціалізованого\nфінансового інституту поштової служби Франції.\nРегламентування і контроль над кредитними організаціями здійснюється\nКомітет установлює «правила загального характеру, що відносяться до\nкредитних організацій», такі як вимоги по величині статутного капіталу,\nучасті в акціонерному капіталі, умовам розширення мережі банківських\nвідділень, умовам банківських операцій, нормам керування і звітності,\nінструментам кредитної політики і т.д. Головою Комітету є Міністр\nекономіки і фінансів, заступником — Керуючий Банком Франції.\nКомітет являє собою орган, що займається реєстрацією кредитних установ,\nщо приймає індивідуальні рішення (видача дозволів або виключень).\nКомісія контролює дотримання банківської регламентації. За допомогою\nагентів Банку Франції вона проводить перевірки кредитних установ.\nБанківська комісія має дисциплінарні повноваження. Має право виносити дисциплінарні і/або матеріальні санкції. Складається з шести чоловік,\nвключаючи директора Казначейства, під головуванням Керуючого банку\nСтатус Банка Франції як автономної організації гарантований Законом від\n3 січня 1973 р.\n1. Комерційні банки — основна діяльність полягає в прийомі безтермінових\nвкладів для надання короткострокових кредитів. Однак вони можуть\nрозширювати сферу своєї діяльності в такий спосіб:а) здобуваючи капітал\nу вигляді внесків або позик (вкладні сертифікати, облігації);\n2. Інвестиційні банки — спеціалізовані організації, призначені для\nдопомоги підприємствам у ї інвестиційній діяльності і здатні здійснювати\nдовгострокові і середньострокові операції. До цієї категорії банків\nа) приватні банки, що спеціалізуються на фінансових консультаціях,\nкеруванні майном, а також міжнародному переміщенні капіталів французьких\nб) промислові банки, що підрозділяються на ділові банки, призначені для\nучасті в діяльності підприємств, і банки довгострокового і\nсередньострокового кредиту, що видають позики й акумулюють засоби для\nподальшого вкладення їх у реальний сектор економіки.\n3. Фінансові компанії — організації, що збирають відносно стабільні\nкапітали (облігації, бони, банківські позики) для їхнього розміщення з\nмалим ступенем ризику в короткострокові позики під заставу цінних\nпаперів і в довгострокову оренду.\n4. Іпотечні банки — організації, основним об’єктом активних операцій\nяких є надання іпотечних позик підприємствам і приватним особам.\n5. Банки розвитку — покликані поєднувати суспільні і приватні фонди для\nфінансування операцій, що не можуть бути рентабельними в короткий\n1984 році в Об’єднання спеціалізованих фінансових установ. До них\nвідносяться такі організації, як Le Credіt foncіer de France, що\nспеціалізується на кредитуванні будівництва, Les Socіetes de\ndeveloppement regіonal (SDR) — організації регіонального розвитку, що\nпоєднують фінансові інститути, що обслуговує переважно дрібні і середні\nпідприємства; Socіete francaіse pour l’assurance du capіtal rіsque des\nPME-SOFARІ — для фінансування дрібних і середніх підприємств.\nОсобливе місце тут займає La Banque francaіse du commerce exterіeur —\n«Французький банк для зовнішньої торгівлі», що здійснює фінансування\nФункції регулювання фондового ринку у Франції покладені на Міністерство\nекономіки і фінансів. Основну практичну роботу здійснюють спеціальні\nорганізації: Комісія з біржових операцій, Рада фондових бірж,\n«Суспільство французьких бірж — Паризька фондова біржа» і Французька\nасоціація біржових суспільств .\nКомісія з біржових операцій контролює дотримання стандартів розкриття\nінформації емітентами і використання інсайдерскої інформації. У випадку\nпорушення встановлених нею правил комісія має право направляти матеріали\nв прокуратуру або застосовувати власні санкції, зокрема, накладати\nКомісія видає ліцензії на створення інвестиційних компаній, на керування\nпортфелями цінних паперів, розслідує скарги, що надходять від\nінвесторів. Виключне право проведення операцій на біржовому ринку\nналежить професійним учасникам фондового ринку — «біржовим\nсуспільствам», що входять у суспільство французьких бірж.\n1988р. Рада здійснює загальний нагляд за діяльністю фірм по цінних\nпаперах і виконує функцію основної саморегульованої організації Франції.\nУ його склад входять 12 чоловік, 10 з яких обираються від імені фірм по\nцінних паперах, 1 представляє лістингові компанії, 1 — представник фірм,\nщо служать — членом Ради фондових бірж.\nРада ліцензує компанії по цінних паперах і розробляє загальні правила,\nщо стосуються операцій з цінними паперами. Звіт цих правил (Генеральний\nрегламент Ради фондових бірж), схвалений Комісією з біржових операцій і\nбанком Франції затверджує Міністерство фінансів Генеральний регламент\nустановлює нормативи для створення нових компаній по цінних паперах,\nправила лістинга і виключення з нього, правила поглинання компаній і\nмістить професійний кодекс поводження посадових осіб і компаній, що\nслужить, по цінних паперах. Рада вправі вживати дисциплінарних заходів\nвпливу стосовно учасників ринку цінних паперів.\nСуспільство французьких бірж — Паризька фондова біржа має статус\nспеціалізованої фінансової установи . Суспільство контролює повсякденні операції на ринку, поширення\nінформації інвесторам, перевіряє заявки на лістинг, що направляються в\nРаду по фондових біржах, приймає рішення про виключення з лістинга.\nВідповідно до повноважень, делегованим Радою фондових бірж, Суспільство\nвправі припиняти торгівлю будь-яким цінними паперами.\nДержавні підприємства традиційно підрозділяються у Франції на дві групи,\nрозрізняючи статусом адміністративної установи або акціонерної компанії.\nСтатус адміністративної установи (державного підприємства суспільної\nслужби) містить окремі елементи адміністративного права, хоча в цілому\nїхня діяльність регулюється нормами комерційного права. Такими є підприємства, що виконують функції суспільної служби і, як\nправило, що є монополіями: у галузі транспорту мова йде про Національне\nсуспільство французьких залізниць, Автономної компанії паризького\nтранспорту, Ер Франс; у галузі енергетики — Электрисите ДЕ Франс, Гаснув\nДЕ Франс, Національна компанія Рони, Генеральна компанія ядерних\nречовин; в області зв’язку — Генеральна дирекція пошти і зв’язку . Державне підприємство може також бути юридичною особою приватного права\nі мати статус компанії. Таким статусом володіють промислові підприємства\nкомерційного сектора, великі банки й ін. У цьому випадку велика частина\nкапіталу такої компанії повинна належати або державі, або іншому\nдержавному підприємству. Державними вважаються також підприємства, у Правліннях яких Держава має\nбільшість голосів, не володіючи при цьому більшістю в капіталі, що\nдозволяє йому контролювати керування. З кінці 80-х років у загальному\nпереліку підприємств, що знаходяться під контролем держави (без обліку\nфілій і підфілій), число адміністративних установ і акціонерних компаній\nспіввідноситься як 50:50.