В Ірані почалися слухання щодо збиття у січні 2020 року українського літака - Вчасні Новини\nГоловна » Зарубіжні новини » В Ірані почалися слухання щодо збиття у січні 2020 року українського літака\nВ Ірані почалися слухання щодо збиття у січні 2020 року українського літака\nІранський військовий суд 21 листопада почав слухання щодо збиття пасажирського літака компанії «Міжнародні авіалінії України» на початку 2020 року.\nЯк пишуть Вчасні Новини, про це повідомила іранська служба Радіо Свобода з посиланням на агенцію судової системи Ірану Mizan Online.\nВідомо, що на слуханнях 21 листопада в Тегерані були присутні десять військовослужбовців різних рангів, а також родини загиблих та адвокати з обох сторін. У звіті не вказані особи підозрюваних, але їхні імена були зачитані вголос у суді.\nСуд заслухав заяви адвокатів підсудних і сімей загиблих. Про наступне засідання буде оголошено пізніше.\nВарто нагадати, 8 січня 2020 року літак Boeing 737-800NG авіакомпанії «Міжнародні авіалінії України» рейсу Тегеран-Київ був збитий невдовзі після вильоту з міжнародного аеропорту столиці Ірану. Загинули всі 176 людей, які були в літаку: 167 пасажирів і 9 членів екіпажу. Серед загиблих – громадяни семи країн, у тому числі 11 українців (усі 9 членів екіпажу і 2 пасажирів).\nПозначки:авіакатастрофа маузбиття літаказбиття літака в Іранісуд


Львів'янам готують нововведення: "Масштабні тягнучки в самому центрі". Politeka\nЛьвів’янам готують нововведення: “Масштабні тягнучки в самому центрі”\n27 Серпня 2019, 17:45 Читать на русском\nНа вул. Коперника у Львові зроблять пішохідний перехід\nПро це повідомляється у спільноті «Зручне місто» у ФБ, пише Четверта студія.\n«На Коперника буде перехід. В травні ми звернулися з пропозицією облаштування пішохідного переходу до зупинки громадського транспорту на вул. Коперника, оскільки пішоходам і пасажирам громадського транспорту потрібен був перехід в цьому місці, а водіям авто було некомфортно рухатись, оскільки люди переходили дорогу в довільному місці. Тепер буде порядок», – йдеться у дописі на сторінці спільноти.\nДружина Кошового з "Квартал 95" розбурхала новим відвертим образом: "Ось це так!" Кароль рознесли за невдале відверте фото: "Вареник наверх вивалила" Курс долара впаде, ситуація безвихідна: що буде з гривнею вже скоро Безсоромна Каменських влаштувала пустощі для дорослих прямо у ванній: "Ах ти, пустунка"\nТеги: Львів / пробки / центр города\nНова схема шахрайства сколихнула Львів: мешканці шоковані\nЛьвів’яни виголосили вердикт Зеленському: “Досить дивний спосіб”


Кардиган Лало вовна Білий купити в інтернет-магазині Natalka.ua\nКардиган Лало вовна\n1250 грн. розничная цена\nКардиган жіночий в'язаний в стилі "Лало" білий\nЦей затишний в`язаний кардиган з ефектом ручної в'язки зігріє в прохолодні дні, до того ж непоміченою в цьому кардигані Ви точно не залишитесь. Унікальна в'язка із крупних повітряних кіс притягує погляд. В цьому кардигані оригінально можуть поєднуватися два кольори, з м'яким переходом із одного в інший.\nПодовжений кардиган крупної в`язки без застібок.\nРозмір: 46-48 и 50-52\nМи не помилимося, якщо назвем кардиган Lalo найпопулярнішою моделлю. Трикотаж з ефектом ручної в'язки, прямий силует, фасон без застібок, об'ємні коси, унікальна гама модних принтів – всі модні тенденції представлені в одній моделі. А якщо врахувати, що кардиган виконаний із якісного полотна із вовни, то стає зрозуміло – кращої моделі для зими і міжсезоння вам не знайти!\nМодель підходить до будь-яких ситуації, починаючи від офіційних зустрічей з клієнтами і закінчуючи повсякденними, звичайними справами.\nДля офісних буднів носіть з кардиганом водолазки і зручні темні брюки, для домашніх справ підійдуть традиційні джинси, для офіційних зустрічей обирайте спідниці і сукні. Молоді особи можуть обирати довжину міні і носити модель з шортами і спідницями в стилі 90-х.\nТрикотажний в`язаний кардиган створений на найсучаснішому в`язальному обладнанні японського виробництва SHIMA SEIKI SCG 122 SN 3 gg\nКардиган Лало вовна Білий ✅ Швидка доставка по всій Україні ✅Низька ціна ✅ Гарантія ☎ (066) 331-41-69!


У Китаї виявлено 5 тис. камяних статуй - Новітні відкриття у науці та техніці\nДодому Новини Археологія У Китаї виявлено 5 тис. камяних статуй\nУ Китаї виявлено 5 тис. камяних статуй\nПонад 5 тис. кам’яних статуй було виявлено археологами на території площею 15 тис. кв. м. в китайській провінції Хунань. Фігури виявилися старше знаменитих теракотових воїнів, виготовлених під час правління династії Цінь (221-207 рр. до н. е.).\nЗа словами фахівців, це найбільша колекція скульптур з усіх коли-небудь знайдених в одному місці на території Китаю.\nКам’яні статуї зображають абсолютно різних людей, в тому числі високопоставлених чиновників, воїнів, звичайних мешканців, вагітних жінок. Фігури висотою від 30 до 100 см знаходилися на глибині близько 2 м під землею.\nОдні статуї були зроблені близько 5 тис. років тому, інші – в період правління династій Цінь, Хань (206 до н. е.-220 н. е..), Вей (220 – 266 рр. н. е..) і Цзінь (265-420 рр .. н. е..), повідомляє People’s Daily Online.\nПопередня статтяРобот-гексапод навчився грати Бетховена\nНаступна статтяНа Фіджі знайдений величезний людський слід


Тема №4: Топографічна анатомія і оперативна хірургія порожнини черепу\nТема № 4: Топографічна анатомія і оперативна хірургія порожнини черепу.\nАктуальність теми: захворювання в ділянках черепно-мозкового відділу голови найбільш часто зустрічаються в ендокринної хірургії, нейрохірургії , судинної нейрохірургії та неврології. Захворювання та ускладнення складають майже третю частку патологоанатомічних діагнозів. Тому знання з топографічної анатомії органів порожнини черепу необхідні для лікарів усіх спеціальностей, особливо ендокринних хірургів, нейрохірургів, судинних нейрохірургів та невропатологів.\nМета (загальна): уміти визначити топографію головного мозку, синусів твердої мозкової оболонки, черепно-мозкових нервів, кровопостачання головного мозку, внутрішньої основи черепа. Усвідомити можливі ускладнення при зупинки кровотечі при пошкодженні венозних пазух, оволодіти методикою та технікою операцій кістково-пластичній та декомпресійній трепанацій черепа, первинної хірургічної обробки при проникаючих пораненнях голови.\n1. Визначити особливості оболонок мозку\n2. Визначити межи внутрішньої основи черепа\n3. Визначити особливості венозних пазух (синусів) головного мозку\n4. Визначити особливості борозен та півкуль головного мозку ділянки\n5. Визначити особливості черепно-мозкових нервів\n6. Визначити джерела кровопостачання, венозний відтік головного мозку, схему черепно-мозкової топографії Кронлейна-Брюсової\n7. Визначити особливості топографії внутрішньої основи черепа\n8. Опанувати методику і техніку обробки проникаючих ран черепа\n9. Опанувати методику і техніку кістково-пластичній трепанації черепа\n10. Опанувати методику і техніку декомпресійній трепанації черепа.\nЯкі черепно-мозкові нерви проходять через яремний отвір:\nЯке анатомічне утворення проходить через остистий отвір черепа:\nВеликий кам`янистий нерв\nГрануляції павутинної оболонки головного мозку виконують функції:\nОбміну між ліквором та венозною кров`ю\nФіксації головного мозку\nОбміну між ліквором та венозною кров`ю та продукції ліквора\nПродукції ліквора та фіксації головного мозку\nЕталони відповідей: 1-3; 2-5; 3-1\nтопографія оболонок мозку\nпроекція венозних пазух твердої мозкової оболони\nтопографія цистерн та шлуночків мозку\nтопографія внутрішньої основи черепа\nтопографія черепно-мозкових нервів\nсхема черепно-мозкової топографії Кронлейна-Брюсової і визначення за нею проекції середньої оболонкової артерії, центральної та бічної борозен, а також мозкових артеріх, кола Вілізія та Захарченка\nметодика і техніка хірургічної обробки проникаючих ран черепа\nметодика і техніка кістково-пластичної трепанації черепа за Вагнером-Вольфом та Олівекроном,\nметодика і техніка декомпресивної трепанації за Кушингом\nметодика і техніка видалення епї- та субдуральних гематом\nПри пораненні мозкового відділу голови з пошкодженням тім`яної кістки у чоловіка 41 року виникла сильна кровотеча із діплоетичних вен. Яким чином під час операції хірург повинен зупинити кровотечу із діплоетичних вен?\nВиконати пластику стінки вен твердою мозковою оболонкою.\nВтерти у діплоетичний шар кістки воскову пасту або використати фібринну плівку.\nТампонувати вени марлевим тампоном і кліпсувати їх.\nВиконати електрокоагуляцію вен.\nПід час операції з приводу проникаючого поранення склепіння черепа під місцевим знеболюванням в раневому каналі знайдена велика кількість мозкового детриту та сторонніх тіл. Як звільнити раневий канал від сторонніх тіл?\nЗсікти мозок у межах пошкоджений тканин.\nШироко зсікти мозок у межах непошкоджений тканин.\nВичерпати мозковий детрит із сторонніми тілами мозковою ложкою.\nПромити рану струменем теплого фізіологічного розчину із гумової груші.\nПритиснути вени шиї або заставити хворого покашляти та промити рану струменем теплого фізіологічного розчину.\nЯким інструментом і як повинен користуватися хірург під час виконання кістково-пластичної трепанації черепа при з`єднанні фрезьових оворів, щоб при закритті дефекту кістково-окісний клапоть не провалювався і не лежав вільно на твердій мозковій оболонці?\nКусачками Дальгрена, утримуючи Ії під гострим кутом до кісток сплетіння черепа назовні.\nКусачками Лістона, утримуючи Ії під гострим кутом до кісток сплетіння черепа усерединуі.\nПилкою Джильї, перепилюючи кістки склепіння черепа у косому напрямку назовні.\nПилкою Джильї, перепилюючи кістки склепіння черепа у косому напрямку усередину.\nПилкою Джильї, перепилюючи кістки склепіння черепа під прямим кутом до кісток склепіння черепа.\nВнаслідок черепно-мозкової травми у хворого виникла кровотеча з носа та глотки, внутрішня косоокість, параліч м`язів лиця, втрата слуху. Які черепні нерви уражені?\nОколоруховий, відвідний, блоковий.\nТрійчастий, околоруховий, відвідний.\nВідвідний, блоковий, лицевий.\nБлоковий, лицевий, проміжний.\nЛицевий, проміжний, язикоглотковий.\nЯким повинні бути попередні дії хірурга перед виконанням декомпресійної трепанації черепа за Кушингом хворому із іноперабельною пухлиною головного мозку, щоб не відбулося різке пролабірування мозку?