\nУ державних підприємствах першого кола (не входять філії і підфілії)\nголови правління, дирекції, наглядацької ради або генеральний директор\nпризначаються декретом Ради Міністрів на три роки. При цьому Уряд\nзалишає за собою право перервати його повноваження в будь-який момент.\nНа інших державних підприємствах призначення на керівні посади\nздійснюється на загальних підставах, тобто їхніми власними органами\nЯк правило, склад правління (або наглядацької ради) має тристоронній\nхарактер. У нього входять представники Держави, суспільні діячі, обрані\nзавдяки своїй компетентності або здатності представляти споживачів,\nпредставники трудящих. Коли частина акціонерного капіталу знаходиться у\nвласності приватних інвесторів, їхні представники обираються на зборах\nакціонерів. Представники держави і суспільних діячів призначаються\nдекретами Уряду. Представники трудящих обираються персоналом\nДержавні підприємства суспільної служби підлягають подвійному\nконтролеві, проведеному до прийняття рішень самим підприємством:\nконтролеві технічному і фінансово-економічному.\nТехнічна опіка здійснюється Урядовим комісаром, що представляє\nміністерство, до ведення якого відноситься підприємство. Урядовий\nкомісар присутній на засіданнях Правління й інформує його про точку зору\nкуруючого міністерства, він може наполягати на повторному розгляді\nпроекту або в окремих випадках — навіть скористатися правом вето.\nКонтрольною комісією, що представляє на підприємстві Міністерство\nекономіки і фінансів. Державний контролер, що є присутнім на засіданні\nПравління, стежить за економічною і фінансовою діяльністю підприємства.\nЗ доручення міністерства він здійснює контрольні функції, наприклад\nобов’язкове візування документів по угодах.\nМіністерства економіки і фінансів, і приймаються в залежності від\nфінансового стану підприємств, а також задач макроекономічної політики. Окремі підприємства мають повну або часткову волю в ціноутворенні.\nРічний бюджет або прогнозні кошториси доходів і витрат повинні\nсхвалюватися одночасно і куруючим міністерством і міністерством\nекономіки і фінансів. Рішення про участь у капіталі інших підприємств\n(або про продаж акцій) також підлягають попередньому схваленню обох\nПрограма капіталовкладень складається Фондом економічного і соціального\nрозвитку (FDES), а зaймы, розташовані державними підприємствами, повинні\nодержати попередні дозволи з боку Міністерства фінансів.\nДержавні підприємства підлягають також контролеві апостеріорі, що\nпокликаний перевірити правильність і ефективність керування. Цей\nконтроль здійснюється особливою адміністративною інстанцією — Рахунковою\nпалатою, що кожні два роки готує доповідь про керування і фінансові\nрезультати державних підприємств.\nНа кожному державному підприємстві працює бухгалтер-ревізор, призначений\nсудовою владою. У його функції входить аудит правильного оформлення\nПарламент країни крім контролю за діями уряду, в тому числі в частині\nвиконання бюджету, може створювати спеціальні комісії з розслідування\nвипадків виявлених порушень у діяльності державних підприємствах.\nДозвіл на здійснення інвестицій великими націоналізованими\nпідприємствами, надається Фондом економічного і соціального розвитку\n(FDES), Дирекція якого складається з представників зацікавлених відомств\nпід головуванням Міністра економіки і фінансів.\nРоль Фонду полягає в тому, щоб розширення заборгованості державних\nпідприємств не вийшло з під контролю, а також у регулюванні графіка\nпозик у залежності від стану фінансового ринку. Мова йде про розподіл\nдержавних інвестицій у часі, щоб без надзвичайної напруги забезпечити\nфінансування усього їхнього обсягу в залежності від наявних заощаджень.\nFEDS являє собою механізм міжміністерського арбітража, що функціонує на\nдвох рівнях: Керуюча рада і спеціалізовані комітети.\nКеруюча рада працює під головуванням Міністра економіки і фінансів і\nвключає міністрів економічної спрямованості, що курує державні\nпідприємства. У раду входять також деякі директори центральних відомств,\nкомісар. Генерального комісаріату планування (ГКП), Керуючий Банку\nФранції і інш.\nРада збирається два рази на рік, а в проміжках між сесіями робота\nведеться за допомогою трьох спеціалізованих комітетів: енергетики,\nтранспорту і зв’язку, що є його відображенням на технічному рівні. Вони\nроблять порівняльний розгляд у присутності зацікавлених підприємств\nзапропонованих ними програм капіталовкладень.\nТаким чином, Спеціалізовані комітети роблять оцінку ефективності\nкапіталовкладень, а керуюча рада переносить такий розгляд по окремим\nпідприємствам у загальноекономічний контекст.\nОсновними причинами необхідності контролю за капіталовкладеннями\nдержпідприємств є: неадекватність механізмів ринку для визначення\nоптимальних обсягів інвестицій природних монополій, необхідність\nвизначити оптимальний обсяг засобів, що може залучатися цими\nпідприємствами на фінансових ринках, приймаючи на увагу потреби інших\nпідприємств і місцевої влади, потреба в сприянні міжгалузевої\nконкуренції природних монополій — електрика і газ для опалення житла,\nзалізниці, авіація, автостради для перевезення пасажирів.\n(програма ядерної енергетики, високошвидкісних магістралей, і т.п..) є\nпредметом урядової процедури, прийнятої в кожнім конкретному випадку і\nзовсім незалежно від FDES. Базуючи на загальних напрямках , обраних\nурядом, щорічний розгляд по лінії FDES відноситься потім до конкретного\nвпровадження цих великих рішень і до графіка освоєння відповідних\nДії держави як мажоритарного акціонера на підприємствах конкурентного\nсектора підкоряється загальноприйнятим нормам комерційного права. Разом\nз тим, для прийняття рішень про їхню участь у капіталі інших підприємств\nпотрібний попередній дозвіл Міністерства економіки і фінансів. Також\nвони підлягають контролеві Рахункової палати.\n66%, що визначається метою збереження кваліфікованої більшості,\nнеобхідного для прийняття ключових питань (злиття, поглинання, зміни\nстатуту, збільшення акціонерного капіталу).\nУчасть держави в розширенні фондів державних підприємств може\nздійснюватися шляхом надання капітальних дотацій адміністративним\nустановам або шляхом збільшення статутного капіталу, що забезпечує\nІснує практика реінвестування дивідендів, перетворення конвертованих\nоблігацій в акції. Держава надає деяким державним підприємствам\n(наприклад, транспортним) субсидії на переоснащення, або в окремих\nвипадках — експлуатаційні субсидії. Крім того, держава може гарантувати\nяк внутрішні, так і зовнішні позики державних підприємств.\nДля перешкоди розмиванню державного пакета акцій держава надала\nможливість випуску цінних паперів, що дозволяють збільшувати власні\nфонди без продажу акцій приватним інвесторам.\nДо числа таких інструментів відносяться партисипативні папера, що\nпредставляють собою боргові зобов’язання, процентна прибутковість яких\nприв’язана до розмірів прибутку підприємства, а погашення здійснюється\nвинятково з ініціативи позичальника.\nСхожим інструментом є інвестиційні сертифікати, що виступають близьким\nаналогом привілейованих акцій. Вони дозволяють претендувати на частину\nмайна підприємства, але не дають права голосу. Іноді при виплаті\nдивідендів інвестиційні сертифікати мають пріоритет стосовно акцій.\nПочинаючи із середини 70-х років, у відносинах між державою і\nдержпідприємствами наступив перелом — на зміну логіки підпорядкування й\nопіки стала приходити логіка узгодження інтересів і співробітництва між\nОсновним способом взаємодії держави з держпідприємствами став висновок\nконтрактів. На першому етапі підприємство у взаємодії з державою і\nпредставниками персоналу розробляє власний план розвитку. Потім держава\nі держпідприємство беруть контракт, термін дії якого збігається з\nтерміном дії плану підприємства.\nУ першій частині контракту визначаються середньострокові цілі розвитку\nпідприємства, що відбивають пріоритети обох сторін . В другій частині\nуточнюються задачі, що відповідають загальнонаціональним інтересам, у\nвиконанні яких Держава розраховує на підприємство: зобов’язання в\nобласті зайнятості, НИОКР, експорту й економії енергії. У третій частині\nуточнюється характер фінансових відносин між державою і підприємством, а\nтакож результати діяльності підприємства — рентабельність, виплата\nЗ 1989 р. було прийняте рішення підписувати з держпідприємствами\nконкурентного сектора цільові контракти, що не передбачають ні твердих\nзобов’язань держави по фінансуванню, ні зобов’язань по виплаті\nдивідендів з боку підприємств.\nПеретворення державних підприємств і приватизація Існує три основних шляхи зміни статусу державного підприємства:\n— Держава може додати статус юридичної особи будь-якій службі, що\nзаймається виробничою і комерційною діяльністю, і створити державні\n— Перетворення державної установи в акціонерне товариство. Така\nоперація, що не означає вихід підприємства з державного сектора, може\nбути здійснена на основі декрету. З юридичної точки зору операція\nскладається з двох частин: Розпуск установи з передачею його активів,\nправ і зобов’язань в руки держави; наступна передача цих активів\n(державної) акціонерної компанії, що вже існувала, або спеціально\nстворюється в обмін на акції, що знову випускаються. Така передача\nактивів може здійснюватися тільки на загальних, застосовуваних до всіх\nкомпаній, підставах, тобто після оцінки, виробленої незалежним\nекспертом, що несе юридичну відповідальність за її відповідність.\n-Приватизація. Відповідно до Конституції країни питання передачі\nвласності приватному секторові знаходяться в компетенції законодавчої\nвлади, що реалізує ці права безпосередньо, або за посередництвом Уряду\nабо Міністерства економіки і фінансів.\nКомісія з приватизації, сім членів якої призначаються урядовим декретом,\nоцінює вартість приватизованих підприємств. Ця оцінка ґрунтується на\nбіржовій капіталізації, вартості активів, реалізованих прибутках, стані\nнаявних філій і перспективах розвитку.\nЦіна, по якій пропонуються акції приватизованого підприємства,\nвстановлюється постановою Міністра економіки і фінансів на основі рекомендації Комісії і не може бути нижче\nОперації по приватизації можуть здійснюватися або через Фондову біржу\nшляхом публічної пропозиції про продаж акцій за ціною, обумовленої\nпопитом та пропозицією, або, минаючи фінансовий ринок, по підпискі і за\nціною, що фіксується державою. Остання процедура використовувалася,\nзокрема, для придбання частини капіталу «стабільними» великими\nакціонерами. Вони утворювали «тверді ядра» у капіталі підприємств і їм\nзаборонялося перепродувати акції протягом двох-трьох років після\nВартість акцій, що продавалася закордонним юридичним і фізичним особам,\nне повинна була перевищувати 20% капіталу приватизованих підприємств\n(крім резидентів країн Європейського співтовариства, на яких дане\nобмеження не поширюється). Постановою Міністерства економіки і фінансів\nцей поріг міг бути знижений до 5%, якщо його діяльність зв’язана з\n«забезпеченням суспільного порядку, виробництвом і продажем озброєнь і\nбойової техніки, охороною здоров’я». У процесі приватизації звичайні\nакції можуть бути за умовами приватизації перетворені в «особливі», що\nдають право блокувати після приватизації будь-яка нова участь у\nкапіталі, що перевищує 10% від його величини.\nВідповідно до Закону “Про приватизацію” 1993 р. зафіксована можливість\nоплати акцій на виплати (максимально протягом трьох років), введення\nдворічної заборони на перепродаж акцій, що розподіляються між\nпрацівниками підприємства, призначення урядом двох членів\nадміністративної ради приватизованого підприємства.\nОднак тільки із середини XІ століття держава стала централізовано\nвирішувати соціальні проблеми, серед яких важливе місце займало\nсанітарне і медичне обслуговування населення.\nНа початку XX століття з’явилися перші міністерства, що були покликані\nвирішувати соціальні проблеми на державному рівні. У першу чергу вони\nзаймалися забезпеченням питань, пов’язаних з охороною здоров’я,\nгігієною, демографією, міграцією і соціальним страхуванням.\nПротягом всього періоду існування державної політики в області охорони\nздоров’я у Франції питання, що стосуються медицини й охорони здоров’я\nзаймаються й інші міністерства. Так, наприклад, шкільна гігієна й\nохорона здоров’я студентів перебуває у віданні міністерства народного\nутворення, охорона здоров’я військових кадрів — у веденні міністерства\nоборони і так далі.\nОплата медичного обслуговування у Франції здійснюється через страхові\nкомпанії, названі «касами». У кожного працюючого француза знімається\nвизначений відсоток заробітної плати, щоб надалі можна було оплатити\nмедичне обслуговування і повернути населенню вартість лік. Навіть\nодержуючи пенсію, француз продовжує платити в «каси». Якщо людина\nзанедужує і має потребу в стаціонарному лікуванні, то 33 дня перебування\nв лікарні оплачує «каса». Весь інший час хворої повинний оплатити зі\nсвоєї кишені. Якщо хвороба триває більше 60 днів, людина переводиться в\nбезкоштовні лікарні. Якщо цей стан продовжується 3 роки, людина одержує\nінвалідність. В Франції існує дві групи інвалідності: 1-я група, коли\nлюдина не може обслуговувати себе сам ; 2-я — всі інші.\nЗастраховані як особи найманої праці і службовці (в обов’язковому\nпорядку), так і особи вільних професій, що мають річний доход не понад\nустановлений максимум. Застрахований у випадку хвороби може звернутися\nдо будь-якому частнопрактикующему лікареві за своїм вибором, але\nстрахова «каса» оплачує йому тільки 80% лікарського гонорару по\nвстановленому тарифі , а також 80% по рахунках за ліка і за\nгоспіталізацію. Застраховані мають право на пенсію по інвалідності або\nКурорти в основному належать містам і приватним суспільствам, і\nзастраховані можуть одержати путівки на лікування, якщо направляються\nлікарями-консультантами соціального страхування.