\nНеобхідно виконати спинномозкову пункцію.\nНеобхідно провести дегідратацію мозку.\nНеобхідні дії, вказані в пп.. 1 і 2.\nНеобхідно виконати пункцію переднього рогу бічного шлуночка головного мозку.\nНеобхідні дії, вказані в пп.. 2 і 4.\nЕталони відповідей: 1-3; 2-5; 3-3; 4-3; 5-3\nСамостійно Ви повинні визначити умовні межи і топографію внутрішньої основи черепа, межи черепних ям, отвори в кожній з них; топографію твердої мозкової оболонки, її відростків, кровопостачання, венозні пазухи, шляхи венозного відтоку від головного мозку; схему черепно-мозкової топографії Кронлейна-Брюсової.\nПриступаючи до виконання оперативних втручань, Ви повинні накреслити на мозковому відділу голові лінії для препарування внутрішньої основи черепа, нанести схему схему черепно-мозкової топографії Кронлейна-Брюсової.\nПотім ви повинні самостійно визначити помилки і ускладнення під час кістково-пластичної трепанації черепа за Вагнером-Вольфом та Олівекроном, декомпресивної трепанації Кушингом і заходи до запобігання та усунення їх.\nЗаняття завершується аналізом підсумків самостійної роботи кожного студента в складі хірургічної бригади з знання проекції судин та нервів, демонстрації відпрепарованих судин, нервів, м`язів, а також аналізом тестового контролю засвоєння знань.\nСамостійна робота під контролем викладача. Визначення особливості топографії внутрішньої основи черепа, оболонок головного мозку, його кровопостачяння. Препарування внутрішньої основи черепа. Виконання оперативних доступів, трепанацій черепа.\nтаблиці „Мозковий відділ черепа”, „Кровопостачяння головного мозку”, „Сінуси твердої оболонки головного мозку”, „Операція кістково-пластичної трепанації черепа”, „Операція декомпресивної трепанації черепа”. Трупний матеріал. Хірургічний інструментарій. Музейні препарати\nГраф логічної структури теми «Топографічна анатомія і оперативна хірургія порожнини черепу»


ПІДНЕСЕННЯ НАЦІОНАЛЬНО-ВИЗВОЛЬНОГО РУХУ - УКРАЇНА В СУЧАСНУ ДОБУ. ШЛЯХ УКРАЇНИ ДО НЕЗАЛЕЖНОСТІ - НОВІТНЯ ІСТОРІЯ УКРАЇНИ\nПІДНЕСЕННЯ НАЦІОНАЛЬНО-ВИЗВОЛЬНОГО РУХУ\nРозв'язанню національних проблем у реформаторській програмі М. Горбачова відводилося останнє місце. Мабуть, реформатори потрапили в полон десятиріччями нав'язуваних радянськими пропагандистами положень про остаточне і цілковите вирішення національного питання в СРСР.\nНерозуміння потреб і прагнень народів СРСР виявляв навіть сам Генеральний секретар ЦК КПРС. Під час першого офіційного візиту до Києва у червні 1985 р. він кілька раз називав Радянський Союз Росією. Перебуваючи у Харкові, він називав це місто російським М. Горбачов знаходив у своєму родоводі українські корені, із задоволенням розповідав про них, але був щиро переконаний у тому, що в Україні не існує національного питання, оскільки український народ невіддільний від російського.\nОднак уже на початку перебудовної доби громадяни України особливо гостро відчули принизливість і небезпеку цілковитої залежності від московського центру. Це пов'язувалося з наслідками вибуху енергоблока на Чорнобильській АЕС 26 квітня 1986 р.\nПро шкідливість радіоактивних викидів для здоров'я населення було попереджено на дев'ятий день після вибуху Раніше воно чуло лише заспокійливі заяви Горбачов натиснув на В. Щербицького (під загрозою виключення з партії), щоб першотравнева демонстрація в столиці України була проведена як масова, хоча рівень радіації у місті загрозливо зростав.\nЕкологічні наслідки катастрофи не піддаються точній оцінці. Відомо, що місцевість, яка постраждала від катастрофи, становить 1/12 території республіки. До зони обов'язкового відселення потрапили 92, а до зони гарантованого державою добровільного відселення — 835 населених пунктів. Під постійним радіоекологічним контролем перебувають 1288 населених пунктів. Люди, які опинилися в зоні впливу руйнівних наслідків аварії, переживають особисту трагедію. Стан їхнього здоров'я неухильно погіршується, десятки тисяч з них передчасно пішли з життя. Руйнівна дія радіонуклідів на генофонд народу триватиме десятки років.\nЗавдяки гласності масштаби Чорнобильської катастрофи стали відомі широкому загалу. Громадяни України відчули небезпеку прийняття за межами республіки доленосних для них політичних, економічних й екологічних рішень. Чорнобиль відіграв роль каталізатора суспільно-політичних процесів, які привели до здобуття незалежності України.\nДля опозиційних Москві сил в Україні Чорнобиль став своєрідним символом. Все наполегливіше і відвертіше вони порушували питання про «мовний Чорнобиль», «духовний Чорнобиль» — русифікацію. Спілка письменників України у червні 1987 р. висловила глибоке незадоволення тим, що в Україні з повсякденного спілкування зникає українська мова, і дійшла висновку про необхідність її конституційного захисту. За дорученням Спілки Ю. Мушкетик, Б. Олійник і Д. Павличко підготували відповідний лист, адресований Верховній Раді УРСР. О. Гончар та інші письменники звернулися до своїх російських колег з проханням підтримати їхні вимоги про встановлення обов'язкового вивчення рідної та російської мов у школах національних республік. «Що це значить — вибір вивчення мови за бажанням батьків? — обурювався Гончар. — Ставити таке питання — це йти на ліквідацію мови нашого народу».\nНевдоволення громадськості становищем української мови змусило політбюро ЦК Компартії України розглянути у липні 1987 р. питання «Про посилення інтернаціонального і патріотичного виховання населення». Було визнано, що громадськість правильно порушує проблему національно-культурного характеру, звертає увагу на звуження сфери застосування української мови, низький рівень мовної культури багатьох теле- та радіопередач, газет і журналів. Водночас висловлювалося застереження щодо вимог «оголосити українську мову державною та відмовитися у школах республіки від принципу вільного вибору мови навчання».\nДо розгляду цього питання політбюро ЦК Компартії України повернулося у грудні 1988 р. Ним було визнано, що відсутні належні умови для оволодіння українською мовою всіма громадянами, які проживають у республіці, не набуло пріоритетного значення цілісне вивчення української культури. Політбюро схвалило план розширення сфери функціонування української мови і підтримало пропозицію письменників про створення товариства шанувальників рідної мови.\n27 грудня 1988 р. у Києві відбулася організаційна нарада осередків Товариства «Рідної мови», які вже існували у Львові, Дніпропетровську, Полтаві, Рівному, Чернігові, Харкові, та клубу шанувальників української мови при Спілці письменників України. Нарада обрала організаційний комітет, який скликав 11 лютого 1989 р. в Києві в Республіканському будинку кінематографістів установчу конференцію Товариства української мови ім. Т. Шевченка. Його очолив поет і громадський діяч Д. Павличко.\nСтворене Товариство визначило своїм першочерговим завданням домогтися від Верховної Ради УРСР позитивного вирішення питання про державний статус української мови та забезпечення його реалізації в житті республіки. «Мова — це народ, — наголошувалося у загальних положеннях затвердженого конференцією статуту товариства. — Народ, який втрачає свою мову, перестає існувати. Мова — показник інтелектуального та духовного життя кожного народу й кожної людини. Усі досягнення науки й мистецтва знаходять своє відродження в слові».\nНаскільки далеко зайшов процес русифікації, свідчать дані 1988 р. Книги, видані в Україні українською мовою, становили лише 18 відсотків за назвами і 3 відсотки за тиражем. У вищих навчальних закладах українською мовою читалося не більш як 5 відсотків лекцій. На 1988/89 навчальний рік не залишилося жодної школи з викладанням усіх предметів українською мовою в Донецьку, Луганську, Миколаєві, Одесі, Харкові, Чернігові. У школах республіки українською мовою навчалося менше ніж половина загальної чисельності учнів.\nПід тиском громадськості у жовтні 1989 р. Верховна Рада УРСР прийняла Закон «Про мови в Українській РСР». Цим документом юридично закріплювався державний статус української мови. Було гарантовано рівноправність мов усіх народів, які проживали на території України, і створено умови для розширення сфери функціонування української мови як мови корінного народу. Відповідно до Закону впродовж п'яти років українська мова мала замінити російську в діяльності державних установ.\nОднак реальний механізм контролю за виконанням Закону про мови не передбачався. Не враховувався також опір його запровадженню. Значні матеріальні витрати на впровадження української мови у діловодство не були передбачені в державному бюджеті. Тому Закон в основному залишився на папері.\nЗавдяки гласності почали розкриватися «білі плями» в історії державної партії та радянського суспільства. Це мало велике значення у пробудженні українського суспільства від політичної летаргії. Відомості про трагічні сторінки в історії України безпосередньо впливали на розгортання національно-визвольного руху. Найбільше вражала людей інформація про голод 1932—1933 рр. в УРСР і на Кубані.\nУзимку 1982—1983 рр. українцям США і Канади вперше вдалося привернути увагу світової громадськості до розправи. Сталіна з мільйонами українських селян, які були силою загнані до колгоспів, але саботували безрозмірні державні хлібозаготівлі. Відзначення п'ятдесятиріччя терору голодом дало поштовх дослідницькій роботі в цій галузі. У 1984 р. молодий американський вчений Л. Герец почав збирати свідчення людей, які пережили трагедію. Саме тоді в Канадському дослідницькому центрі по українському голоду (м Торонто) було створено науково-популярний фільм «Жнива розпуки» Англійський історик Р. Конквест, який випустив книгу «Великий терор» (про сталінські репресії 1937—1938 рр.), взявся на прохання української діаспори за тему радянської колективізації і терору голодом. Наприкінці 1986 р. книга «Жнива скорботи» була опублікована в Лондоні.\nУвага громадськості Заходу до подій піввікової давності в СРСР набула значення гострополітичного чинника після того, як конгрес США у 1986 р. створив спеціальну комісію по голоду в Україні з метою постановки питання на спеціальних слуханнях. Науково-дослідний осередок в комісії очолив викладач Гарвардського університету Дж Мейс. Конгресмени губилися у здогадках, чому тема терору голодом залишається в Радянському Союзі суворо забороненою. Тому таким незвичним для законодавчого органу засобом вони вирішили перевірити, наскільки щирими є запевнення М. Горбачова про гласність і нове мислення.