\nОхорона материнства і дитинства організується в кожнім департаменті\nкеруючим відділом охорони здоров’я департаменту і проводиться лікарями\nабо консультантами для вагітних і для що годують, дитячими\nконсультаціями. Вона особливо добре організована в містах. Матері і\nродини одержують допомогу, що видається або міністерством охорони\nздоров’я, або «касами» сімейних допомог, що знаходяться у веденні\nміністерства праці і соціального забезпечення. Кожен департамент\nрозділений на райони, у кожнім з яких є центр по охороні материнства і\nдитинства і консультація для вагітних і немовлят, а також для дітей від\n3 до 5 років. Медичну освіту забезпечують медичні факультети університетів і кілька\nінститутів, де студенти проходять тільки перші три курси, а потім\nповинні переходити на університетський факультет для закінчення освіти.\nКурс навчання — 6 років на медичному факультеті після одного\nпідготовчого року (року фізики, хімії і бактеріології).\nВ Франції мається ряд найбільших науково-дослідних і, у той же час,\nлікувальних установ . Майже всі лікарні належать муніципалітетам міст і керуються\nадміністративними Радами під головуванням мерів. Їхнє фінансове\nстановище забезпечується платою, що одержують за зміст хворих, вони\nтакож можуть одержувати дотації або позики від держави. Установи для туберкульозних і психічних хворих належать департаментам\nабо приватним особам. Диспансери звичайно ґрунтуються на приватні пожертвування, а в дуже\nвеликих містах і на муніципальні засоби . Вони керуються місцевою владою\nабо приватними об’єднаннями.\nПри кожній лікарні є поліклініка для амбулаторних хворих. Для офіційно\nвизнаних незаможних існують безкоштовні поліклініки. Всі місця лікарів лікарнях заповнюються за результатами надзвичайно\nважких конкурсних іспитів.\n1. Диверсифікація державних органів керування природоохраной і широке\nзалучення в діяльність ряду суміжних міністерств.\n2. Розвиненість мережі громадських організацій, що доповнюють державну\n4. Регламентація впливу на навколишнє середовище за допомогою системи\nплатежів за забруднення.\nОсновними державними відомствами, що проводять природоохоронну політику,\nє Держсекретаріат (міністерство) з питань навколишнього середовища при\nПрем’єр-міністрі і автономний Держсекретаріат по запобіганню значних\nтехнологічних і природних ризиків.\nРяд істотних функцій по охороні навколишнього середовища відноситься до\nкомпетенції інших відомств центрального уряду: сільського господарства,\nпромисловості, охорони здоров’я і інш.\nКоординація діяльності різних відомств здійснюється Центральним\nкомітетом по навколишньому середовищу і Міжвідомчим комітетом з\nнавколишнього середовища і якості життя.\nПерший з них є консультативним органом, давати висновок по усіх великих\nпроектах загальнодержавної значимості і законодавчих ініціатив. Задачою\nдругого комітету є формулювання і координація екологічної політики\nкраїни, прийняття рішень про використання засобів для боротьби з\nзабрудненнями, що є результатами економічної діяльності, екологічного\nутворення і інформування населення.\nНаступний рівень органів охорони навколишнього середовища у Франції\nпредставлений Дирекціями і Службами центрального уряду, насамперед\nДирекцією по водних ресурсах, запобіганню забруднення і ризиків,\nДирекцією по захисту природи і Службою збору, вивчення й обробки\nінформації по навколишньому середовищу.\nДирекція по водних ресурсах несе основну частину навантаження. Вона\nкоординує дії по використанню водних ресурсів, запобіганню забруднення\nповітря і землі, видаленню і переробки відходів. Крім того, дирекція\nпогоджує діяльність основних консультативних загальнонаціональних\nорганів у сфері охорони навколишнього середовища: Міжвідомчої комісії з\nводних ресурсів, Національного комітету водних ресурсів, Головної ради\nпо реєстрації установок, Національного комітету з переробки і видалення\nвідходів, Агентства по якості повітря, Національного комітету із\nПрактична реалізація екологічної політики у Франції проводиться на\nрегіональному рівні, що, на думку французьких фахівців, є найбільш\nДіяльність органів по охороні природи тісно погоджується з єдиною\nприродоохоронною політикою країн Європейського Співтовариства. Це\nздійснюється шляхом впровадження в національне законодавство\nприродоохоронних директив Співтовариства.\nЗначна роль належить консервативному захисту навколишнього середовища\nшляхом організації природоохоронних територій з різними статусами:\n— місцевості, у яких господарська діяльність може здійснюватися тільки з\nдозволу центральних органів влади;\n-особливі зони в межах екочуттєвості. У її межах стягується плата за\n— національні зони екологічного, флористичного і фауністичного інтересу\n(зони, що мають загальнонаціональну цінність).\n— національні і регіональні природні парки;\n— природні резервації.\n1. Поширено пряму допомогу з боку держави в справі контролю за\nзабрудненнями (як у відношенні капітальних, так і поточних витрат).\nМіністерство промисловості може брати на себе 50% витрат на розробку\nнових продуктів і технологічних процесів, призначених для боротьби з\nзабрудненнями. Але якщо продукт або процес стає комерційно вигідним,\nсубсидії підлягають поверненню.\nНІОКР, здійснюючи допомогу промисловим проектам, надаючи засоби прямо,\nабо через спеціальні агентства. Наприклад, частина фінансової допомоги\nнадається через Комісію з чистих технологій держсекретаріата з питань\nнавколишнього середовища Франції.\nНарешті уряд може здійснювати власні програми НІОКР для дозволу\nконкретних технічних проблем з наступним поширенням технічної\n2. У Франції дозволена прискорена амортизація природоохоронного\nустаткування, надаються безпроцентні і низькопроцентні позики на його\nпридбання. Загальні витрати на навколишнє середовище, що включають\nвитрати держави, місцевої влади, підприємств і домашніх господарств\nдосягає 1,75% ВВП.\nОрганізація природоохоронної діяльності на прикладі системи запобігання\nВеликою відповідальністю в справі охорони атмосферного повітря наділені\nпрефекти або комісари Республіки, що є провідниками державної політики в\nцій області під керівництвом держсекретаря, зайнятого охороною\nЗ цією метою комісари Республіки використовують технічну підтримку з\nбоку Інспекції по реєстрованим установках, що контролює перетворення в\nжиття умов і розпоряджень господарської діяльності.\nВелике значення має також Агентство по якості повітря, створене Законом\nвід 7 липня 1980 р. зі статусом громадської організації індустріального\nі комерційного характера. Агентство виконує функції технічного радника,\nтехнічного і фінансового агента, розподіляючи значні суми, що надходять\nу виді платежів за забруднення атмосферно повітря.\nІншими державними органами, що розподіляють фінансову допомогу для\nзапобігання забруднення повітря є: Держсекретаріат з питань\nнавколишнього середовища, Міністерство промисловості і досліджень,\nФранцузьке агентство по освоєнню енергії, Національне агентство по\nВедучим інформаційним і аналітичним центром є Служба збору, вивчення й\nобробки інформації з навколишнього середовища Держсекретаріата з питань\nОсобливістю Франції є широке поширення прямих контрактів між тими хто\nзабруднює і природоохоронною організацією, що передбачають зниження\nвикидів шкідливих речовин. Особливо популярні контракти між\nприродоохоронними відомствами і галузями (можливі також з підприємствами\nі територіями). Перші з них були підписані з целюлозно-паперовою промисловістю,\nбуряково-цукровою промисловістю і льонопереробними підприємствами. Норми\nвикидів, обумовлені в результаті даної процедури, виявлялися як правило\nще більш твердими, чим законодавчо закріплені нормативи.\nУ країні розроблені і законодавчо зафіксовані спеціальні формули для\nрозрахунку збитку навколишнього середовища виходячи з даних про емісії\nокремих забруднювачів, що визначають базу платежа, а також розміри плати\nза одиницю умовного забруднення. Остаточний платіж обчислюється як\nдобуток бази платежа на норму платежа, де норма платежа є відношення\nвартості суспільних заходів щодо нівелювання шкідливого впливу на\nнавколишнє середовище до обсягу забруднення в умовних одиницях,\nприйнятих при розрахунку бази платежу.\nВ областях, де спостерігається високе пікове забруднення, сформовані\nпопереджувальні зони. Головні джерела забруднення цих зон зобов’язані\nшвидко й у значній мірі знижувати свої викиди при надходженні\nпопередження про сильне атмосферне забруднення з боку місцевої влади.\nКритерії видачі подібних попереджень фіксуються в постановах префектів\nВ основі розробки і проведення політики в області експортно-імпортного\nрегулювання у Франції лежить Римський договір про створення\nЄвропейського економічного Співтовариства 1957 рік. Однак, поряд з\nдіючими нормами регулювання зовнішньої торгівлі в рамках ЄС, існують\nнаціональні норми, що визначають порядок імпорту, експорту, реекспорту і\nреімпорту товарів, аж до заборони імпорту або експорту деяких з них.\nВ даний час у Францію безмитно ввозяться товари, зроблені в країнах ЄС\nабо ж завезені в них із третіх держав і пройшли митні формальності. При\nімпорті товарів у Францію можуть застосовуватися два режими: загальний і\nособливий. При загальному режимі перелік імпортних процедур і\nформальностей визначений у Постанові директора митниць і непрямих\nподатків від 30 січня 1967 року.\nУ цій постанові встановлений принцип розмежування товарів на вільно\nввезені і контингентируюмі. Ввіз товарів, що підпадають під вільний\nрежим здійснюється або без особливих формальностей, або при наявності\nімпортної декларації виду ДІ. При наявності контингентирування потрібне\nодержання імпортної ліцензії типу АС. Цією постановою також уточнюється\nпорядок заповнення і видачі необхідних документів для імпорту товарів у\nПри загальному режимі з 6 вересня 1970 року введені Повідомлення\nімпортерів, що регулярно опубліковуються в «Офіційній газеті Французької\nреспубліки», де є додатки 1 і 2 з переліком товарів, для імпорту яких\nпотрібне одержання ліцензій типу АС і ДІ. Видача імпортних ліцензій\nпроводиться службою фінансових і торговельних дозволів (СОФІКО). З\nпогляду регулювання і контролю над імпортом товарів, що надходять на\nфранцузький ринок, усі країни розділені на три зони: 1) члени ОЄСР; 2)\nдержави, що не входять ні в яку з трьох зон (ЄС; ЕАСТ; ОЄСР); 3) країни\nз державною системою торгівлі. Крім того, що франко-мовні країни Африки\nздійснюють експорт своїх товарів у Францію без всякого виключення.\nПри особливому режимі існує інший порядок ввозу товарів у країну. Так у\nрамках ГАТТ-ВТО укладена угода, що регулює торгівлю текстиля, для країн\n— не членів ГАТТ-ВТО встановлене квотування по «чуттєвих» товарах,\nрозміри якого є підсумком переговорів між країною-експортером і\nФранцією, що оформлюється відповідним документом. В Франції, в цьому\nвипадку, видається ліцензія виду ДІ Службою товарів народного споживання\n(СЕРБКО) міністерства промисловості. У випадку невиконання\nкраїною-експортером висунутих умов потрібна ліцензія виду АС.\nДля менш «чуттєвих » товарів пропонується одержання ліцензії типу ДІ, що\nвидається СЕРБКО. Порядок ввозу ряду товарів у Францію визначається\nокремими угодами, укладеними з деякими державами. Хоча товари з третіх\nкраїн, завезені в ЄС і пройшли митні формальності, можуть вільно\nпереміщуватися по ринках Співтовариства, але в окремих випадках потрібне\nпред’явлення «ліцензії Загального ринку» (насамперед при ввозі\nФранція є членом Координаційного комітету багатобічного контролю над\nекспортом і дотримує його розпоряджень в області експортної\nрегламентації. Експортний контроль у країні базується на законах від 18\nквітня 1939 року зброї і боєприпасах і від 30 листопаду 1944 року, у\nякому перераховані інші заборонені або обмежені до вивозу товари. У\nнаступне законодавство були доповнені правила по одержанню експортних\nліцензій — від 8 грудня 1948 року, 12 січня 1955 року, 30 січня 1967\nроку, 5 грудня 1985 року, 25 липня 1989 року.\nКомітет з нагляду за передачею технології (створений 29 жовтня 1981\nроку) жорстко контролює передачу технологій в області електроніки,\nмікроелектроніки, інформатики, телевізійного зв’язку, точного\nмашинобудування і т.д. Посилений контроль в області комп’ютерної\nтехніки, засобів зв’язку, робототехніки, надпровідних матеріалів,\nустаткування для газових турбін, технології обробки металів, плавучих\nремонтних доків, транспортних засобів на повітряній подушці, програмного\nзабезпечення. У той же час діє неопублікований список товарів, на основі\nякого найчастіше проводиться розгляд ліцензійних заявок. Подібний список\nсформований по військовій продукції і по атомній энергетиці, заявки на\nекспортну ліцензію разом з копіями контрактів направляються в митне\nвідомство. При необхідності одержання дозволу від Координаційного\nкомітету заявки направляються в міністерство промисловості і потім у\nміністерство закордонних справ; у відношенні товарів будівельного\nхарактеру до розгляду залучається міністерство оборони. Однак для фірми\nвся процедура починається і закінчується в митному управлінні.\nВ Франції від фірми не потрібно надавати формальну заяву про те, що\nекспортована технологія залишиться в країні призначення і не буде\nреекспортована в треті держави, досить відповідної заяви (декларації)\nвід кінцевого споживача. Але якщо надана країнам, які входить в\nобмежувальний список комітету, французька технологія базується на\nамериканській, то французька фірма повинна одержати ліцензію на\nреекспорт такої технології.