\nУ відповідь ЦК Компартії України створив власну комісію з провідних науковців, яка повинна була викрити «фальсифікації» американських вчених і політиків. Однак власті вже починали втрачати контроль за процесом «перебудови», і комісія не виконала партійного доручення. У московській і київській пресі промайнули перші глухі згадки про трагедію 1933 р. М. Горбачов у виступі на урочистому засіданні, присвяченому 70-річчю Жовтневої революції, жодним словом не торкнувся забороненої теми Історія колективізації в його доповіді викладалася за сталінською схемою.\nЧерез півтора місяця, коли В. Щербицький виступав у Києві з доповіддю, присвяченою 70-річчю проголошення УРСР, він не наважився наслідувати приклад патрона Тема голоду була надто болючою для України. Тому в цій доповіді з'явився один не ювілейний абзац про трагедію, викликану нібито неврожаєм. У цей час комісія американського конгресу почала друкувати перші результати дослідницької роботи, в якій розкривалися жахливі масштаби голодомору.\nЗгадування голоду 1933 р. десятиріччями переслідувалося як антирадянська пропаганда. Визнання його в офіційній доповіді означало, що накладене Сталіним табу зняте. Вчені з ентузіазмом почали вивчати архівні документи Українська компартійно-радянська номенклатура не гальмувала їхніх зусиль. Навпаки, у 1990 р в центральному компартійному видавництві «Політвидав України» вийшов з друку збірник статей і документів «Голод 1932—1933 років на Україні очима істориків, мовою документів». Багато документів з партійних архівів виявилися сенсаційними, оскільки викривали механізм організованого Москвою терору голодом, від якого загинули мільйони українських селян.\nУ жовтні 1988 р. В. Щербицький лицемірно заявив, що вивчення «білих плям» історії провадиться не енергійно. Для того щоб контролювати процес, який уже не можна було заборонити, ЦК Компартії України створив координаційну комісію з розробки програми розвитку історичних досліджень, поліпшення вивчення і пропаганди історії УРСР. Комісії було запропоновано забезпечити виокремлення курсу історії УРСР у середній і вищій освіті в самостійну навчальну дисципліну, збільшити чисельність шкіл з поглибленим вивченням історії, організувати підготовку в провідних університетах фахівців з історії України, розробити та видати нові підручники, хрестоматії і книги з вітчизняної історії. В умовах кризи центрального керівництва периферійні ланки державної партії почали звертати увагу на національні проблеми навіть у такій важливій для ідеологи галузі, як вітчизняна історія. Уперше вітчизняною історією була названа не історія СРСР (тобто Росії), а історія України.\nКомісія розробила план видання джерел з історії України, який перевищував за масштабами все, що було зроблено за радянський час (87 позицій, включаючи багатотомні праці). Було вирішено перевидати, у тому числі репринтним способом, тобто най оперативнішим, визначні пам'ятки української історіографи XIX — початку XX ст. (47 позицій). Передбачалося, зокрема, перевидати всі основні праці М. Грушевського, у тому числі десятитомну «Історію Украіни-Руси», видати двадцятитомник творів Д. Яворницького, історичні праці М. Драгоманова, тритомник спогадів В. Винниченка «Відродження нації» тощо. Під час розробки плану деякі твори ще перебували «під арештом» у спецсховищах наукових бібліотек.\nАпаратні працівники ЦК Компартії України не втручалися, як це бувало раніше, в роботу комісії. У липні 1990 р. політбюро ЦК, яке вже очолював В. Івашко, затвердило величезну програму видань без будь-яких змін. Програма такою мірою відповідала потребам часу, що виконувалася навіть після того, як перестала бути директивним документом. Деякі праці друкувалися майже одночасно в різних видавництвах. Наприклад, «Історія русів» з'явилася не тільки у репринтному виданні, а й у чудовому перекладі українською І. Драча.\nГромадськість, яка надавала особливого значення «білим плямам» у радянській історії, прийняла рішення створити спеціалізовану організацію. У березні 1989 р. в Києві відбулася всеукраїнська установча конференція добровільного історико-просвітницького товариства «Меморіал».\nУ залі засідань зібралося близько 500 делегатів, які представляли 70 місцевих і багато сільських місцевих товариств цього напряму. Були також представники Української Гельсінкської Спілки, Українських православної та католицької церков, Товариства українців-москвичів «Славутич». Фундаторами «Меморіалу» виступили: ініціативна група неформалів і громадськості, а також спілки письменників, художників, композиторів, театральних діячів, кінематографістів, архітекторів України, Фонду культури УРСР, Інституту літератури АН УРСР, Інституту історії АН УРСР та ін.\nКонференція проголосила створення Українського добровільного історико-просвітницького товариства «Меморіал», затвердила його статут і обрала координаційну раду. Керівництво «Меморіалу» складалося із семи співголів — В. Кузнецова, О. Дека, Л. Танюка, В. Маняка, В. Цимбалюка, І. Доброштана, І. Різниченка.\nКонференція звернулася до партійних і радянських установ, прокуратури УРСР, Комітету держбезпеки, МВС УРСР з проханням надати місцевим осередкам товариства «Меморіал» потрібну допомогу. В інших пунктах резолюції йшлося про ліквідацію топонімів з прізвищами людей, які зганьбили себе причетністю до масових репресій, та поновлення історичних назв. Було запропоновано також розпочати розслідування дій учасників масових репресій в Україні від 20-х до 80-х років, у зв'язку з чим резолюція потребувала розкриття архівів репресивно-каральних установ і відомств.\nВерховній Раді УРСР було запропоновано визнати незаконним сфабриковані судові процеси (СВУ та ін.), скасувати вироки, винесені особам, котрих засудили у післясталінський період, припинити використання психіатрії для політичних цілей, повернути, за бажанням рідних і друзів, останки загиблих у місцях позбавлення волі в'язнів сумління, зокрема відомих правозахисників — Василя Стуса, Юрія Литвина і Олекси Тихого.\nСхвально були зустрінуті громадськістю і такі пропозиції, як увічнення пам'яті мільйонів жертв голоду 1932—1933 рр., жертв масових розстрілів у Биківні під Києвом та інших місцях, встановлення Дня національної жалоби, повернення репресованим або їхнім родинам конфіскованого майна.\nЦі резолюції конференції «Меморіалу» були підтримані учасниками багатотисячного мітингу, який відбувся у Києві 5 березня 1989 р. під гаслом «Ніхто не забутий, ніщо не забуте».\nВсеукраїнське товариство «Меморіал» з ініціативи В'ячеслава Чорновола накреслило широкі параметри «білих плям» в українській історії та плани якнайшвидшого їх «заповнення». Однією з перших важливих акцій цього плану було розкриття жертв сталінського терору на околиці Києва у лісі неподалік від села Биківні, що їх офіційна влада намагалася приховати. За ініціативи Київської та Львівської організацій «Меморіалу» почався перегляд офіційної оцінки важливих подій української історії: ролі Української галицької армії, ОУН-УПА у боротьбі за національне визволення, відновлення правди щодо історії України, її національної символіки, ролі і місця державних діячів, зокрема І. Мазепи, М. Грушевського, Центральної Ради, УГВР, інших політичних і громадських організацій та установ у національному будівництві.\nЗалізні обійми, в яких тоталітарна держава тримала церкву, в добу перебудови істотно послабилися. Державні чиновники толерантніше почали ставитися до релігійного життя. Конституційна норма про свободу совісті перетворювалася з декларації на реальність.\nУ середині 80-х років мало не всі церковні громади, що існували легально, представляли Російську православну церкву (РПЦ). Радянська влада завжди переслідувала РПЦ як найбільш впливову в країні конфесію. Разом з тим вона надавала її ієрархам можливість легально діяти під гласним (з боку рад у справах релігії при урядах союзних республік) і негласним (з боку КДБ) контролем.\nВ Україні Російська православна церква мала особливо розвинену мережу громад — удвічі більшу (до 4 тис.), ніж у Росії. Майже половина православних церков знаходилася в західних областях, де рівень релігійності населення був особливо великий. Парафії цього регіону дісталися РПЦ у спадок після заборони в 1946 р. греко-католицької церкви. РПЦ в Україні цінувалася властями як один з важливих чинників русифікації населення.\nПіднесення національно-визвольного руху в перебудовні роки яскраво проявилося у релігійній сфері. Передусім розпочався рух за легалізацію Української католицької церкви (УКЦ). Його підтримав Папа Римський, який звернувся до М. Горбачова у червні 1988 р. з відповідним листом. Керівництво СРСР дуже нервово відреагувало на лист і вимагало вжиття заходів щодо активності греко-католиків.\nВиконуючи директиву, Рада у справах релігії при Раді Міністрів УРСР підготувала доповідну записку «Про так звану Українську католицьку церкву та заходи по подоланню релігійно-націоналістичного сепаратизму». У цьому документі зазначалося, що в західних областях перебувають четверо греко-католицьких єпископів, 269 священиків і 489 ченців, які мають під своїм впливом віруючих щонайменше у 200 містах, селищах і селах. Зокрема, на Закарпатті під впливом греко-католиків перебувало, за оцінкою Ради у справах релігії, до 20 тис. віруючих, на Івано-Франківщині — до 15 тис. Даних по Львівщині і Тернопільщині у Ради не було, хоч у записці наголошувалося, що ці області є основною базою УКЦ. Вираз «під впливом», який вживався у записці неодноразово, не зовсім відповідав фактичному стану. Хоч і в підпіллі, УКЦ функціонувала як конфесія. Вона мала власні нелегальні парафії, а не тільки вплив на населення.