\nМитна угода між Францією і США від 1 лютого 1986 року містить положення,\nза яким французька митна служба може проводити розслідування випадків\nпорушення експортного режиму за вимогою США, на відміну від попередніх\nугод, що не визнавали екстериторіальних прав США. У Франції не має\n«чорного списку» національних фірм, а цивільні штрафи за незаконий вивіз\nпродукції накладаються в розмірі від однієї до трьох вартостей\nекспортованого товару (митний звід, 1 грудня 1986 року, ст.400 і 413),\nпередбачена і кримінальна відповідальність за порушення законодавства\n(тюремне ув’язнення терміном від 6 до 20 років).\nУ цілому система експортного контролю Франції досить простора для\nадміністративних дій і базується на адміністративних розпорядженнях,\nОдним з головних інструментів регулювання імпорту товарів у Францію є\nєдиний митний тариф (ЕМТ), що застосовується у торговельних відносинах\nкраїн-учасниць ЄС із третіми державами, починаючи з 1 липня 1968 року,\nі, що є обов’язковим для всіх країн співтовариства.\nСпівтовариством Ломейську конвенцію. Крім того, існує преференційний\nрежим торгівлі з країнами Середземномор’я, і в однобічному порядку ЄС\nпоширило систему загальних преференцій на ряд країн, що розвиваються.\nТорговельні переговори з третіми країнами по митно-тарифних питаннях\nцілком відносяться до компетенції Співтовариства. Тільки воно може в однобічному порядку або шляхом\nпереговорів змінити рівень митного обкладання товарів із третіх держав,\nі його рішення обов’язкові для всіх членів угруповування. Товар,\nзавезений на територію Франції або будь-якої іншої учасниці ЄС,\nпройшовши митні формальності, може безмитно обертатися всередині\nПри ввозі товарів стягуються адвалорні мита і лише в окремих випадках —\nконвенційні і кумулятивні. При ввозі сільськогосподарських товарів, що\nпідпадають під дію єдиної аграрної політики ЄС, стягуються компенсаційні\nзбори або ж мито в сполученні з таким збором. Розмір мита на одиницу\nввезеної сировини залежить насамперед від ступеня обробки сировини.\nСировина, не вироблене в країні, як правило, ввозиться безмитно, а\nнапівфабрикати і готові вироби мита помітно збільшуються.\nВисоке обкладання зберігається при ввозі товарів, що створюють\nконкуренцію місцевим виробникам. Це насамперед взуття, текстиль, окремі\nхарчосмакові товари, хімічні продукти, ряд видів продукції\nКрім єдиного митного тарифу Франція активно використовує такі обмеження\nввозу товарів як контингентування імпорту, ускладнення митних\nформальностей, контроль над ввозом, антидемпінгові процедури, імпортні\nподатки, угоди про «добровільне» обмеження імпорту, діючі правила в\nобласті охорони здоров’я, захисту навколишнього середовища,\nстандартизації, атестації продукції, санітарної, ветеринарної й\nВвіз ряду товарів стримується встановленими в однобічному порядку\nкількісними квотами. Щорічні списки регламентованих товарів і країн\nвизначаються французькою владою, але вводяться в дію рішенням Ради ЄС.\nВ даний час Франція у відношенні з всіма учасниками ГАТТ-ВТО і\nприрівняними до них країнами допускає вільний імпорт товарів, крім\nтекстильних, на ввіз яких введений спеціальний імпортний режим.\nКрім «контингентування», органи Співтовариства можуть приймати ряд\nзаходів для обмеження ввозу товарів, у тому числі і раніше\n«лібералізованих», таких як: спостереження за реалізованими імпортними\nопераціями (статистичний контроль); контроль над ввозом шляхом видачі\nспеціальних імпортних документів; скорочення терміну використання\nвиданих імпортних документів; введення кількісних обмежень, заборона\nімпорту. Регулювання за даними питаннями може проводитись і на\nнаціональному рівні (ставлячи в популярність керівні органи\nСпівтовариства і країни-члени угруповівання).\nКонтроль за контингентуванням ввозу здійснюється за допомогою ліцензій,\nвиданих відділом фінансових і торговельних дозволів Генеральної дирекції\nмитниць і непрямих податків терміном, як правило, на шість місяців.\nУгода про «добровільне» обмеження експорту являє собою домовленість між\nекспортером і імпортером про торгівлю визначеними товарами, і власне\nкажучи нав’язується країні-експортерові під погрозою застосування більш\nтвердих обмежувальних акцій (Міжнародна угода по торгівлі текстилем 1986\nрік, укладена Співтовариством з 26 державами і територіями; Угоди про\n«добровільне» обмеження експорту чорних металів у країни ЄС, укладене\nВ Франції діють тверді санітарні вимоги до ввезеним рослинних і\nтваринних продуктів, медикаментів, окремим продуктів хімічної\nпромисловості. При ввозі овочів, фруктів, зелених насаджень потрібен\nфітосанітарний сертифікат, ряд продуктів повинний обов’язково пройти\nсанітарну обробку на митниці.\nДля стримування імпорту сільськогосподарських товарів у Франції поряд з\nмитними зборами використовується система компенсаційних зборів.\nКомпенсаційні збори являють собою різницю між високою, як правило, ціною\nспівтовариства на конкретний вид сільгосппродукції і її світовою ціною.\nЄдині ціни встановлюються Комісією ЄС і щорічно переглядаються. Різниця\nміж єдиними і світовими цінами може коливатися в залежності від товару\nвід півтора до п’яти разів.\nАнтидемпінгове законодавство «Заходи для захисту від демпінгу»\nпередбачають введення обкладання імпортованих товарів із третіх країн\nантидемпінговими зборами при наявності доказу, що їхній ввіз у державу\nСпівтовариства здійснювався шляхом демпінгу і наносить або може завдати\nшкоди національному виробництву країн-членів угруповання.\nДіючі у Франції антидемпінгові правила прийняті для всіх країн ЄС і\nнабрали сили з 1 серпня 1984 року, поширюючись на всі види ввезених\nтоварів: промислові і сільськогосподарські. Антидемпінгові міри діють\nчерез механізм цін, а для доказу, що експорт товарів у країни ЄС\nведеться за заниженими цінами, передбачений набір інструментів.\nРозпливчасті формулювання передбачуваного збитку від демпінгу,\nможливість широкого тлумачення критеріїв, що встановлюють його факт,\nнадають органам ЄС велику волю для використання цих правил з метою\nселективного обмеження або заборони імпорту товарів із третіх країн.\nДержавне фінансування експорту у Франції здійснюється у відповідності зі\nспеціальними правилами, установленими владою, при участі і контролі\nдержавних і напівдержавних кредитно-фінансових організацій: Банку\nФранції, Французького банку для зовнішньої торгівлі і банку «Креди\nнасьональ». Порядок кредитування експорту визначається законом про\nкредитну реформу від 1 липня 1971 року.\nКредитна реформа повинна була вирішити дві задачі: провести перерозподіл\nджерел фінансування експортних кредитів і створити додаткові пільги для\nекспортерів. Головним доповненням джерел фінансування експорту з’явилося\nпідвищення ролі комерційних банків при зниженні ролі Банку Франції.\nПісля реформи їхня частка в цьому виді діяльності піднялася до 30%,\nпитома вага Казначейства зберіглася на колишньому рівні — 20%, а частка\nБанку Франції і спеціалізованих державних банків упала з 70% до 50%.\nВідповідно до цього закону було передбачене збільшення нормативних\nрозмірів кредитування виробництва експортованих товарів з 80% до 90% вартості контракту й участі банків у\nфінансуванні ними експортних кредитів з 90% до 100%.\nВ даний час кредитування експорту здійснюється головним чином приватними\nбанками за рахунок власних ресурсів. Державний вплив полягає у рефінансуванні на пільгових умовах\nтаких кредитів як з метою зниження, так і стабілізації ставок на весь\nперіод кредитування і у меншому ступені — у безпосереднім наданні позик.\nЦі операції проводять Банк Франції і Французький банк для зовнішньої\nторгівлі — єдиний спеціалізований зовнішньоторговельний банк у Західній\nЄвропі. Останній фінансує експорт французьких фірм шляхом обліку їхніх\nвекселів, акцептів і гарантій; надає коротко-, середньо- і довгострокові\nекспортні кредити, а також позички підприємцям на виробництво експортної\nДіюча система дозволяє французькому експортерові користуватися кредитами\nяк для фінансування експортного виробництва , так і самої експортної\nторгівлі. При продажі напівфабрикатів і споживчих товарів надаються\nкороткострокові кредити, а середньо- і довгострокові кредити\nпостачальникові надаються при продажі устаткування.\nКеруванням зовнішньоекономічних зв’язків Міністерства економіки,\nфінансів і бюджету, що здійснює загальне керівництво Французькою\nкомпанією по страхуванню зовнішньої торгівлі (КОФАСЕ), без поліса якої\nне може бути забезпечений пільговий характер експортної позики.\nВидачею дозволів на кредит і контролем за виконанням цих рішень\nзаймаються дві урядові комісії — Комітет директорів і Комісія гарантій і\nзовнішньоторговельних кредитів. Комітет директорів вирішує питання про\nвидачу довгострокових кредитів і їхніх умов. Комісія гарантій і\nзовнішньоторговельних кредитів розглядає за участю Казначейства,\nзацікавлених міністерств, банків («Банку Франції», «Креди насьональ»)\nумови фінансування і реалізації експортних постачань у кредит і\nвстановлює, яку частину кредиту застрахує КОФАСЕ. Комісія одноосібно\nприймає рішення по середньострокових кредитах, а по довгостроковим —\nдодержується вказівок Комітету директорів.\nУ Франції існують відмінні від загальноприйнятої західної практики\nкритерії градації кредитів по термінах. Позички від двох до чотирьох\nроків вважаються середньостроковими, а понад чотири — довгостроковими.\nФінансуванням середньострокових кредитів займається «Французький банк\nдля зовнішньої торгівлі» (ФБЗТ), що потім рефінансує їх по пільговій\nставці в Банку Франції. Однак фінансування і рефінансування стосується\nосновної, але не всієї суми позики, пільговий характер іншої частини\nекспортного кредиту забезпечується за рахунок ресурсів його комерційного\nбанку, що видав.\nПо довгострокових кредитах фінансування і рефінансування частини, що\nпідлягає погашенню протягом перших семи років, відбувається аналогічним\nобразом, інша частина фінансується цілком ФБЗТ за рахунок засобів\nДаний порядок поширюється на позики, надані, головним чином, у\nнаціональній валюті, а іноді й в іноземній. Крім того, звичайно не менш\n15% вартості контракту повинне бути оплачено наявними, а іноді ця частка\nпідвищується до 20-25%.\nЗ 1986 року у Франції діє новий вид експортного кредиту — «моноблок», що\nпредставляє собою одну фінансову угода замість двох колишніх (пільгової\nпозики Казначейства і комерційного банку) з пільговими умовами\nкредитування, у порівнянні з ринковими. Поряд з цим\nпідприємствам-експортерам дана можливість одержання кредиту в розмірі\n100% його місячного пасиву по поточних операціях.\nДержавне страхування зовнішньоекономічних операцій здійснюється КОФАСЕ.\nВ даний час Страхування служить не тільки захистом експортерів від\nможливих ризиків, але стало важливою умовою одержання банківського\nкредиту. Нині у Франції здійснюється страхування ризиків, пов’язаних з\nпопереднім вивченням ринку, зміною курсів іноземних валют, організацією\nза кордоном ярмарків, виставок, складів, закордонних інвестицій;\nстрахується непередбачене підвищення цін у період виготовлення\nНа практиці КОФАСЕ, як приватна компанія, страхує за свій рахунок від\nкомерційних ризиків короткострокові експортні кредити; як державна\nкомпанія (за рахунок уряду) гарантує комерційні ризики по всіх\nекспортних кредитах і комерційні ризики по середньо- і довгострокових\nкредитах. Страхуються наступні угоди: продаж товарів; надання послуг\n(підготовка досліджень, технічна допомога, оренда устаткування,\nстворення запасів за кордоном, участь у торговельних ярмарках, вивчення\nіноземних ринків, реклама); здійснення будівельних робіт за рубежем;\nінвестиції за кордоном; експортні кредити постачальникам, коротко-,\nсередньо- і довгострокові кредити покупцеві, а також фінансові урядові\n1) комерційні — неплатоспроможність покупця, затримка платежів;\n2) політичні — виникаючі в результаті війни, революції, повстань у\nкраїні боржника; мораторію, оголошеного владою цієї країни, або рішення\nфранцузького уряду, що забороняє виробництво або експорт визначених\n3) зв’язані зі стихійними лихами — ураганами, повенями, землетрусами,\nвиверженнями вулканів у країні боржника;\n4) валютні — унаслідок введення валютних обмежень або падіння курсу\nвалюти, у якій укладена угода;\n5) зв’язані з трансфертами, (тобто перекладом грошових засобів\nборжником) — через труднощі економічного і юридичного характера, що\nперешкоджають перекладові, або затримують його;\n6) економічні — ризики росту цін (покриваються в тім ступені, у якій\nзбільшення цін у Франції перевищує ріст світових цін) і ризики, що\nвиникають у зв’язку з вивченням іноземних ринків (некомпенсируемые\nвитрати внаслідок такого вивчення, реклами й участі в торговельних\nярмарках). Ступінь покриття страхуемых ризиків різна і залежить від\nїхнього характеру. Так при комерційних ризиках (неплатоспроможність,\nзатримки платежів) втрати відшкодовуються в розмірі від 80 до 85%,\nполітичними і зв’язані зі стихійними лихами від 80 до 90%, валютні —\n100%, економічні: підвищення цін — 100%, вивчення іноземних ринків — 50-60%. Страхові\nоперації, здійснювані від імені уряду, повинні бути в кожнім конкретному\nвипадку схвалені комісією гарантій і зовнішньоторговельних кредитів, а у\nвипадку середньо- і довгострокових угод по експортному кредитуванню —\nміністерством економіки, фінансів і бюджету на основі рекомендацій\nВ залежності від характера й обсягу угоди визначаються і страхові\nплатежі, внесені на користь КОФАСЕ й у середньому складові для приватних осіб і компаній по політичних ризиках\n0,25% річних, а при сполученні їх з комерційними ризиками — 0,85%. Для\nдержавних установ і при гарантії урядів країн-імпортерів ставка платежів\nпо обох видах ризиків дорівнює 0,5%, страхові внески при валютних\nризиках під час падіння курсу валюти нижче 2,25% складають 0,36% річних\nз гарантируемой суми угоди, якщо вона укладена у валютах країн ЄС, і\n0,648% — в інших грошових одиницях.