\nВідчувши певну лібералізацію політичного режиму, громади УКЦ з 1988 р. почали порушувати питання про легалізацію. Всього, за даними згаданої доповідної записки, прохання про реєстрацію українських греко-католицьких громад надійшли з 38 населених пунктів. У зв'язку з цим голова Ради М. Колесников зробив такий висновок: «Останнім часом відбулася явна змичка проповідників уніатства з проповідниками українського націоналізму». В боротьбі з УКЦ Рада рекомендувала скористатися можливостями РПЦ. Зокрема, пропонувалося вирішити питання про реєстрацію громад РПЦ у тих населених пунктах, де відчувався сильний вплив уніатів (близько ста), а також підтримати прохання Українського екзархату РПЦ про створення чернечої громади на базі колишнього греко-католицького монастиря біля села Гошів Івано-Франківської області. Монастир був місцем паломництва греко-католиків.\nЦК Компартії України підтримав ці заходи. Було вирішено також збільшити набір до Одеської духовної семінарії з метою створення кадрів священиків, здатних успішно працювати у західних областях. РПЦ надавалися матеріальні можливості для збільшення обсягу і тиражу журналу «Православний вісник» і видання православних книг українською мовою.\nУ травні 1989 р. боротьба за легалізацію УКЦ набула відкритої форми. Шестеро єпископів і священиків забороненої церкви розпочали голодування у центрі Москви на знак протесту проти небажання властей розмовляти з ними. До них приєдналися священики і віруючі в західних областях України. Питання про легалізацію УКЦ було поставлене у Верховній Раді СРСР депутатами Р. Братунем, О. Гончаром і Б. Єльциним. Після цього голова УКЦ кардинал М. Любачівський звернувся до пастви із закликом провести акцію на захист релігійної свободи. Близько 150 тис. віруючих відгукнулися і взяли участь у церковних службах по всій території Західної України. Акція наочно показала дійсні масштаби впливу УКЦ.\n17 вересня 1989 р. Львів відзначав 50-ту річницю введення радянських військ на територію Західної України згідно з таємним протоколом пакту Молотова — Ріббентропа. Як і завжди за радянських часів, ювілей відзначили демонстрацією, в якій взяли участь до 150 тис. жителів міста. Проте демонстранти майже не звернули уваги на офіційні гасла щодо відзначення ювілею возз'єднання західноукраїнських земель з УРСР. Вони висунули гасла, які відбивали злобу дня, серед яких домінуючою була вимога легалізації УКЦ. Коли на місто впали сутінки, жителі вимкнули світло у своїх квартирах, а на підвіконнях виставили палаючі свічки на згадку про сотні тисяч громадян, репресованих тоталітарною владою.\nМ. Горбачову ставало все важче пояснювати власному суспільству і закордону, чому він не скасовує сталінської заборони репресованої церкви, яка довела, що є народною. 1990 р. виявився вирішальним у справі утвердження УКЦ як легально діючої церкви.\nВатиканська делегація, що відвідала Москву в січні 1990 р., не зуміла переконати керівників Православної церкви відновити повні права греко-католиків. РПЦ відмовлялася визнати не канонічність Львівського собору 1946 р. і передати католикам відібрані у них храми. Проте рішучість українських католиків у доведенні своєї справи до кінця зрештою зламала кригу. 23 січня 1990 р. у Львові в Преображенській церкві відбувся Собор УКЦ, який проголосив рішення псевдособору 1946 р. недійсним, легалізував Українську греко-католицьку церкву й порушив перед представниками світської влади вимогу повної реабілітації УКЦ, повернення усіх храмів і церковного майна, включаючи архів та бібліотеку митрополита А. Шептицького.\nДомовленість між М. Горбачовим і Папою Римським у ході зустрічей та розмов між ними, а головне — нова політична ситуація, яка виникла внаслідок успіху Демократичного блоку на виборах до Верховної Ради УРСР навесні 1990 р., сприяли поступовій реалізації вимог УКЦ, зокрема передачі католикам пам'ятки історії світового значення — Львівського собору Св. Юра. У березні 1991 р. з еміграції повернувся кардинал Мирослав Любачівський.\nУ лютому 1989 р. у Києві було створено ініціативний комітет, який поставив собі за мету легалізацію Української автокефальної православної церкви (УАПЦ). Комітету не вдалося надати цій справі характеру народного руху, подібного до руху за легалізацію УКЦ. Він діяв в основному серед кліру та віруючих Російської православної церкви.\nІніціативний комітет порушив перед законодавчими органами СРСР та УРСР питання про відновлення УАПЦ, реєстрацію релігійних громад цієї конфесії й водночас звернувся до Вселенського православного патріарха Димитрія, до УАПЦ за кордоном, до православного церковного світу, до міжнародних християнських кіл і людей доброї волі з проханням підтримки.\nЧерез шалений опір не тільки духовних владик РПЦ, а й світської влади справа з відновленням УАПЦ гальмувалася. Отець Богдан Михайлечко, один з активістів Ініціативного комітету відновленої автокефальної української православної церкви, у виступі на установчому з'їзді Товариства української мови ім. Т. Шевченка зазначив: «Нині становище не змінилося. Існує ганебна реєстрація, як злочинців, релігійних спрямувань різних груп людей... Хочу звернути увагу на те, що замість проводити екуменістичну працю в світі, Російська православна церква воює з Українською католицькою церквою, з українською автокефальною православною церквою, яка перебуває в підпіллі».\nТим часом органи радянської влади на місцях відхиляли клопотання віруючих і священиків про відправу богослужінь. Приміром, Ленінський райвиконком м. Києва заборонив панахиду, присвячену пам'яті Т. Шевченка біля пам'ятника поетові в парку напроти університету, Подільський райвиконком м. Києва, у свою чергу, відмовив у реєстрації громади УАПЦ під приводом, що «такої церкви не було і немає», а також громаді у передачі їй храму св. Миколи Набережного на Подолі. Не було одержано позитивної відповіді від президії Верховної Ради СРСР на прохання дозволити реєстрацію віруючих. Газета «Наша віра» з цього приводу слушно зауважила: «У неприйнятті УАПЦ місцева влада діє в тісній злагоді з екзархом РПЦ. Зокрема, це видно із виступів митрополита Філарета, який не тільки не визнає УАПЦ чи, скажімо, УКЦ, а й взагалі проявляє себе як противник українства... На жаль, це властиво й іншим ієрархам РПЦ».\nВідродження УАПЦ ознаменувалося першим серйозним церковним конфліктом. У східних і південних областях церковні ієрархи залишалися вірними московському патріарху та синоду, адже традиція підпорядкування Москві налічувала сотні років. Однак у західних областях комітет знайшов сприятливий грунт для своєї агітації. У серпні 1989 р. священик і віруючі церкви святих Петра і Павла у Львові відмовилися від підпорядкування РПЦ і стали першою автокефальною громадою в Україні. Проте українське населення західних областей було повністю греко-католицьким, у регіоні УАПЦ не мала історичних традицій. Враховуючи це, компартійні комітети й органи державної безпеки надавали УАПЦ підтримку, оскільки відродження УКЦ здавалося їм більш загрозливим. На іншій території України, навпаки, УАПЦ переслідувалася, а підтримка надавалася РПЦ. Головною причиною конфлікту стало право власності на церковні споруди, передані у західних областях після 1946 р. Російській православній церкві. За існуючим законодавством храми перебували у державній власності, і тому компартійно-радянські органи могли розпалювати наданням або не наданням храму суперечки між громадами УКЦ і УАПЦ.\nУ вересні 1989 р. митрополит Мстислав, першоієрарх УАПЦ, у США видав архіпастирське послання, в якому призначив отця протоієрея Богдана Михайлечка «своїм духовним відпоручником та адміністратором в Україні» і зобов'язав організовувати і здійснювати акції для відновлення УАПЦ. У листопаді УАПЦ очолив єпископ Іоанн, котрий перед тим вийшов з РПЦ.\nБоротьба за відродження Української автокефальної православної, як і греко-католицької, церкви, була складовою частиною процесу українського національного відродження. Завдяки широкій підтримці українського суспільства цей рух подолав опір властей та РПЦ і набув стійких тенденцій подальшого розвитку. Якщо у листопаді 1989 р. в Україні діяло 30 парафій УАПЦ, то в січні 1990 р. — понад 200.\nВраховуючи політичну і релігійну ситуацію, архієрейський собор РПЦ, який зібрався у Москві наприкінці січня 1990 р., пішов на певні поступки православним ієрархам України. Єпархії, громади і монастирі на території УРСР були виділені в окрему адміністративну одиницю — екзархат. Екзархат набув самостійності в управлінні і почав іменуватися Українською православною церквою (УПЦ). Однак московський патріарх та синод не надали УПЦ права внутрішнього самоврядування і залишили за собою можливість втручатися у розв'язання будь-яких питань церковного життя.\nУ листопаді 1991 р. православні ієрархи України порушили питання про надання УПЦ автокефалії, тобто права обирати власного главу на своїх соборах. Московський патріархат відмовився це зробити. За релігійними канонами відділення без згоди церковного глави позбавляє церкву, що відділяється, благодаті. В результаті переважна більшість ієрархів і віруючих східних та південних областей України залишалась у підпорядкуванні Московського патріархату.\nНа початок 1991 р. в Україні було зареєстровано 10 810 релігійних громад, які належали 27 різним релігійним об'єднанням. В основному об'єднання мали невелику кількість громад. Найбільше громад було в розпорядженні УПЦ Московського патріархату (5031), Української греко-католицької церкви (2001), Союзу євангельських християн — баптистів (1127) і УАПЦ (939).\nРоки «перебудови» відзначалися дедалі зростаючою політичною активністю суспільства. Вона проявлялася у діяльності так званих неформальних груп і об'єднань. Неформальними їх назвали на відміну від формальних, тобто створених Комуністичною партією.\nСтворені партією громадські організації були важливим елементом політичної структури суспільства. Вони виконували роль «передавального паса» від влади до населення і були одним з каналів тоталітарного контролю за суспільством. У середині 80-х років в Україні функціонували десятки тисяч первинних осередків суспільно-політичного, фізкультурно-оздоровчого, природничо-пізнавального та інших напрямів, які охоплювали понад півтора мільйона чоловік — від піонерів до пенсіонерів.\nІдеологи партії ретельно оберігали ці організації від проникнення «екстремістських елементів». З особливим упередженням вони ставилися до неформальних організацій, які виникали без узгоджень з властями. Неформальні організації не були протизаконними, оскільки громадяни за законом мали право на об'єднання. Втім, ця конституційна норма до лібералізації режиму практично не діяла.\nУ серпні 1987 р. в Києві виник Український культурологічний клуб (УКК). Серед його членів було немало політв'язнів і дисидентів. Проблеми, що обговорювалися на зборах УКК, не виходили за межі історії та культури, проте члени УКК викривали «білі плями» радянської історії й тим неминуче ставали в опозицію політичному режиму. Не дивно, що перший секретар Київського міськкому Компартії України К. Масик наприкінці 1987 р. звинуватив УКК в соціальній демагогії та екстремізмі «Керівники УКК, — заявив він, — намагаються використати перебудову і гласність для пропаганди ідей, чужих радянському патріотизму і соціалістичному інтернаціоналізму». Масовий тиск на активістів УКК призвів до розпуску цієї неформальної організації. Та услід за нею виникли інші.\nУ жовтні 1987 р. у Львові заявило про своє існування Товариство Лева. Воно об'єднувало творчу молодь, студентів, робітників, навіть деяких комсомольських лідерів. Тоді ж члени міжнародного «Пенклубу» І. Калинець, М. Осадчий, М. Руденко, Є. Сверстюк, І. Світличний та інші виявили ініціативу у створенні Української асоціації незалежної творчої інтелігенції. Весною 1988 р при Київському університеті їм. Т. Шевченка виникла студентська організація «Громада».\nНеформальні організації перебували під пильною увагою КДБ Власті не вдавалися, як раніше, до арештів Кампанія цькування у засобах масової інформації лише сприяла популяризації неформалів. Зазнавши кількох невдач у цьому напрямі, компартійні комітети спробували оточити членів неформальних груп та об'єднань завісою мовчання. Проте й це не допомогло.\nНе підконтрольні державній партії осередки множилися у геометричній прогресії. Політична ситуація в Україні радикалізувалася. Істотний поштовх для піднесення суспільно-політичної активності давали Прибалтійські республіки. Там на масових мітингах і зборах відбувалося формування народних фронтів на підтримку перебудови.\nНа основі Української Гельсінкської групи сформувалася у березні 1988 р. організація республіканського масштабу — Українська Гельсінська спілка (УГС). її лідером став політв'язень Л. Лук'яненко, звільнений в грудні того самого року УГС заявила себе федеративним об'єднанням правозахисних груп і організацій. Фактично вона була політичною організацією, платформа якої багато в чому збігалася з програмними вимогами народних фронтів Прибалтійських республік.\nУ 1987 р. відновилося видання журналу «Український вісник», який нелегально виходив у Львові до арешту в 1972 р. його редактора В. Чорновола. Він знову очолив журнал. Тепер це було перше в Україні легальне незалежне громадсько-політичне видання, що приділяло велику увагу публікації історичних документів, які раніше приховувались «Український вісник» висвітлював також боротьбу з режимом в'язнів сумління (деякі з них ще перебували у таборах), друкував твори письменників, які раніше не могли пробитися до читача через цензуру, розповідав про релігійне життя. Після оформлення УГС журнал «Український вісник» став її офіційним органом\nЦентром політичної активності в Україні у 1989 р., безсумнівно був Львів Із зрозумілих причин русифікація мало торкнулася Західноі України. Населення її особливо болюче сприймало обмеження сфери дії української мови, що здійснювалося партійно-державними органами 13 червня 1988 р. після заборони місцевими властями провести установчі збори. Товариства української мови їм. Т. Шевченка львів'яни розпочали численні акції протесту. Вони протестували проти закриття шкіл з українською мовою навчання, витіснення рідної мови зі сфери державного управління, судочинства, книговидавництва, засобів масової інформації тощо.\nПочинаючи з осені 1988 р. перебудовний процес вступив у свій мітинговий етап. У Львові, Києві, Вінниці і Хмельницькому пройшли перші масові мітинги неформальних об'єднань. Зокрема, у Львові на площі перед університетом регулярно проводилися мітинги, учасники яких вимагали скасування привілеїв для компартійно-радянської номенклатури, звільнення останніх політичних в'язнів, розширення прав союзних республік тощо. На ці мітинги під пам'ятником І. Франкові збиралися від 20 до 50 тис. чоловік.\nУ листопаді в Києві відбувся перший масовий мітинг (близько 20 тис учасників), присвячений екологічним проблемам. На ньому гостро порушувалося питання про відповідальність конкретних посадових осіб, починаючи від першого секретаря ЦК Компартії України В. Щербицького і Голови Президії Верховної Ради УРСР В. Шевченко, за приховування руйнівних наслідків Чорнобильської катастрофи на здоров'я людей і невжиття оперативних заходів після вибуху четвертого енергоблока.\nПравоохоронні органи не мали юридичного права для придушення мітингової демократи, адже конституції СРСР і УРСР декларували свободу зібрань. Раніше демонстраціям та мітингам можна було перешкодити, звинувачуючи їх організаторів у контрреволюції або антирадянській діяльності. Після лібералізації режиму для припинення небажаної властям політичної активності стала потрібною певна законодавча база У серпні 1988 р. за вказівкою політбюро ЦК Компартії України Президія Верховної Ради УРСР видала указ «Про відповідальність за порушення встановленого порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій». Указ передбачав санкції — від попередження до штрафування на різні суми, адміністративного арешту на різні строки, позбавлення волі на строк до шести місяців, виправних робіт до одного року. Однак санкції вже не могли зупинити зростаючої хвилі мітингової активності. До травня 1989 р. відбулося 72 несанкціонованих мітинги, в основному у Львові, Києві, містах Криму.\nНевдалі спроби реформаторської команди М. Горбачова подолати економічну кризу без переходу до ринкових відносин викликали істотне погіршення матеріального рівня життя населення. Важелі влади вислизали з рук компартійно-радянської номенклатури. Процес реформ перестав бути керованим. Суспільство вставало з колін і починало пред'являти свій рахунок державі. «Революція зверху» перетворилася на «революцію знизу».\nВлітку 1989 р. вугледобувні райони СРСР вперше за багато десятиліть охопила хвиля страйків. Зокрема, припинили роботу майже півмільйона шахтарів у Донецькому і Львівсько-Волинському басейнах. Шахтарі вимагали поліпшення умов праці і підвищення заробітної плати.\nУ Донбасі переважали застарілі й зношені засоби виробництва. Внаслідок використання недосконалої техніки продуктивність праці була низькою, а запиленість повітря в забоях перевищувала нормативну в 20—100 разів. Проте не умови праці були головною причиною незадоволення шахтарів. Під час опитування робітників об'єднання «Донецьквугілля» 86 відсотків з них назвали найвагомішою причиною страйку дефіцит продовольчих і промислових товарів, а 79 відсотків — низьку заробітну плату.\nУ Горлівці виникла регіональна спілка страйкових комітетів Донбасу. Вона домоглася усунення з посад деяких компартійно-радянських керівників середньої ланки і оголосила недовіру третині директорів шахт та об'єднань. Усі господарські керівники мусили пройти через вибори в своїх колективах.\nШахтарі Донбасу не висували політичних вимог, задовольняючись соціальними. Посланці УГС та інших неформальних організацій безуспішно намагалися наштовхнути їх на створення незалежних профспілок за зразком польської «Солідарності». Проте після відновлення роботи страйкові комітети Донбасу не було розпущено. Вони контролювали виконання заходів, які власті зобов'язалися здійснити в галузі матеріального постачання і поліпшення умов праці та життя в шахтарських селищах.\nСеред широкого спектра тодішніх неформальних організацій слід відзначити Українську студентську спілку (УСС), що виникла наприкінці 1989 р. у Києві. Аналіз одного з перших її документів — заклику секретаріату УСС до українського студентства — свідчить про її суто громадсько-політичний характер: «УСС — передусім профспілкова структура. Ми створювали її такою цілком свідомо, вбачаючи в цьому єдиний шлях до радикалізації монополізованого східноукраїнського студентства. Але УСС не збирається уникати політичної діяльності. Більшість членів УСС перебуває на національно-демократичних позиціях, що обумовлює кінцеву мету діяльності УСС в політичній сфері — досягнення державної незалежності України шляхом відокремлення від СРСР».\nУ своїй практичній діяльності Українська студентська спілка поряд з вимогами поліпшення життя і побуту молоді (гарантована стипендія усім студентам України на рівні прожиткового мінімуму, стовідсоткове забезпечення їх гуртожитками) висувала політичні вимоги: ліквідацію обов'язкового викладання марксизму — ленінізму у вузах та державних іспитів з даного предмета, запровадження прямих виборів ректорів, деканів, усіх посадових осіб, скасування інститутських парткомів, передачі функцій комітетів комсомолу асоціаціям молодіжних організацій.\nВлітку 1989 р. Харківська філія Української Гельсінкської спілки порушила питання про відновлення Спілки української молоді (СУМ), яка нібито існувала у 20-х роках. Насправді СУМ була сфабрикована органами ДПУ разом зі «Спілкою визволення України» (СВУ). Зважаючи на це, інші філії УГС почали організовувати Спілку незалежної української молоді (СНУМ), відмежовуючись як від СУМу 20-х років, так і від еміграційного СУМу, що діяв на Заході як організація при ОУН(б). Так, у серпні 1989 р. була створена Львівська обласна рада Спілки незалежної української молоді — організація нового типу, виховний арсенал якої спирався на релігію і народні традиції. СНУМ ставив за мету виховання молоді в дусі відданості справі побудови незалежної демократичної України.\nЗ початку 1988 р. різноманітні неформальні організації почали по-ширювати ідею створення громадського об'єднання на зразок народного фронту. Були зроблені спроби створити Демократичний фронт у Львові, «Народну спілку сприяння перебудові» у Києві. Ініціативні групи, що закликали до створення організацій із залученням різних політичних сил, виникли також на Вінниччині і Хмельниччині. Однак національно-визвольний рух у добу перебудови виявився пов'язаним з організацією, яка так і називалася — Народний рух України за перебудову. Організацію, що згодом стала масовою, започаткувала київська творча інтелігенція.\nУ листопаді 1988 р. київська організація Спілки письменників України обрала новий склад партійного комітету. Партком утворив ініціативну групу сприяння перебудові у складі І. Драча (голова), В. Маняка, Ю. Мушкетика, О. Мусієнка, Б. Олійника, Д. Павличка, Б. Рогози, М. Слабошпицького, С. Тельнюка і В. Терена. Ця група розгорнула пропагандистську роботу, спрямовану на створення непартійної масової організації.\nУ лютому 1989 р. «Літературна газета» надрукувала проект програми Народного руху України за перебудову. Він був менш радикальним порівняно з програмами народних фронтів Прибалтики, мав ознаки компромісного опрацювання: містив положення про керівну роль Комуністичної партії, утримувався від вимог перетворення СРСР на конфедерацію, створення власної валюти, військових частин тощо. Проте ЦК КПУ ініціював кампанію засудження проекту. Одними з перших спростували ідею доцільності створення Руху президія Спілки журналістів УРСР, Укрпрофрада, ЦК ЛКСМУ, Республіканська рада ветеранів війни та праці. 2 березня у Жовтих Водах на зустрічі з громадськістю В. Щербицький розцінив проект програми Руху як спробу «використати демократизацію і гласність на шкоду дружбі народів, а отже, і на шкоду перебудові».\nПроблеми доцільності створення громадської організації обговорювалися під час зустрічей І. Драча і Д. Павличка з М. Горбачовим у лютому 1989 р. Горбачов прямо не засудив ідеї, але наголосив на потребі зберегти єдність трьох слов'янських народів. Однак у доповіді першого секретаря ЦК на травневому пленумі ЦК КПУ нищівній критиці була піддана діяльність із створення Руху, проект його програми характеризувався як сепаратистський, а партійні організації на місцях скеровувалися на викриття «справжніх цілей» діяльності цієї організації.\nПроте ідея створення Руху набувала все більшої підтримки. З квітня у Львові вже діяло 50 осередків, почали формуватися обласні організації Руху 1 липня 1989 р. відбулася установча регіональна конференція у Києві Ініціативні комітети із створення осередків Руху були організовані у Дніпропетровській, Полтавській, Житомирській, Вінницькій та інших областях. Це свідчило про те, що партапарату не вдалося заборонити створення альтернативного політичного органу. У політичному житті виникла принципово нова ситуація.\n8—10 вересня 1989 р. відбувся установчий з'їзд Народного Руху України за перебудову. На ньому було представлено 1109 делегатів, які репрезентували 1247 первинних груп 85 відсотків делегатів були українцями. П'ята частина делегатів мала партійні квитки, а сім з десяти учасників з'їзду — вищу освіту. Близько половини їх представляли західні, більше третини — центральні області республіки. Кількість членів Руху від східних і південних областей була мізерною. Робітничий клас майже не брав участі у створенні нової організації. З програмною доповіддю на з'їзді виступив В. Яворівський Головою Руху був обраний І. Драч, заступником — С. Конєв, головою ради представників — В. Яворівський, головою секретаріату — М. Горинь. Делегати установчого з'їзду прийняли резолюцію у справі виборів і виборчого закону, про національну символіку, про Українську католицьку і Українську автокефальну православну церкви.\nНезважаючи на те, що Народний Рух за перебудову був українським, він залучив до своїх лав основні національні меншини України. В офіційних документах установчий з'їзд висловився на підтримку кримських татар, повернення яких на батьківщину гальмувалося компартійно-радянським апаратом, гостро засудив антисемітизм і звернувся до всіх росіян, які проживали у республіці, з проханням підтримати справедливі гасла національного характеру.\nОрганізатори Руху свідомо уникали лінії на його національну виключність, властиву, зокрема, литовському «Саюдісу». Програма Руху орієнтувала на підтримку тих реформаторських сил у КПРС, які розпочали перебудову, і не містила у собі вимог негайного здобуття незалежності України Компартійно-радянському керівництву було важко боротися із зростаючим впливом на маси з боку конкурентної, як вони це чудово розуміли, але конституційної організації.\n28 вересня 1989 р. в «Літературній Україні» була надрукована програма Народного Руху України за перебудову, прийнята установчим з'їздом. У ній проголошувався курс на політичне, економічне й культурне відродження України. Головна мета діяльності була означена як побудова демократичного та гуманного суспільства, досягнення справжнього народовладдя, добробуту народу, відродження всебічного розвитку української нації. Наголошувалось на необхідності забезпечити національно-культурні потреби всіх етнічних груп населення.\nУ найпринциповішому питанні про державний статус України виникли істотні розбіжності між членами УГС Л. Лук'яненком, М. Горинем і В. Чорноволом, з одного боку, і більш поміркованим крилом — І. Драчем, І.Дзюбою, Д. Павличком, з другого. Колишні дисиденти боролися за незалежну Україну, шестидесятники були готові обмежитися досягненням реального суверенітету республіки в межах СРСР. У програмі було знайдено компроміс вимога утворення суверенної Української держави, яка будувала б свої відносини з іншими республіками СРСР на основі нового союзного договору. Наголошувалося також на необхідності радикальної перебудови економіки України на засадах економічної самостійності.\nОтже, в Україні виникла громадська організація, що об'єднала різні політичні сили, центристська за своїм спрямуванням Характерно, що створення Руху стало можливим тоді, коли цю ідею підтримали авторитетні серед громадськості інтелектуали І. Драч, В. Яворівський, І. Юхновський, В. Черняк, Ю. Щербак, М. Попович та ін. Досить відчутною була підтримка з боку багатьох членів КПРС. Організаційне оформлення Руху викликало загострення політичної боротьби, прагнення правлячих кіл силовими засобами не допустити поширення впливу цього громадського об'єднання.\nНапередодні скликання Установчого з'їзду, 4 вересня у Києві відбулася координаційна нарада правозахисних органів республіки, на якій було засуджено «антиконституційну діяльність активістів різних неформальних об'єднань реакційного екстремістського напряму» 16 вересня у Києві був проведений мітинг проти Руху, який організував перший секретар міськкому партії А. Корнієнко. У березні 1990 р. ЦК КПУ почав виключати комуністів — членів Руху із лав КПРС внаслідок звернення НРУ «До членів Руху та всіх громадян України», де порушувалося питання про здобуття. Компартією України незалежного статусу, перетворення її на окрему партію. Це означало початок відвертої конфронтації з Рухом.\nТим часом Народний рух України за перебудову розгортав роботу з масах, апелюючи передусім до «білих плям» радянської історії 21 січня 1990 р. він організував «живий ланцюг» Сотні тисяч громадян вийшли на трасу Львів — Київ і у точно визначений час взялися за руки, щоб відзначити. Акт злуки УНР і ЗУНР 22 січня 1919 р. Партапарат не зміг перешкодити акції такого масштабу. Мільйони громадян України в цей день вперше дізналися про замовчуваний радянською історіографією факт возз'єднання українських земель, який мав місце за 20 років до «визвольного» походу Червоної армії на Львів згідно з розробленою Ріббентропом і Молотовим диспозицією.\nНа сесії Верховної ради НРУ в Хусті у березні 1990 р. обговорювалося питання про програмно-політичне майбутнє Руху. За перетворення його у партію виступив Д. Павличко. Більшість учасників (В. Чорновіл, Л. Лук'яненко, В. Яворівський та ін.) не погодилися з цим, вирішивши, що для нових політичних партій Рух повинен залишатися «даховою організацією». Під час сесії в Хусті Д. Павличко і І. Драч заявили про свій вихід з КПРС з наміром створити Демократичну партію.\nНа час відкриття Других Всеукраїнських зборів Народного Руху (жовтень 1990 р.) чисельність його членів вже становила 633 тис. Більш як 5 млн чол. були прихильниками цієї організації. Делегатами зборів були члени більше ніж 44 громадських і політичних організацій. Збори обговорили та прийняли зміни і доповнення до програми, в яких усі компромісні моменти були спростовані. Причинами сучасної кризи визнавалися насильницьке впровадження тоталітарного соціалізму, узурпація комуністичним апаратом влади рад, вихолощення суверенітету республік, упровадження імперської політики денаціоналізації народів. Чітко окреслювався шлях виходу з цього стану: «Запобігти національній катастрофі неможливо без зміни політичної системи, усунення монополії Комуністичної партії й утвердження політичного і економічного плюралізму». Головною метою діяльності Руху проголошувалося досягнення державної незалежності України та створення ненасильницькими засобами демократичної республіки.\nДеякі зміни відбулися в трактуванні проблеми прав людини та нації. Поряд з вимогами забезпечити також громадські права особи з урахуванням міжнародного досвіду, було сформульовано невід'ємні права народу: право на політичне самовизначення; вибір економічної й політичної системи; право на володіння своєю одвічною територією; право на самозбереження як етнічної спільності через забезпечення пріоритету власної мови, національних традицій і звичаїв. Поява таких вимог пояснювалася спробою антидемократичних сил використати загострення міжнаціональних відносин, діяльністю організацій на зразок інтерфронтів у республіках Балтії для боротьби із суверенізацією національних республік.\nЗначна увага в програмі була приділена питанню національно-державного будівництва, побудові громадянського суспільства, забезпеченню рівноправних міжнародних відносин з державами всього світу. Докладніше висвітлювалася економічна програма, в якій були сформульовані такі напрями діяльності щодо забезпечення економічної незалежності, як роздержавлення, приватизація, децентралізація управління, створення економічної системи, що грунтується на різноманітності й рівноправності всіх форм власності. Обґрунтовувалася потреба створення власної митної, фінансової, банківської та грошової систем, здійснення радикальної земельної реформи із забезпеченням рівноправності всіх форм власності.\nОтже, збори продемонстрували посилення конфронтації між Рухом і Компартією України. У виступах делегатів зазначалося, що Рух спрямує всі зусилля на заборону КПУ і націоналізацію її майна. У зв'язку з цим наголошувалося на необхідності проведення виборів на багатопартійній основі та створення опозиційного блоку «Демократична Україна» під керівництвом НРУ.


Все, що ви повинні знати про Semenax – Огляд Захоплюючі Відео – MaleZen\nВсе, що ви повинні знати про Semenax – Огляд Захоплюючі Відео\nHome » Review » semenax » Все, що ви повинні знати про Semenax – Огляд Захоплюючі Відео\nЩо таке Semenax? Ну, Semenax це насіннєва рідина бустер, який оголошує, щоб запропонувати вам набагато довше, набагато більш екстремальні кульмінаційні, ще диплом, навіть більше влади, навіть більше задоволення, а також,\nНу, Semenax є насіннєвих Бустер рідини, який оголошує, щоб запропонувати вам набагато довше, набагато більш екстремальні кульмінаційні, ще диплом, навіть більше влади, навіть більше задоволення, а Крім того, авторитет, який має суттєві сім’явиверження. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд.\nХоча “обсяг” капсули і таблетки мають специфічну функцію підвищення сперми і сперматозоїдів виробництва / кількість, ми вважаємо, що важливо постійно брати до уваги все чоловічої статі, пов’язаних здоров’я і гарного самопочуття з будь-яким видом програми ви приймаєте рішення продовжувати.\nДля деяких чоловіків, питання про підвищену потенції і фертильності є дуже важливим, а також. Якщо це має питання до вас, спробуйте знайти добавку, яка збільшує як кількість рідини і кількості і стану здоров’я і гарного самопочуття сперми. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд. Ваша навантаження буде не тільки більше, набагато більше видатних і додаткове задоволення, але набагато більш потужним, теж. Знову ж, рейтинги Semenax ™ високі по обох групах.\nТаблетки обсяг може включати в себе амінокислоти (будівельні блоки здорових білків) плюс органічні фокуси з Китаю, Європи і Південної Америки. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд. Спробуйте знайти інгредієнти, які насправді було доведено протягом багатьох років або навіть сотні років досвіду, щоб стимулювати секс і підвищують насінної рідини і виробництва сперми в яєчках. Деякі з пропозицій, які ви побачите, включають:\nдослідження Дослідження показують сперми і обсяг сперми двійників, родючість поліпшується ( в тому числі у чоловіків зі зниженим вмістом сперматозоїдів або недостатньої рухливості сперматозоїдів), а також здоров’я сперми і збільшення активності з добавками.\nВчені з’ясували , що ці амінокислоти плюс цинк піднімається сперма створена, сприяє виробництву тестостерону і підвищує насінну рідину високої якості.\nіноді називають “роговий бур’янів коза,” ця трава підвищує рівень лібідо і тестостерону для вищого виробництва сперми.\nфактично було показано , щоб підняти різноманітність сперми і рухливість сперматозоїдів на 80% до 200% шляхом надання допомоги синтезу тестостерону.\nЦя амінокислота виявляється у високих концентраціях в здорової сперми. Показано значно підвищити відсоток високо рухливих сперматозоїдів.\nБразильський трава , яка підсилює статевий потяг, і живить весь чоловічої репродуктивної системи.\nВитримує здоров’я простати і гормональний виробництва.\nХороші добавки зроблені в лабораторії фармацевтичного класу, а також використовувати готівку назад гарантії. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд. Як і всі органічні добавки, магазин з лікуванням; забезпечити, щоб вибрати надійну фірму, яка надає і шанує свої гарантії. Наше дослідження прямо в ці пункти і результати обстеження знайшли Semenax ™, щоб бути найбільш ефективним елемент в цій класифікації.\nНу, я мав цю заклопотаність, і я впевнений, що ви мали, що запит також, тому ви переглядаєте мій відеокліп; єдиний засіб, я дійсно можу дізнатися для себе повинен був відбутися сайт, замовити пару контейнерів і перевірити його протягом 60 днів і магнітофонних запис моїх результатів.\nТаким чином, процедура замовлення була досить проста; Я просто заповнив мою інформацію, вибрали план, який я хотів. Це зайняло близько 3 хвилин в цілому. Коли я поставив замовлення я отримав підтвердження по електронній пошті через стверджуючи, що “спасибі за ваше замовлення” і номер покупки. Потім я отримав електронну пошту відстежуючи DHL через також про через день, а потім протягом двох днів моє замовлення отримав тут, у Великій Британії. Він був загорнутий в DHL упаковці. Там не було ніякого натяку щодо того, що було всередині на зовнішній стороні упаковки, на бирці він дійсно нічого про кількість сперми або Semenax або що-небудь в цьому роді, яка вела себе не вимагати. Це була швидка доставка, дуже особистий і так, я був дуже задоволений до сих пір.\nЩо ж, я тільки купив дві пляшки, так що все, що я отримав два контейнери. Я вважаю, що є деякі великі пільги, і я розумію, що ви могли б заощадити кредит, якщо ви купуєте набагато більше, проте, я просто хотів придбати 2 пляшки, щоб перевірити його протягом 60 днів, тому що я зрозумів, якщо я дійсно не бачив жодного типу результатів після 60 днів, я абсолютно впевнений, що я б не бачив будь-якого типу через три місяці, 4 місяці, або, можливо, 6 місяців або навіть рік; так що так, я купив дві пляшки.\nну, це говорить приймати 3 капсули в день, і це саме те, що я зробив. Він не стверджує, ви могли б прийняти більше; Я б не зробив насправді все одно, так як я хотів би залишитися з інструкціями. Так що я взяв 3 в день з водою кожен рано вранці і протягом 60 днів я записав мої результати. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд.\nЯ виявив перший імпульс після того, як приблизно через 3 тижні, як раз показує вгору 3 тижні; оргазми були більш потужними, моє кількість оргазм посилюється і я визначив місцезнаходження, що після я вдарив три тижні позначки, і я почав бачити результати, він повільно, побудовані на цих результатах щодня. Просто трохи, прогресивний процес, проте до кінця місяця два, мій насіннєвих кількість рідини фактично збільшилася. Моя подруга побачила мої великі тонн і з’явився захват і повністю задоволений він перетворив її на багато іншого, що було приємно.\nТак що так, це дійсно працює, це збільшило моє насіннєву кількість рідини протягом 60 днів. Я переконайтеся, що якщо ви берете Semenax ще довше ви можете оцінити також великі вигоди, можливо, навіть більше, ніж на 500% вони стверджують. Все, що ви повинні знати про Semenax – Захоплююче відео-огляд. Я маю на увазі, завершено на 60 день повернення грошей гарантії, якщо Semenax є доповненням ви вирішили використовувати, після того, що це 100% безпечно, так що ви не маєте насправді безумовно нічого втрачати, перевіряючи його; ви збираєтеся отримати результати, я отримав результати. Якщо ви не отримуєте результатів для будь-якого виду фактора, я не можу бачити це, після того, що ви просто отримаєте ваш повернення протягом 60 днів. Отже, це моя повна оцінка Semenax; так що спасибі за перегляд і прощай зараз.\nPrevious Previous post: Semenax Преглед | Top Подобрение Спермата Каталог\nNext Next post: Sen Semenax Hakkında Bilmeniz Gerekenler Hepsi – Bir Heyecan Video İnceleme


Фінзвітність подали за «чужою» формою: що говорить ДФСУ На практиці поширені випадки, коли підприємство подає фінзвітність не за «своєю» формою. Наприклад, мікропідприємства замість ф. № 1-мс, 2-мс подають ф. № 1-м, 2-м, призначені для малих підприємств. Наслідки такої ситуації ми обговорювали зовсім нещодавно*. А що думають із цього приводу фіскали?


Вінілова підлога купити в Києві | Смарагд Буд\nЯкщо ви хочете отримати ідеальну зносостійку підлогу, з зовнішніми перевагами паркету, але за меншу ціну, тоді купуйте вінілове покриття.\nВоно бюджетніше, краще й екологічніше. Фаворит підлогового ринку гідний всіх похвал, адже це універсальна підлога, яка не розчарує вас ні в одному з приміщень.\nЩо таке вінілова підлога і які у неї переваги?\nЯкщо ви ще не визначилися з покриттям для підлоги, тоді варто придивитися до вінілових покриттів:\nВідмінна альтернатива паркету і ламінату з поліпшеними характеристиками та приємним дизайном;\nВініловий настил в точності імітує дерево або камінь, а поверхня може бути як рельєфною, так і глянцевою рівною. Реалістичні принти й дизайни створюють максимально природну атмосферу і можуть відмінно вписатися в тематичні приміщення;\nЯкщо попередники вінілових підлог страждали від вицвітання, тріщин і набрякання, то зараз це всього лише страшилки;\nВініл відмінно справляється з сонячними променями, хімікатами та активною експлуатацією. Поверхня не боїться гострих шпильок або ж кігтиків домашніх улюбленців;\nВініл не пропускає вологу, тому надмірне використання води під час прибирання не зашкодить йому. Завдяки відмінним показникам опору води, таку підлогу можна використовувати для укладання в ванні або інших вологих приміщеннях;\nЗвукоізоляція також не остання з фішок вінілової підлоги. Вона відмінно глушить сторонні шуми в будинку і створює комфортну атмосферу.\nВінілові підлоги для будь-якого типу приміщення\nЦя підлога вміщує в собі все необхідне, що може порадувати як у квартирі, так і в офісі. Колекції розподілені з урахуванням класу, особливостей і сфери застосування. Вінілова структура багатошарова, де кожен шар виконує свою роль і забезпечує надійний функціонал вінілу. Внутрішній ПВХ-шар служить амортизатором, який відповідає за звукоізоляцію. Він пригнічує звуки та мінімізує їх коливання. Форма випуску покриття також різноманітна:\nУкладання відбувається кількома способами, в залежності від обраної колекції. Ви можете підібрати будь-яку лінійку покриття, яка підійде для будинку або ж стане відмінною прикрасою комерційного проєкту.\nЯк укласти вінілове покриття для підлоги?\nУкладання і монтаж вінілового покриття — відповідальний етап, який вимагає техніки та навичок.\nВід майстерності укладальника залежить не тільки якість отриманої роботи, а й те, який проміжок часу вам прослужить обраний вініл.\nВінілова підлога відрізняється від інших тим, що може укладатися абсолютно на будь-яку поверхню, без зняття старої підлоги.\nВарто врахувати, що процес монтажу повинен відбуватися при певному температурному режимі, використовуючи спеціалізовану будівельну техніку. Також, потрібно проводити підготовчі роботи при необхідності.\nДозвольте нам допомогти вам у створенні ідеальної підлоги. Наша команда укладальників швидко та оперативно виконує розрахунки, заміри та всі необхідні завдання.\nУ вас буде можливість проконсультуватися з фахівцем, який відповість на будь-яке ваше питання про вінілові підлоги.\nВінілову підлогу купити в Києві\nЦіновий діапазон вінілового покриття мінливий. Все залежить від бажаного формату та товщини вінілу.\nАсортимент вінілових покриттів не зупиняється на десятці позицій. Існує багато форматів, дизайнів та варіацій одного покриття для підлоги. Щоб зорієнтуватися в незліченному асортименті вам знадобиться помічник.\nНаш онлайн-консультант з радістю відповість на всі запитання та розповість про переваги наших вінілових підлог. Ми дбаємо не лише про якість сервісу, а й про зручність клієнта. Для безкоштовної консультації, ви можете зателефонувати за номером, який вказаний на сайті або ж поставити запитання у вікно чату на сторінці магазину.\nМи швидко та своєчасно обробляємо ваші замовлення та змінюємо їх статус. Забрати покриття можна через транспортні служби, з якими ми співпрацюємо, або приїхати особисто на наш склад, що у місті Київ. Обов'язково перед приїздом, зв'яжіться з нами, щоб повідомити!


Автор Савіцький Андрій\t Останнє Оновлення Вер 22, 2021\nВ негоду збільшується витрата палива, причиною тому є калюжі на дорогах. Вони створюють додатковий опір. Для того щоб підтримувати необхідну швидкість, потрібно затратити більше палива, ніж при поїздках по сухому дорожному покриттю.\nЕксперти вирішили з’ясувати, наскільки саме збільшується витрата палива при їзді по калюжах на прикладі Renault Duster з турбованим мотором і варіатором.\nВиробник зазначає, що за містом цей автомобіль споживає близько 6 літрів бензину А-95. На ділі це виявилося вірним лише при їзді по ідеальному асфальту в сонячну погоду зі швидкістю не більш 80 км / год. Якщо ж збільшити швидкість всього на 10 км / год, витрата зросте до 7-8 літрів.\nКоли машина їде по мокрій дорозі, опір зростає ще значніше. Під час їзди по калюжах перед колесами виникає водяний клин – хвиля, що утворюється перед передньою кромкою протектора, коли він відводить велику частину води в сторони. Вплив водяного клина чітко помітно, коли в калюжу потрапляє одне з ведучих коліс. Спроби машини подолати водні вали і призводять до збільшення споживання палива.\nВ результаті експерименту Duster на швидкості 90 км / год по мокрій дорозі став споживати близько 12-13 літрів. Таким чином, показник збільшився майже на третину.


Гаррі Галкін показав свою подружку: Алла Пугачова змалечку привчає товаришувати тільки з іменитими сусідами | Сенсація\nДвійнята Максима Галкін та Алли Борисівни народилися та живуть, як справжні королі у замку. Іншого життя не знають. Подивіться, з ким товаришують діти.\nНародилися зі срібною ложкою у роті – так кажуть про дітей зі знаменитих родин, які не знають ні в чому горя та живуть повною чашею. Ліза та Гаррі Галкіни – саме такі.\nЇх життя було неймовірним з самого початку. Діти народилися завдяки науці та сурогатній матері. Втім, Алла з перших днів їх життя не відходила від малюків та вкладала всю себе у їх виховання.\nЛіза та Гаррі Галкіни. Фото взято на просторах мережі.\nБатько двійнят, Максим, з гордістю ділиться всіма моментами життя своїх дітей. Завдяки його сторінкам у соціальних мережах ми знаємо, що у Лізи є хист до акторської майстерності. Дівчинка із задоволенням знімається у рекламі разом з батьком, а також бере участь у театральних виставах у школі. Гаррі – більш технічного складу розуму. Хлопчик обожнює майструвати та показувати батькам свої винаходи.\nЗдебільшого всі прихильники знають, що малята більшість часу проводять у навчанні з однолітками або з батьками. чи мають діти друзів – стало відомо з останньої публікації Максима Галкіна, де він розповів з ким проводять дозвілля його малюки.\nПублікація розповідає, що у двійнят є подружки Стеша та Катя. Це сестри. Стеша – модель та блогер, а Катя дуже любить гратися. Живуть ці діти також в елітному селищі Грязь. Зі Стешею познайомилися малюки у 2 роки, коли гралися на дитячому майданчику. Тепер з радістю дружить і їх родини та проводять разом дозвілля.


В Каховці відбулась першість з шашок-64 серед жінок, Новина — kahovka\nГоловна Новини Спортивні новини В Каховці відбулась першість з шашок-64 серед жінок\n10 березня 2019 року в МПК «Меліоратор» відбулась відкрита першість м. Каховки з шашок-64 (швидка гра) серед жінок, присвячена Міжнародному жіночому дню. Організатори змагань: Каховська міська шашкова федерація та відділ у справах молоді та спорту, при організаційній підтримці відділу культури. Спонсором турніру виступило ТОВ «Три Паньки» (керівник Олег Олійник).\nВ змаганнях взяли участь одинадцять спортсменок різного віку, які розіграли першість за коловою системою. За підсумками змагань переможцем першості м. Каховки з 19 набраними очками стала малокаховчанка Ольга Мелехина. На другому місці каховчанки Світлана Малецька (18 очок), на третьому - каховчанки Альбіна Сахарчук (12 очок). Серед юних учасниць кращі результати показали Анна Малецька, Олена Малецька та Поліна Бабій.\nПризери змагань були відзначені грамотами, медалями та призами від організаторів та спонсора.\nКаховська міська шашкова федерація висловлює подяку ТОВ «Три Паньки» та його керівнику Олегу Олійнику за надану підтримку в проведенні змагань.\n“Спортивна Масниця 2019”


Фестиваль «На крилах надії» :: Хотинські вісті\nГоловна > Фестиваль «На крилах надії»\nОбділені здоров’ям, обдаровані талантами\nМинулої п’ятниці одинадцятий районний фестиваль народної творчості людей з обмеженими можливостями «На крилах надії» зібрав у міському парку майже півсотні людей з особливими потребами з усіх куточків Хотинщини. Серед тих, хто вийшов на сцену, були співаки, майстри гри на різних музичних інструментах, читці авторської поезії. Конкурсанти вражали гостей талантами у вокальному, музичному, літературному жанрах, а також декоративно-прикладному та образотворчому мистецтві. І щире захоплення, аплодисменти та сльози в очах розчулених глядачів стали для них найкращою винагородою.\nЯк завжди, неперевершеними були метри музичного мистецтва, неодноразові переможці фестивалю Василь Юркін та Анатолій Пасічник, а також запальні й завзяті Анатолій Настюк та Степан Філіпчук.\nВідкриттям цьогорічного конкурсу стала юна дебютантка Ольга Миронець, ніжний голос дівчини і заворожуючий звук української бандури в її руках запав у душу кожному.\n«Просилися» ноги в танок під запальні пісні у виконанні Валентини Швабюк, Людмили Черновської, торкалися найглибших струн серця золоті голоси Любові Баланюк, Йосипа Барановського, Лідії Гончар, Надії Юрій, Неллі Дарчук, Лідії Карвацької, Марії Крикливої. Дуже зворушив виступ «сонячної» Олександри Сєдун, її підтримувала мама і цим довела, що безмежна материнська любов таки творить дива.\nРозчулила до сліз й Аліна Мазур. Ведуча свята Світлана Шалаєва допомогла їй зібрати усю силу духу, перемогти страх й таки донести до гостей власний вірш «Калина». Розкрила образ української жінки-матері, її нелегку щоденну працю й переживання за дітей поетеса Віра Стецко. Вразили своєю щирістю авторські поезії найменшого учасника Анатолія Горобчука, з уст хлопчика так по-дорослому упевнено звучали слова: «Я не хочу війни в Україні!».\nПривертали увагу чудові вироби майстра та майстринь фестивалю: вишиті ікони Мирослава Миронця, вишиванки Наталії Тодосійчук, бісерні квіти та серветки Валентини Федоренко. Обмежені фізичні можливості не стали їм на заваді, вони створюють шедеври та дарують людям радість.\nПро найболючіші проблеми людей з обмеженими можливостями нагадала Вікторія Горбатова у власному вірші «Чому?». Рядками «Чому на серці холод ляже, коли за вікнами весна? Чому ніхто тобі не скаже: не бійсь, не плач, ти не одна!» вона змусила присутніх замислитися: не варто забувати, що поряд живуть обділені здоров’ям земляки і не завжди можуть самотужки подолати життєві труднощі.\n– Фестиваль «На крилах надії» – це ще один привід звернути увагу держави, влади різних рівнів до людей, які мають фізичні вади, але водночас – велику силу духу, творчі здібності. Ви – борці по життю, які щодня здобувають свою маленьку перемогу, – звернувся до присутніх голова обласного відділення Союзу організації інвалідів України Микола Рошко. – А виявлення нових талантів, самореалізація, привернення уваги громадськості, різних організацій до проблем інвалідів – основні завдання фестивалю.\nЗакликав триматися разом та підтримувати один одного й голова районної організації інвалідів Сергій Пелепецький. За уміння творити красу, за силу волі представники районної влади висловили вдячність людям, котрі не нарікають на життя, а цінують та насолоджуються кожною його миттю.\nУчасників фестивалю нагороджено почесними грамотами, а найкращі відстоюватимуть честь району на обласному етапі конкурсу в Чернівцях. У свою чергу конкурсанти подякували організаторам за приємні миті спілкування та висловили сподівання зустрітися знов у наступному році із новими творчими доробками та під мирним українським небом.