\nЗаконом від 13 листопаду 1982 р. підприємці зобов’язані щорічно вести\nпереговори про перегляд договорів про заробітну плату. Це стосується будь-яких підприємства, установи або\nфірми, що підпадають під дію приватного права, якщо на них працює як\nмінімум один член профспілки. Відповідно до циркуляра Міністерства праці\nпредметом колективних договорів є угода «про заробітну плату брутто по\nкожній професійній категорії з включенням в неї премій, надбавок і\nнатуральних виплат, якщо такі мають місце).\nВідповідно до Постанови 1989 р. мінімум раз у п’ять років обов’язково\nпродяться переговори про перегляд класифікаційних сіток. З 1984\nвідмовилися від автоматичної і загальної індексації заробітної плати\nслідом за ростом цін. Індексація договірних заробітних плат щодо\nбудь-якого індексу цін або величини мінімально гарантованої заробітної\nплати законодавчо заборонена. Дане положення носить антиінфляційний\nхарактер і служить інструментом політики дезиндексації заробітної плати.\nУ французькому трудовому законодавстві встановлена ієрархія джерел права\n— постанови (акти виконавчих органів влади )\n— розширені колективні, міжгалузеві і галузеві договори\n— місцеві колективні договори\n— договору на рівні підприємства\n— договору на рівні установи або цеху — індивідуальні трудові контракти\nЗаборонено фіксувати рівень і умови винагороди, що були б менш\nсприятливі для трудящих, ніж ті, котрі були укладені або зафіксовані\nвищими джерелами права. Однак більш сприятливі положення можуть\nузгоджуватися за умови застосування імперативних правил, зазначених\n— періодичність виплати зарплати,\n— привілею для одержання кредитів під забезпечення заробітної плати і\nгарантію їхньої виплати у випадку банкрутства підприємця,\n— зобов’язання по соціальних відрахуваннях,\n— обмеження утримуваних часток заробітної плати по судовому позову і\nвиконавчому листі .\nКрім того, держава встановлює правила мінімальної професійної\nзаробітної плати (SMІ). Підприємці не мають право виплачувати заробітну\nплату нижче встановлюваної за допомогою SMІ, і обумовленої в договорах\nмінімальної зарплати для даної кваліфікації. Однак рівень зарплати може\nзалишатися на рівні нижче SMІ при обчисленні додаткової винагороди, якщо\nповна виплачувана винагорода буде знаходитися вище рівня SMІ.\nРівень SMІ періодично переглядається на основі індексу споживчих цін,\nобчислювального Національним інститутом статистики й економічні\nдослідження (ІNSEE). Починаючи з 1971 р. при підвищенні індексу\nспоживчих цін на 2% відбувається автоматичне підвищення SMІ у\nЗа винятком обумовленого державою SMІ, всі елементи окладу, що\nвиплачується трудящим, визначаються колективними договорами й\nіндивідуальними контрактами. Колективні договори на всіх рівнях\nпереговорів можуть полягати тільки профспілковими організаціями,\nвизнаними законом у якості представницьких.\nЗагальним принципом є принцип волі вступу в професійний союз або\nстворення нових професійних союзів. П’ять профспілкових конфедерацій\nвизнано державою в якості представницьких на всіх рівнях переговорів.\nІнші профспілки повинні доводити своє представництво у кожному\nОцінка представництва тієї або іншої профспілки виробляється на основі\n— чисельний склад — внески\n— досвід і стаж\nВизнання за профспілками представництва дає їм виключне право залучення\nрізних інстанцій для щорічних переговорів по угодах про заробітну плату.\nТі організації, що уповноважені вести галузеві переговори з боку\nпідприємців, повинні також бути визнані Міністерством Праці як\nМіжгалузеві договори визначають загальний порядок підвищення заробітної\nплати і галузеві мінімуми заробітної плати.Колективні трудові договори\nна рівні галузі визначають мінімальну заробітну плату по кожній\nспеціальності відповідно до кваліфікаційної сітки, рівень премій і\nнадбавок до заробітної плати. Крім того, визначаються соціальні виплати\nі пільги, а також конкретні механізми підвищення заробітної плати.\nНа рівні фірми головним чином обумовлюються тарифні ставки і\nкоефіцієнти, розміри преміальних надбавок і доплат, порядок підвищення\nзаробітної плати, система участі в прибутках і акціонерному капіталі,\nрозміри соціальних виплат і пільг.\nМіністрові праці розширити область застосування того або іншого\nколективного договору на всі підприємства, включені в цю галузь або\nстосовні до суміжних видів діяльності. Контроль за політикою в області\nзаробітної плати в державному секторі економіки встановлюється


У Камінь-Каширському районі Mercedes збив велосипедистку: постраждалу госпіталізували - Волинь Online\n17:55, 10 Серпня 2021\nУ Камінь-Каширському районі Mercedes збив велосипедистку: постраждалу госпіталізували\nАвтопригода трапилася учора ввечері на автодорозі у селі Пнівне.\nЗа кермом автомобіля Mercedes-Benz ML 270 перебував 22-річний житель району. Водій допустив наїзд на 46-річну велосипедистку, місцеву жительку, яка рухалася у попутному напрямку.\nВнаслідок ДТП жінка отримала тілесні ушкодження. Її госпіталізували.\nВідомості слідчі внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 286 ( Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами) Кримінального кодексу України. Досудове розслідування триває.\nНагадаємо, що вчора у Луцькому районі у ДТП загинув 43-річний лучанин та травмувалася 29-річна водійка автомобіля BMW X5. Ще двоє пасажирів, 7 та 9 років, також отримали тілесні ушкодження. Їх госпіталізували.


Медведчуку наділи електронний браслет / ГОРДОН\nМедведчуку наділи електронний браслет\n14 травня, 2021 14.10 | коментарів:\nЗгідно з рішенням суду, Медведчук (на фото в центрі) перебуває під домашнім арештом, зазначили у МВС\nГолові політради партії "Опозиційна платформа – За життя" нардепу Віктору Медведчуку, якого підозрюють у державній зраді, наділи електронний пристрій стеження. Про це 14 травня в коментарі виданню "Українська правда" повідомив заступник директора департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ (МВС) України Ярослав Тракало.\n"Поліція Києва одягла на Медведчука електронний засіб контролю, і він перебуває, згідно з рішенням суду, під домашнім арештом", – зазначив Тракало.\nМедведчук – один із найбагатших депутатів Верховної Ради. Він належить до 100 найбагатших українців за версією журналу Forbes. Видання оцінило його статки в $620 млн, він посідає 12-те місце в рейтингу. Політик відомий своїми зв'язками з Росією, він кум президента РФ Володимира Путіна.\n11 травня генпрокурорка України Ірина Венедіктова підписала Медведчуку та його колезі по фракції Тарасу Козаку підозри у державній зраді й замаху на розкрадання національних ресурсів. ЗМІ повідомили, що в домі Медведчука в Києві й офісі ОПЗЖ СБУ проводила обшуки.\nСам нардеп назвав процес політично мотивованим.\nТеги: МВС, Віктор Медведчук, арешт, підозра, Ярослав Тракало, домашній арешт, ОПЗЖ, нардеп\n14 травня, 2021 11.34 |коментарів:\nНезрозумілі мотиви судді, який відмовився відправити Медведчука під варту – Офіс генпрокурора\n14 травня, 2021 01.39 |коментарів: