Проза - Мирослав Артимович - Поетичні майстерні\n• «Осіни мене, осене…»\n• Творча зустріч (гумореска*)\n• Флірт (закінчення)\n• Флірт (продовження 6)\n• Флірт (продовження 5)\n• Флірт (продовження 4)\n• Флірт (продовження 3)\n• Флірт (продовження 2)\n• Флірт (продовження 1)\n• НЕСПОДІВАНИЙ ЛИСТ (Новела)\n• СОНЕТ (новела)\n• НІЖНІСТЬ ПРОЩАННЯ (Новела)\nЧи уявляв Ти колись,\nбудучи 17-літньою нендзою*,\nшо через 50 літ\n(«Боже! Так довго не живуть» – Ти тоді так думав) якась давно забута, але нездоланна, сила в óбразі кількох вар’ятів\nпотягне Тебе на бабусник-дідусник під ширмою\n«Зустріч з однокласниками» .\nПевно шо нє!\nІ о на маєш – то сі стало!\nТому скоренько вишпортуй з пам’яті, а ше ліпше – зі знимки, знайденої на стриху (як її миші не з’їли), óбрази напарників по парті, симпатій, антипатій і всіх решту,\nа – найголовніше – їхні імена( бо то вже шось!)\nШоб не вийшло, як в одному анекдоті , якого повідав грузин:\n«Каждий день я вспамінаю сваєво друга: і раннім утром, і в жаркий полдень, і при закате солнца - я вспамінаю єво всегда… і нікак вспомнить не магу, как єво звалі…»\nДо люстра не дивисі – то не поможе.\nЯк є – так є. Ліпше вже не буде.\nАле заки ше не гірше – відложи всі клопоти на потім – і приходи.\nПобачиш – яка то буде файна зустріч і забава!\nБо через наступні 50 літ такої оказії певно шо не буде!\nШановне паньство! Хочу вам повісти одну річ. Учора зраня, сам раз на велике сьвєто Знесіння(1), прийшов’им (2) з церкви по Святочній Службі Божій, поснідав’им легенько тим шо мав (бо живу у селі – як наша Парася - самотньо, мов той пес, і чекаю, заки (3) жінка привезе шось зі Львова - вже не кажу - смачного, а якогось – звиклого - харчу.., бо приїздила ше на Великдень) і вліг си (4) в садочку під кущем жимолості (не подумайте, шо то якийсь москалізм, - то сі так ягода називає), аби троха відпочити після вчорайшої тєжкої роботи (заливав’им фундамент під псєчов (5) будков). І так собі лежу, дзьобаю ягоди, але я не є якийсь простий хлописко, а добре знаний (в нашім селі) поета, і то з великої букви… десь при кінци. І так потроху-потроху приходит ми до голови такий файний вірш про сьвєто, про то шо ніц не тра (6) робити, лиш лежати і їсти ягоди. Я то борзенько записав’им на компутері (аякже, вмію, бо навіт (7) наша вже згадувана Парася знає шо то таке клявіятура) і вислав’им до поетичної майстерні (а то не каждий може там сі дістати (8), тілько Л/П або М/К, не буду вам повідати, шо то таке, бо то для вас затєжко (9)). А я вже з одного боку – з того шо від редакції - М/К, а зі свого – ше Л/П, бо сі встидаю (10)).\nНу і чекаю, шо то буде далі. Бо в тій майстерни каждий Л/П чи М/К може тобі написати на твого вірша всякі бздури (11), шо кому встрілит в голову (12). Але минула година-друга, а всі коментарі (то сі так називают ті бздури) як на мою дурну (перепрошую – мудру) голову такі файні, як медом облиті. Навіт одна дуже порєдна і шанована мною пані написала: «як би її нафіг... оту роботу...» Ну, думаю, нарешті редакція, якшо знає , з якого боку в компутери клявіатура, зверне на мене увагу і, нарешті (за більше ніж півроку), докине мені троха балів, жеби’м (13) не був такий ледве теплий. Бо, кажут, є бали, ти – майстер, а не є – то не зовсім.\nАле то так – до слова. А направду, прочитав’им те шо’м надрукував у майстерни, бачу – же мій вірш тєгне (14) на пародию. Думав, же наша Параня не проґавит такого трафунку (15), але вона пише пародиї тіко (16) на того, хто має два М/К, а я йно (17) – одне. І на таких, як я, тіко пише «ВАВ» , шо, напевно, значит, «Встидаюсі Аби Виповісти». Ну, думаю, нема на то ради, мушу написати сам на себе. І написав’им. А ви читайте і шось кажіт. Бо вночі не засну…\nЛежу в саду, укритий небом,\nспиваю сіна аромат\nі намугикую хвалебно\nз нагоди свята. – Благодать!\nБо байдикую сміло нині:\nмене, робото, ти не руш.\nОдна турбота – ягід жмені\nдарує жимолості кущ…\nЛежиш в саду?.. Укритий небом?..\nСпіваєш?.. Сіна аромат?..\nА я верчуся біля тебе:\nчекаю – де та благодать?..\nТи байдикуєш?.. І не спраглий\nмоїх спокусливих принад?..\nБо, осле, вже наївся ягід. -\nНе байдикуй - докошуй сад!…\n…Наступного дня, залагодивши свої справи, опівдні був уже вільний. До зустрічі з онукою залишалося ще трохи часу, тож вирішив поблукати осіннім узбережжям Дніпра. Захотілось відвідати той пляж, на якому вони з Соломією колись "відкололися" від гурту і провели разом декілька годин Усе тут змінилося, щоправда, на краще. Територія – впорядкована, чиста. Замість тодішніх павільйонів з пивом відпочивальників заманювали різноманітні бари, кав'ярні привабливих архітектурних форм. В одному з них замовив бокал світлого пива, бо день видався теплим, сонячним, і Святослав відчув, що охоче чогось би випив. Згадав, як тоді, зі Соломією, пили пиво, і він забув на барній стійці свої окуляри.\nВтамувавши спрагу, поволі рушив до станції метро. Подарунок для внучки був при ньому – "флешка" з електронною версією всесвітньої бібліотеки художньої літератури в українському перекладі. Тож залишалося тільки купити букет квітів.\nМайдан Незалежності, як звикло, вирував людьми. Наближаючись до умовленого місця, здалеку побачив свою Соломинку. Махнув їй рукою, зрадів, що помітила його, і, усміхнена, кинулась назустріч. "Яка ж вона гарна!" – не стримався, теж прискорив ходу і за мить тримав її у своїх обіймах.\n– Дідусю! Я така рада тебе бачити! А надто – сьогодні!\n– Вітаю, Соломиночко, зі знаменною датою – шістнадцятиліттям! Ти справжня красуня! Уявляю собі стан твоїх залицяльників.\n– Дідусю, не перебільшуй. Нічим особливим я не відрізняюся від інших. Ось Світланка – це дійсно красуня! До речі, познайомся: моя подруга – Світлана Яблонська.\nТільки зараз Святослав звернув увагу на струнку шатенку, що, зніяковівши, стояла поруч. Йому здалося, що якби не колір волосся, їх із Соломинкою можна було б вважати сестрами: однакового зросту, статури, і риси обличчя обох красунь вражали своєю схожістю. Лише колір волосся і очей, у Соломинки – блакитних, а у Світлани – темно-карих, та сильніша засмага онуки – розрізняли їх.\n– Дуже мило. Дідусь Святослав, – з усміхом подав їй руку. Вона простягла свою – тендітну і теплу, і від доторку її руки у нього наче щось обірвалося усередині. Незрозуміле відчуття до болю знайомого дотику збентежило його.\n"Якесь навіювання, – відзначив про себе, але одразу ж відновив у пам'яті назване внучкою прізвище подруги – Яблонська! – Господи!.. Не може бути… Це просто збіг обставин".\nСоломійка зауважила збентеженість дідуся, але не розуміючи причини, пожартувала:\n– Ну що, і тебе Світланка зачарувала своєю вродою? Ти не перший. Знай наших.\n– Ви обидві напрочуд гарні. Шкода, що віком я майже учетверо старший, отож мені нічого «не світить», – підтримав жартівливий тон внучки. І водночас не міг позбутися передчуття правдивості своєї здогадки. Прізвище його давньої музи Соломії теж було – Яблонська.\n– Дідусю! Та не переживай, ти ще доволі молодий і привабливий, тому розслабся і веди нас на святковий обід. І, нарешті, подаруй мені квіти, – вивела його з заціпеніння.\n– Так-так… Обов'язково… Квіти, безперечно, для тебе… А як додаток до букета, зважаючи, що ти – майже дипломований філолог, дарую тобі немало-небагато, а цілу всесвітню бібліотеку художньої літератури у 1000 томах, – подав їй мініатюрну "флешку". А тепер зорієнтуйте мене, де б ми, на ваш погляд, могли побенкетувати? Ви все ж – столичні панянки, а я лише – гість з провінції.\nНевдовзі знайшли невеличкий ресторанчик з галицькою кухнею: так захотіла Соломійка, мотивуючи тим, що скучила за домашніми стравами, і подругу воліла ними почастувати (виявилось, що Світлана лише півроку тому оселилася в Києві, повернувшись з батьками з-за кордону).\nДоки обслуга чаклувала над замовленням, Святослав передав вітання Соломинці від тата, мами і всієї рідні, розповідав про львівські новини, цікавився справами внучки. Вона охоче щебетала і про навчання, і про друзів, і про свої останні літературні досягнення: на недавньому конкурсі молодих літераторів стала лауреатом у номінації поезії. До речі, там і познайомилася зі Світланою, яка теж здобула перемогу в жанрі новелістики.\nСвятослав із захопленням спостерігав за онукою, переводячи час від часу погляд на Світлану. Якийсь внутрішній неспокій, передчуття неминучого підтвердження раптової здогадки тримали його у постійній напрузі від моменту зустрічі з дівчатами. Ця невизначеність знебарвлювала почуття радості від спілкування з онучкою, котру він дуже любив і за котрою так скучив. Мусив прояснити все до кінця, дізнатися правду, якою б вона не була.\n– Виходить, ви запізналися на Олімпі, – жартівливо почав добиратися до істини. – А як ви, Світлано, здіймалися на цю вершину? Мабуть, батьки всіляко сприяли розвитку вашого таланту, чи, може, вам дістався цей дар у спадок?\n– І те, й інше, – мило усміхнувшись, відповіла Світлана. Цей усміх зовсім спантеличив Святослава. – Моя мама, Соломія Яблонська (він аж стрепенувся) колись теж писала гарні вірші, навіть збірку видала. А також мала – зрештою, і зараз має – колоритний альтовий голос і навіть декілька років співала у вокально-інструментальному гурті, – ще перед моїм народженням, коли батьки жили у Львові. Але потім життя внесло свої корективи і мама змушена була покинути це заняття. Батько до літератури не мав жодного стосунку: усе життя працював у сфері комерційної діяльності, причім, останніх більш ніж півтора десятка років – за кордоном. До слова, я теж народилася не в Україні. Перше закордонне батькове призначення було у Швейцарію, де я і з'явилася на світ. За свої шістнадцять літ об'їздила з батьками півсвіту. До України приїжджала лише час від часу. Півроку тому батьки вирішили повернутися на рідну землю. І ось я – в Києві. Щасливий випадок, чи, радше, доля звела мене з вашою внучкою, чим я дуже пишаюся: у нас, на диво, багато спільного.\n– Дідусю, а ти, до речі, як пригадую, теж колись співав у якомусь гурті…\n– Давно це було, Соломинко, – перервав онуку… – Маю зробити декілька дзвінків, тож залишу вас хвилин на десять самих. Не будете гніватися?\nВін ледь стримувався, щоб не виказати своїх почувань, хоча це аж ніяк не личить мужчині, надто у такому поважному віці. Спазм стиснув йому горло. Швидко підвівся і попростував до виходу.\n– Боже! Допоможи мені оволодіти собою. Не допусти наробити дурниць. Але ж чи можна спокійно, наче нічого не трапилося, споглядати на свою рідну дитину, котрої ще досі не бачив, але усвідомлення буття якої не давало спокою всі ці роки?!\nТепер Святослав розумів тих чоловіків, що у стані надмірного збудження поквапливо запалювали цигарку і гасили своє збентеження клубком диму, пожадливо вдихаючи його аж до запаморочення голови. Навіть пожалкував, що не годен скористатися таким рятівним, заспокійливим методом. Розуміння того, що зараз не має права дати волю своїм емоціям, відкритися перед цими двома найдорожчими і найріднішими йому підлітками до кінця, а мусить приборкати свої почуття, і жодним своїм жестом, мімікою чи поглядом очей не виказати свого стану, мобілізувало його, і він готовий був повернутися до товариства. А ще відчув, що якось раптово у нього виникло непереборне бажання побачитися зі своєю колишньою пасією.\n– Ось і я. Як ви тут без мене? Не скучали? – сам здивувався від спокійно вимовлених слів.\n– Дідусю, ми з подругою, напевне, виведемо тебе на чисту воду. Світланка зізналася, що коли побачила тебе, обличчя твоє видалося їй знайомим, але не могла пригадати, звідки. Каже, що розгадка криється в маминому альбомі світлин часів гастрольної діяльності вокально-інструментального гурту… "Алегро", здається. Опріч того, мама Світланки не раз розповідала їй, ще маленькій, та й пізніше, про своїх колег з гурту і особливо тепло згадувала про свого старшого друга – пана Святослава, музиканта і поета. Тепер вона не сумнівається, що той пан Святослав і ти, дідусю, – одна і та сама особа.\n– "Елегія"… Назва того гурту – "Елегія". То виходить, що твоя подруга має рацію. – А де зараз ваші батьки, Світланко? Вони в Києві?\n– Так, мама в Києві. Працює в Академії наук. Батько – директор торгової компанії, зараз він – на великому ярмарку в Цюріху. Але, прошу, не "викайте" мені – я ж ровесниця вашій онучці. Якщо хочете, зараз зателефоную мамі та зроблю їй несподіванку.\n– Ні, ні, Світланко… Краще буде, коли я сам це зроблю... Минуло стільки років… Можеш дати номер телефону?\n– Звичайно! Я впевнена, що мама зрадіє. Вона завжди так гарно про вас говорила!...\n– Дякую… От бачиш, Соломинко, якою несподіванкою закінчується наша нинішня зустріч. Не хочу вас більше затримувати, тебе ж іще чекає вечірка з друзями. Ще раз вітаю, сонечко, з днем народження, а тебе, Світланочко – з поверненням на рідну землю. Я дуже радий, що ви заприятелювали. Отож – біжіть, вам уже час. Хай щастить!\nСоломійка пригорнулася до нього, поцілувала у щоку:\n– Дякую, дідусю, за зустріч і за подарунок. Вітай від мене маму і тата. Я скоро приїду.\n– Дозвольте і мені вас поцілувати, – Світлана підійшла до нього. Він несміливо обійняв доньку, заплющивши на мить очі, і цей ніжний доторк дівочих вуст до щоки і терпкуватий запах волосся враз нагадали йому, як колись тримав в обіймах її маму – свою музу Соломію…\n…Гарний, лагідний осінній день дарував киянам свою передвечірню красу, пестячи місто позолотою призахідних сонячних променів. Осінь ще не торкнулася своїм барвистим пензлем зеленої крони дерев, і ця зелень додавала містові літньої свіжості.\nСвятослав стояв посеред цієї краси, не звертаючи на неї уваги, не милуючись нею. Заворожено вдивлявся в екран мобільного телефону, на якому був висвітлений номер, продиктований Світланою. Не наважувався натиснути клавішу виклику.\n"Як почати розмову?.. Стільки літ збігло … Життя – і його, і, напевне, її – перейшло у спокійне русло… Чи варто вдаватися до спогадів, тривожити минуле?..." – задавав собі ці запитання, знаючи наперед, що таки зробить цей крок. Не міг відмовитись від нього, вони ж – не чужі люди, у них спільна донька, і, мабуть, вона – як і він – усі ці роки підсвідомо сподівалася зустрічі.\nЗважився. Зателефонував. Хвилювався, чекаючи. Секунди тягнулися, мов вічність. Аж от у слухавці прозвучало: "Слухаю…" Йому здалося, що цей голос чув зовсім недавно: ані тембр, ані інтонація навіть не змінилися.\n– Добрий день, Соломіє… – і затнувся. Якийсь клубок стиснув йому горло. Не впізнав свого голосу.\nМиттєва пауза зависла у слухавці, немовби ефір зважував, чи передавати вичавлені із серця другим абонентом слова: "…Святославе!.. Ти?!. Чому мовчиш?"\n– …Уже не мовчу, Соломіє… Хвилювався, чи упізнаєш… Навіть не уявляєш, звідки у мене номер твого телефону… Я в Києві… Був би радий зустрічі…\n– …Боже, Святославе! Через стільки років… Так-так, зустріньмося! Приїжджай до мене. Негайно! Познайомлю тебе з донькою. Правда, вона сьогодні гуляє у товаристві з нагоди дня народження своєї подруги, тому може повернутися пізно.\n– Знала б ти, хто ця подруга… Життя нам інколи дарує такі несподіванки, які, здавалося б, можна тільки вигадати… Якщо стоїш – присядь. Ця подруга… моя внучка Соломійка. Їй сьогодні виповнюється шістнадцять років і я вже привітав її. Ми провели дві години разом у присутності… Світлани. Від неї я й дізнався номер твого телефону… Їду… Називай адресу…\nЛетів, немов на перше побачення. Купив по дорозі букет розкішних айстр, пляшку вишуканого коньяку і пачку цукерків, саме тих, які колись любила Соломія (цікаво, чи змінилися її смаки?). Щоб не гаяти часу, взяв таксі і хвилин через сорок стояв перед будинком за вказаною адресою. Не міг, як багато років тому, дозволити собі проігнорувати ліфт: і вік уже не той, та й квартира – на двадцять першому поверсі. Доки підіймався, намагався уявити собі Соломію: наскільки змінилася за ці роки. Зараз їй стільки ж, скільки було йому в часи їхнього флірту. На жаль, і він не помолодшав, чотири роки тому переступив шістдесятирічний рубіж, хоча і зберіг свою спортивну статуру.\nЛіфт зупинився на позначці "21". Вийшов у широкий коридор. Праворуч побачив потрібний номер квартири. Оглянув себе, механічно поправив краватку і натиснув на ґудзик дзвінка.\nЗа мить двері відчинилися, і Святослава оповила така знайома йому осяйна усмішка і милий погляд смарагдових, у кришталиках сліз, очей. Перед ним стояла його Соломія, може, ледь-ледь розповніла, але не менш приваблива, ніж тоді. Таке ж густе, світло-русяве (а може – підфарбоване) волосся, вміло доглянуте обличчя, повні губи з наведеним контуром.\nБез вагань ступила крок до нього, він навіть не встиг вручити їй квіти, припала до його грудей і тільки схлипувала: "Де ж ти був… так довго?.. Де ж ти був?..".\nТак, з букетом в одній руці та з пакетом із коньяком і цукерками в другій, пригорнув її, вдихаючи запах її волосся, що, як тоді, пахло сумішшю польових трав. Підвела голову, і втопила його очі у своїх озерцях, уже повних сліз. І від того погляду коханої колись жінки Святославу стало так любо і затишно, що не хотілося ворухнутися, щоб не потривожити цієї ідилії такої несподіваної зустрічі…\nКоли перші емоції вщухли, Соломія запросила його до кімнати, бо ж стояли в коридорі.\n– Ти мовби навіть не змінився, хіба що сивина рясніше проявилася і вуса побіліли. Живота так і не наїв, напевно, погано харчувався або за жінками бігав, – перейшла на жарти.\n– Та й тебе літа не осідлали – все ті ж бісики в очах і усмішка зваблива. Теж, мабуть, не одного зачарувала, – підіграв в унісон.\n– Добре, добре, відкиньмо зайві розмови. Маємо і без того багато розповісти одне одному. Я лише зберу дещо на стіл. Ти і далі віддаєш перевагу каві, чи вже вдовольняєшся чаєм?\n– Я вподобань і смаків не змінюю. Але, прошу, лише саму каву, бо я ж недавно з-за столу. А собі – що бажаєш.\n– Знаєш, я теж з такої нагоди вип'ю з тобою кави. А може, за давнім звичаєм, ти її приготуєш? Не втратив кваліфікації?\n– Зараз переконаєшся. Ходімо на кухню. Показуй свої кавові причандалля.\nЗгодом кухня наповнилася приємними пахощами. Перейшли до кімнати.\n– Непогано я приймаю дорогого гостя. На столі – подаровані ним квіти, коньяк, цукерки, ще й каву сам зготував. А чим же я долучуся до святкової трапези?\n– Ти разом з квітами прикрашатимеш це застілля. І розповідатимеш про себе. Починай…\n…Вони пили каву, і Соломія поволі гортала перед Святославом сторінки свого життя від часу їх останнього спілкування через інтернет (а саме – її повідомлення про свою вагітність). Тоді ще сподівалася на відповідь від нього, хоча розуміла, що сказане нею у листі: "Щиро зичу тобі щастя – такого, яким собі його уявляєш. Не кажу тобі ні "до побачення", ні "прощай"…. – могло бути витлумачене ним, як останній акорд у їхніх стосунках.\nЧерез деякий час вона намагалася відновити зв'язок, однак її повідомлення, виявляється, до нього не надходили: не знала, що у нього змінилися номер телефону та електронна адреса. Це її гнітило. Почувалася самотньою, бо чоловіка бачила лише ввечері (той керував представництвом фірми і допізна засиджувався на роботі), а цілими днями, доки син був у школі, не знала, куди себе подіти: ніде тоді не працювала. Єдиною розрадою для неї стала поезія. Вона багато читала і сама чимало написала у цей період.\nПотім народила доньку.\nЩе перед тим, уже впевнившись у своїй вагітності, повідомила про цю новину чоловіка, давши зрозуміти, що це – результат її наполегливих спроб застосування новітніх досягнень медицини. Зрадів, бо сам заохочував її до цього, прагнучи мати повноцінну сім’ю.\nВідтак сенс життя для неї став чітко окреслений: вимріяне, вистраждане, довгоочікуване відчуття материнства поглинуло її всю. Не можна сказати, що забула про сина, ні – і надалі сповна віддавала йому свою материнську любов і опікувалася ним. Але до народженої НЕЮ САМОЮ донечки вона відчувала якусь неземну любов і ніжність.\nІнколи ночами, нагодувавши маля, не могла заснути, уявляючи поруч себе Святослава: як би то він реагував на новонароджене дитинча. Їй бракувало його ласки, пестощів, так хотілося притулитися щокою до його, як не дивно – м'якої, щоки, просто поспілкуватися з ним. Постановила собі, що назве донечку іменем, котре бодай декількома літерами, співзвучністю нагадувало б його ім'я – так з'явилася Світлана.\nТепер виховання дітей – сина-приймака і власної доньки – стали для Соломії найважливішою турботою, і вона повністю присвятила себе цій місії.\nСпливав час, минали роки, діти підростали, сім'я спочатку жила у Швейцарії, потім (знову ж таки через професійну потребу чоловіка) декілька разів вони змінювали країну проживання. Останні вісім років перед поверненням до України, проживали в Канаді. Там, за океаном, Світланка і здобула освіту. Сама для себе вибрала філологію – мала гуманітарні здібності і нахил до літератури: з раннього дитинства вигадувала всілякі історії, записувала їх. У дванадцятирічному віці написала першу новелу, до речі – англійською мовою, з якою перемогла у шкільному літературному конкурсі. Відтоді не полишала цього заняття.\nСин пішов за батьком, здобув освіту і під його крилом набирався премудростей управлінського фаху.\nЗа всі ці роки Соломія разів зо п’ять відвідувала Україну. Перша подорож була короткою і вимушеною – через півроку після народження доньки померла мати, тож десять днів пролетіли в скорботних турботах.\nІнші відвідини були сімейними, у часі відпустки чоловіка.\nКоли Світланка підросла і пішла до школи, Соломія відновила свою наукову роботу: викладала у коледжі математику і посилено працювала над початою минулими роками дисертацією.\nЗавжди хотіла повернутися на Батьківщину і чоловіка до цього схиляла. Аж ось це сталося. А сьогодні – така мила несподіванка.\n– А ти, Святославе? Як склалося твоє життя? Чи хоч згадував про мене інколи? – заглядала йому в очі, шукаючи ствердної відповіді.\nВін простягнув до неї руки, загорнув її маленькі долоні у свої, наче стривожену пташину, відчув, як їх тепло розливається всім його тілом.\n– Згадував, Соломіє, певно що згадував. Але вважав, що не слід ятрити душу минулим, хоча й прекрасним. Хотів дати тобі можливість забути про моє існування, адже ти в той час жила вже звершенням своєї заповітної мрії і всі твої почуття – і любов, і ніжність – мали іншого адресата, що мав з'явитися і згодом з'явився на світ.\n– Які ви, чоловіки, прагматичні й сухі. Невже не розумієте, що ніколи жінка не перестане кохати чоловіка – батька своєї дитини, народженої з любові, якщо він, звичайно, не спідлів. Але що жінки – сильні натури, хоча незаслужено й вважаються слабкою статтю, то вони в нестандартних ситуаціях уміють володіти своїми почуттями, не виказуючи стану своєї душі й серця.\n– Якби ж я тебе не знав, не відчував твого ставлення до мене в часи наших зустрічей, можливо, все сприймалося б набагато простіше. Та повір, мені теж нелегко було все забути (зрештою, воно і не забулося, лише притупилося з часом). І підтвердженням цього став мій душевний стан, коли сьогодні вперше торкнувся руки Світланки, ще не знаючи, але відчуваючи, що це доторк рідної людини. Можливо, це видасться тобі банальним, але приймаючи тоді таке рішення, думав, насамперед, про тебе.\nТак, не відпускаючи рук Соломії, Святослав розповів їй і про своє минуле: родинні, професійні справи, творчі здобутки за ці роки.\n– То яке враження справила на тебе моя… наша донька? Я їй часто розповідала про тебе, звичайно, як про свого друга. Якось, уже ю́́нкою, під час однієї з таких розмов, вона, хитрувато заглядаючи мені в очі, запитала: "Мамо, мені здається, що цей пан Святослав був для тебе не просто другом?.." Тоді я їй відповіла, не лукавлячи: "Так, донечко, він був особливим другом, яких у моєму житті більше не було".\n– Я ж тобі казав, що інтуїтивно відчув неспокій у душі під час знайомства зі Світланочкою, а ще – звернув увагу на неймовірну схожість обох дівчат, таких красунь. Ну і, напевно, не міг не зауважити, наскільки її усмішка подібна до твоєї. Я переповнений почуттями від того, що ти щаслива у своєму материнстві, пишаюся тим, що плід нашого кохання – довершений за зовнішністю і, сподіваюся, з успадкованими від своїх батьків рисами характеру. Лише шкодую, що не можу привселюдно виявляти своїх почуттів до цієї дитини, любити її, милуватися нею і називати своєю донечкою.\nА ми з тобою залишаємось "добрими давніми друзями", не стираючи зі своїх сердець незнищенних роками, лише приглушених життєвими обставинами, почуттів.\n…Вони сиділи, не зводячи очей одне з одного, тримаючись за руки, і розуміли, що дописують завершальну сторінку своєї дивовижної новорічної казки, раптово перерваної сімнадцять років тому. Проте у душі кожного з них жеврів світлячок надії, що останнє її речення звучатиме так: «Далі буде» …\nм. Львів, грудень 2008-січень 2009 (грудень 2012)\nФлірт (продовження 6)\nПісля повернення із Запоріжжя Соломія повідомила несподівану новину: її чоловіка призначили постійним представником фірми, на якій він працював, у Швейцарії. Відтак він забирає її з сином до себе. Всі побутові питання уже вирішені. Не буде також проблем з її працевлаштуванням, можливо, навіть – за фахом. Захист кандидатської наразі під знаком питання. На жаль, з вокально-інструментальним гуртом доведеться розпрощатися.\nЗараз чоловікові надали відпустку і вони усією сім'єю їдуть на місяць у Хорватію, а потім – відразу ж на його місце призначення.\nЖиття само розставило акценти.\nПоставлено крапку в незвичайному флірті.\nЗв'язок між його фігурантами обірвався.\nХоча десь у глибині душі Святослав і шкодував за раптовим завершенням романтичного минулого, проте відчував полегкість від саме такого фіналу.\n…Згодом виявилося, що на нього чекали несподівані переміни і в сімейному житті. Дружина Надія вирішила покинути роботу в агрогосподарстві і повернулася до Львова. Між ними відбулася відверта і непроста розмова, з якої стало очевидно, що Надія за цей час багато роздумувала над їхніми сімейними стосунками і зрозуміла, що далі так жити безглуздо. Її не цікавить, у який спосіб проводив свій час Святослав без неї. Важливо, чи зможуть вони надалі жити як подружжя повноцінним життям. Вона до цього готова.\n– Я давно чекав твого переосмислення наших взаємин, бо – може тобі це видасться дивним – все ж кохаю тебе. Але хочу, щоб нова сторінка, з якої ми почнемо (а точніше – продовжимо) наш подружній роман, була чистою, без фальші, прихованих епізодів, недомовок. Тож маю розповісти тобі про останніх півроку свого життя. Якщо ти, вислухавши цю історію до кінця, не зміниш свого рішення, вважатиму себе щасливим чоловіком. Ти згодна?\n– Так, я згодна, навіть без твоєї сповіді.\n– Ні. Мушу все розповісти. Для мене це важливо. Але я хвилююся. Тому спробую викласти тобі свою оповідь у формі новели – не від свого імені. Наберися терпіння і слухай.\nСвятослав на хвильку задумався, наче зважував, чи правильно вчиняє, подивився в очі Надії, – вони світилися спокоєм, – і розпочав:\n«…Він давно симпатизував їй. Це була природна симпатія мужчини до чарівної жінки – наразі аж ніяк не залицяння..».\n…Через два місяці Святослав несподівано отримав з невідомого йому номера телефону з-за кордону СМС-повідомлення. У ньому було лише три слова:\n" Відкрий електронну скриньку".\nЯкесь млосне відчуття пройняло його від цих слів. Десь на дні підсвідомості, наче іскорка, викресалася здогадка, що повідомлення – від НЕЇ.\nДовго сидів перед комп’ютером, не наважуючись переглянути пошту. Потім заспокоївся і рішуче клацнув "мишкою" на відповідну позначку на екрані монітора. З інформації про адресата він нічого не дізнався: вказаний e-mail був невідомий. Відкрив його і почав читати.\nНайперше, вибач, що наші стосунки так раптово обірвалися – не з моєї волі. Але, пам’ятаєш: "Все що відбувається, – саме те, що має відбуватися"? Вочевидь, і наша перша зустріч, і той романтичний флірт, і його несподіваний фінал – це те, що мало конче статися. Ми так і не сказали одне одному найважливіших і таких жаданих слів, хоча вони, я це відчувала, не раз готові були зірватися і з твоїх вуст у кульмінаційні хвилини наших зустрічей. Але, можливо, і це – на краще. Для мене важливе інше – те, що сталося, залишається зі мною на все життя. Хочу, щоб ти знав: у тебе немає жодних зобов’язань, тобі не повинні дошкуляти ні докори сумління, ні відчуття провини.\nЩиро зичу тобі щастя – такого, яким собі його уявляєш.\nНе кажу тобі ні "до побачення", ні "прощай".\nАле не можу стриматися:\n"Святославе! Я – ВАГІТНА І ЩАСЛИВА! "\nВін стерп. І хоча в листі прямо не вказувалося на особу, причетну до теперішнього стану Соломії, Святослав зрозумів, що його передумовою стала їх остання зустріч перед відрядженням Соломії до Запоріжжя. Він ще до кінця не усвідомлював, як ця новина відіб’ється на його подальшому житті, але мажорна тональність листа заспокійливо вплинула на нього.\n"Все ж таки вона на шляху до звершення свого прагнення, і це – головне, – відзначив про себе. – Все інше не має значення".\nВін і справді радів за Соломію...\n5. ПІСЛЯ ЕПІЛОГУ (Через 17 років)\n…Закінчувалася посадка на швидкісний потяг Львів – Київ з часом відправлення 14.10. Святослав зайшов у свій вагон, знайшов вказане у квитку місце і, не кваплячись, розмістився.\nДорога до столиці займала близько чотирьох годин, тож хотів використати їх для перепочинку.\nВранці наступного дня він мав виступити з доповіддю на науковій конференції та обговорити з колегами напрями подальшої співпраці у царині комп’ютерної інженерії. Опріч того, цей візит мав ще одну – не ділову, але не менш важливу – мету: завтра, 11 вересня, його старшій внучці – Соломійці – виповнювалося 16 років. Вона навчалася на останньому курсі філологічної гімназії, і Святослав дуже хотів привітати її. У нього було троє онуків: Соломійка – від старшого сина і двоє "козаків" – дванадцятирічний Юрко і восьмирічний Богданко – від молодшого. Усіх їх він любив без тями, але до Соломинки (так називав її від народження) у нього було особливе ставлення. Можливо, через те, що не мав доньки, а вона стала внучечкою-первістком, а може, тому, що й досі десь у закутках душі яріла згадка про давню його музу – Соломію, з котрою багато років тому втратив усякі контакти, а його Соломинка бодай іменем нагадувала про неї і про ті тремтливі часи їх неординарного флірту.\nОбіруч від нього місця пустували, тож була можливість зануритись у спогади.\n…Тоді, влітку 2006-го року, коли так несподівано розбіглися їхні дороги, Святослав навіть не припускав, якою довготривалою буде розлука. Після її останнього повідомлення про вагітність, більше вони не контактували. Зрештою, такий стан речей йому видавався нормальним, бо ж Соломія досягла свого, і подальше життя бачила у лоні власної сім'ї, як, зрештою, і він. Аж через півтора року, під час випадкової зустрічі з давньою Соломіїною подругою, дізнався, що вона народила доньку, а невдовзі – і поховала свою матір. Тоді – вперше після від'їзду за кордон – приїжджала на декілька днів до Львова. Святослав розумів, чому не шукала зустрічі з ним. Можливо, не хотіла хвилювати його своїми новинами, а може, і робила такі спроби, але вони були марними: згодом, після її повідомлення з-за кордону в нього в маршрутці викрали мобільний телефон і він отримав новий номер в іншого оператора. Його електронна адреса теж змінилася, бо покинув науково-дослідний інститут і перейшов на викладацьку роботу.\nНовина Соломіїної подруги обдала його хвилею якогось незрозумілого тремтливого почуття, від котрого у нього – сорокавосьмирічного мужчини – защеміло під серцем. Насамперед, щоб не виказати свого хвилювання, розпрощався з подругою, посилаючись на термінові справи, і лише відійшовши від неї з десяток метрів, спробував осмислити почуте.\n"Сталося!.." – те, про що намагався не думати після останньої зустрічі зі своєю симпатією, а коли й думав, то у якійсь віддаленій – начебто не дотичній до нього – перспективі, тепер так раптово – раз і назавжди – вклинилося в його життя, і він відчув, що до кінця днів своїх, відведених йому долею, вже не матиме спокою. А хіба може спокійно почуватися чоловік, знаючи, що десь поруч, чи й не зовсім, б’ється серце твоєї рідної дитини, а ти – її батько, хоча вона про це і не здогадується, бо живе у своєму щасливому дитячому світі разом зі своєю мамою і СВОЇМ татком. І їм усім добре разом, бо вони – сім'я. Тому, мабуть, Соломія не вважала за потрібне ділитися цією радістю з ним, щоб не ятрити його душу.\nСвятослав не міг заспокоїтися від почутої новини. Як же йому поводитися надалі, в який спосіб загасити у собі (і чи потрібно гасити?) цю іскорку заново народженого почуття батьківства. Знав, що це неможливо. Але й розумів також, що ця новина мала вмерти у ньому, щоб не завдавати болю ні своїй родині, ні – в майбутньому – його позашлюбній доньці.\nОтже, мусить жити з цим довіку. Така йому випала карта. З власної волі.\nДавно вже не картав себе за вчинене. Ще у ті далекі часи, після одкровення Соломії про її, як він вважав, божевільний задум, неодноразово зважував-перезважував свою поведінку, свою роль у його здійсненні. Звичайно, з позиції християнської моралі, тоді свідомо піддався гріху, і це, безперечно, гнітило його. Проте, виходячи з цих же засад, не міг відмовити жінці в такій делікатній справі. І десь у глибині душі жевріла надія якщо не на прощення, то на врахування Всевишнім мотивів його прогріху…\nПотім у його сім'ї народилася перша внучка.\nДобре пам’ятає той вересневий ранок "бабиного літа". Він саме йшов на роботу, як завше – через парк. Не міг намилуватися його красою: над землею, осідаючи, стелився густий туман, обціловуючи сивими вусами декоративні кущі й осінні квіти. Від його поцілунків листя і квіти виблискували кришталевими краплинками роси і срібними павутинками. "Боже, неземна краса! Аж настрій покращується", – не встиг подумати, як задзвонив телефон. Почув голос старшого сина: "Вітаю, дідусю! Так, так, зі слухом у тебе все гаразд, новоспечений дідусю. Маємо довгождане поповнення: я – донечку, а ти внучечку! Так що звикай до нового титулу."\nНе міг відразу оговтатися. Хоча повідомлення не стало несподіванкою, бо з дня на день очікував цієї новини, все ж був приємно заскочений. "Яке прекрасне доповнення до чудового ранку!"\nКоли через декілька днів уперше взяв на руки новонароджену крихітку, не знав, що з ним коїться. Тримав її обережно, немов дорогоцінний скарб, боячись зайвим рухом потривожити її спокійне посопування. Личко мала смаглявеньке, з ледь помітним рум'янцем, горошинка носика мило гармоніювала з пухкенькими щічками. Але найбільше його вразило волоссячко – густі як для немовляти, м’якенькі кучерики кольору золотого пшеничного стебла.\n– Соломинко ти моя чарівна! Майбутній парубоцький неспокою! – в захваті вимовив Святослав, навіть не усвідомлюючи того, що уже вибрав для внучечки ім'я.\nА як дійшло до хрестин, ні в кого з рідних, і насамперед – у батьків, не було заперечень щодо імені: "Охрещується раба Божа – Соломія…"\nНародження внучки майже пригасило у ньому внутрішнє почуття пізнього батьківства. Увесь свій вільний час, свою увагу, любов і, надалі, – знання і життєвий досвід він віддавав своїй Соломинці…\n…Господи, яке швидкоплинне життя! Ніби вчора пригортав до себе маленьке тільце внучечки, а завтра їй уже шістнадцять, – прокинувся від своїх спогадів. – Красуня! Вище середнього зросту, стрункої постави, миловидна блондинка з блакитними, як осіннє небо, очима, з відкритим – завжди усміхненим – личком. І розумниця. Не тому, що добре вчилася, хоча й це немаловажне. Вона якось по-дорослому ставилася до життя. По-філософськи. Уміла абстрагуватися від тимчасових викрутасів долі, справно володіла неоціненним даром – тішитися життям, виокремлюючи найменші прояви позитивізму. Але найголовніше – осяяна творчим натхненням до літератури, особливо – поезії.\nУ цьому – він не сумнівався – проявилося незбагненне чудо спадковості, котра через покоління (його син не вирізнявся таким талантом) проявилася у внучці…\n– Шановні пасажири. Наш потяг прибуває до столиці України – міста Києва, – оголошення повернуло Святослава до реальності.\nВирішив зателефонувати онуці. Вона одразу ж відізвалася: "Дідусю, привіт! Що нового у Львові? Я так за вами всіма скучила."\n– Добрий день, Соломинко! І ми за тобою – теж, але мені простіше, бо я вже у Києві, і, сподіваюся, зможу обняти тебе особисто.\n– Ти в Києві?! Це чудово! Зустріньмося, хоч зараз!\n– Сонечко моє, дякую за пропозицію, але відкладемо зустріч до завтра. Я щойно приїхав, хочу спершу влаштуватися і маю ще підготуватися до завтрашньої конференції. Отже, якщо не заперечуєш, призначаю тобі побачення на завтра десь після обіду. Певний час вибери сама, я буду вільний. Зважаючи на те, що я не єдиний захочу тебе поцілувати, якось знайди годинку і для мене, коли тобі зручно.\n– Дідусю! Ну як можеш таке казати? Ти для мене найдорожчий гість, і добре про це знаєш. Я планувала завтра організувати невеличку вечірку з друзями. Буде фантастично, якщо ти будеш разом з нами. А хочеш – можемо зустрітися раніше, одразу ж, коли звільнишся.\n– Не хочу створювати незручностей своєю присутністю вашому юному товариству, тому обмежимося зустріччю в тісному родинному колі – я і ти.\n– А якщо я прийду з подругою, не заперечуватимеш?\n– Тоді зустрічаємось о 16.00 на Майдані Незалежності.\nСвятослав спустився в метро: мав доїхати до станції "Лівобережна" – саме там на учасників конференції чекали зарезервовані місця у готелі "Над Дніпром". Поряд, метрів за двісті від нього у конференц-залі новозбудованого Будинку знань мала відбутися конференція.\nГотельний номер йому сподобався: одномісний двокімнатний – зі спальнею і вітальнею, що могла послугувати робочим кабінетом. З вікон відкривалася широка панорама величавої ріки, в осінньому убранні прибережних скверів і парків. Сонце вже скочувалося до обрію і весь краєвид міста купався в його багряних променях.\nРозмістився, поніжився під душем і замовив у номер легеньку вечерю. Було близько восьмої вечора, нікуди не збирався виходити. Після вечері сів за ноутбук і взявся ще раз переглядати свою доповідь, правлячи окремі місця. Згодом, перед сном, увімкнув телевізор, послухав останні новини, з яких, між іншим, дізнався про відкриття в Києві фестивалю фольклорної музики, котрий має відбутися на Лівобережжі у грандіозному концертному залі.\nЦе повідомлення повернуло його у далекий 2005 рік, коли він у складі вокально-інструментального гурту "Елегія" теж був учасником подібного, але скромнішого за масштабами, фестивалю. М'який туман спогадів огорнув Святослава: тоді вони з Соломією вперше провели немало часу разом і розпочали нову сторінку у своїх взаєминах. Як давно це було, а кожна мить цього літнього дня у нього перед очима, наче все сталося вчора. Сон не брав його, подумки переживав зворушливі хвилини вісімнадцятирічної давнини. Йому так нестерпно захотілося побачити свою давню подругу – він уявляв її такою ж, якою бачив востаннє, хоча й розумів, що час, очевидно, залишив свій відбиток і на її милому обличчі, і на стрункій поставі, і на палких почуттях. Де вона зараз? Як склалася подальша доля цієї близької йому колись жінки? Чи згадує, чи пам’ятає його? А чи взагалі варто ворушити минуле? Бо ж, як відомо, неможливо зайти в одну і ту ж ріку двічі. Але так хочеться…\nФлірт (продовження 5)\n3. ПАХОЩІ ВЕСНИ\n…Весна потроху, не кваплячись, завойовувала місто. Святослав нетерпляче чекав, аж, нарешті, зазеленіють парки, сквери і у своєму ли́сті сховають кулеподібні нарости паразитної омели, яка нестримно перекидалася з дерева на дерево, висотуючи з них життєдайні соки, і особливо кидалась у вічі взимку – у безлистяну пору. Його вражала байдужість муніципальних можновладців до цієї вічнозеленої пошесті – ракових пухлин на легенях міста. Він майже щодня прогулювався Стрийським парком, ідучи на роботу чи повертаючись додому, і завжди це прикре видовище псувало йому настрій.\nОсь і сьогодні така сама картина. Вирішив трішки змінити маршрут, пішов іншою доріжкою і – аж зупинився від запаморочливого запаху хвої: це групка смерек обдаровувала його своїм живичним ароматом. Йому страшенно захотілося в ліс, власне – в сосновий ліс.\n– А для чого відмовляти собі в маленьких забаганках? – набрав Соломіїн номер телефону. – Запрошую на побачення. До лісу.\n– Коли: зараз? – здивувалася вона. – Ти що, захмелів?\n– Так, і давно. Погоджуйся, бо запропоную іншій. Зустрічаємось о 15.00. Я візьму машину.\n– Ну, якщо іншій, – відповіла у цьому ж тоні, – тоді згода. Я нині після обіду якраз вільна.\nВід самої думки про ліс настрій у нього покращав. В інститут прийшов уже в доброму гуморі, пожартував зі своїми "мишками" (так вони зі Соломією називали його чарівних співробітниць) і щопівгодини поглядав на годинник, чекаючи полудня. На роботі все складалося якнайкраще: працівники цього дня обходилися без його «керівних» важелів впливу, тому, дочекавшись обідньої перерви, не затримувався. Подався до маршрутки та й поїхав додому за своїм "Опелем".\nНевдовзі вже сидів за кермом і прямував до центру. Соломія чекала в умовленому місці, загадково посміхнулася:\n– Все гаразд? З яких причин потягнуло до лісу? Може з'явилися гриби? Весняні?.. – знала про його пристрасть до збирання цих дарів природи.\n– Через півгодини твій сарказм як мітлою змете. Ще й дякувати будеш, – бачив, що вона втішена зустріччю, любила "податися в мандри" машиною.\nВибралися з міста і хвилин через двадцять опинилися в сосняку. Моросив дрібнесенький дощик, і від того насичена вологою глиця видавалася особливо пахучою. Святослав обійняв Соломію за плечі, і вони поволі стали підніматися пологим схилом між сосен. Під ногами м’яко вгиналася опала хвоя, злегка шаруділа. Зупинилися. Святослав повернув Соломію до себе: її губи, злегенька зрошені крапельками дощу, заклично блищали.\n– Ти зараз неймовірно красива і… зваблива, – припав довгим поцілунком до її вуст.\nВона відповіла, як завше, пристрасно, втискаючись усім тілом у нього. Віддавалася цій пристрасті сповна, не жартувала і не гралася з ним. Він цілував її з насолодою, вдивляючись у напівзаплющені, наче від сором’язливості, очі, погладжуючи густе, в кучериках, злегка зволожене мрякою, волосся, і від того поцілунку, змішаного з духмяністю хвої, враз захмелів, мов від гарного вина. Їх вуста роз’єднувалися лише на мить, щоб перехопити дух, і знову в жагучому пориві зливалися і спрагло впивалися цим нектаром захмеління.\nДощик, тим часом, вирішив заявити про себе наполегливіше: посилився, і вже пробивався через густу соснову крону долі. Парі "мандрівників" не хотілося повертатися до міста. Перебралися до машини, розмістившись на задньому сидінні. Через декілька хвилин у салоні потеплішало, від їх дихання вікна запітніли: стало наче затишніше – вони виявилися ізольованими від навколишнього світу. Збуджені від поцілунків між соснами, не могли стриматися від розвитку любощів. У шаленому пориві звільняли одне одного від зайвого одягу, щоб дати можливість своїм розімлілим тілам відчути поезію дотику …\nДо міста вирушили, аж добре стемніло. Дощ так і не вщух, але на душі в обох було сонячно.\n– Ти мав рацію. Ми таки побували в райському куточку. Просто аж повертатися не хочеться, – Соломія (вона в дорозі завжди сиділа в машині на задньому сидінні) обережно обійняла його за шию, прихилила голову до плеча (він відчув запах її волосся) і ніжно поцілувала у щоку. – Спасибі за чарівний вечір…\nНаступного дня вони обмінялися новими поетичними строфами, навіяними спогадами про вчорашній вечір.\nКожна нова зустріч додавала їм творчої наснаги. Їх поетичні діалоги на той час могли б скласти окрему збірочку інтимної лірики, вони навіть розмірковували, а чи не опублікувати її, однак Соломія не наважувалася оприлюднювати ці плоди свого поетичного одкровення.\nІнколи вони переводили свої діалоги у жартівливо-саркастичне русло. Причім, вона ніколи не хотіла програвати, останнє слово завжди мало бути за нею. В одному з таких словесних «двобоїв», на рахунку її мобільного телефону не стало коштів і вона лише встигла відповісти: "Забракло грошей, але я не здаюся". Святослав не забарився поспівчувати їй, надіславши відповідь:\n"…Словесна перепалка не вщухала,\nі кожне слово потрапляло в ціль,\nі пера в дуелянтів не дрижали,\nі схвальні вигуки лунали звідусіль.\nТа зла фортуна зовсім не дрімала –\nй одному з них козирний випав туз,\nа «візаві» на своєму стояла:\n– Я без набоїв, але не здаюсь..."\nЇх бурлескно-травестійні поетичні строфи, інколи – на перший погляд – їдкі й дошкульні, все ж пломеніли неприхованою взаємною симпатією, зачаруванням, закоханістю авторів. Переважно – це були імпровізації у відповідь одне одному.\nІ їй, і йому писалося настільки легко, що написане практично не потребувало редагування.\nЦі декількамісячні діалоги навели Святослава на думку упорядкувати, нарешті, й плоди своєї двадцятип’ятилітньої творчості. До цього кроку його давно спонукали і рідні, і друзі, і колеги по гурту. Він завжди відбувався жартом, що слава знайде його вже у вічності, бо така доля більшості талановитих особистостей. Його поезії, правда, публікувалися раніше в різних періодичних виданнях, однак окремими збірками не видавались.\nТака ідея заполонила його, він навіть уявляв собі структуру майбутньої збірки.\nЯкось непомітно злетіло два місяці після Різдвяних свят, і на обрії, крізь пастельне маєво Великого посту, що починався, вже проглядався Великдень. "Саме час підсумовувати вислід своїх трудів на поетичній ниві", – остаточно вирішив Святослав.\nПоділився своїм наміром із Соломією. Вона задум схвалила.\n– Від сьогодні, аж до Великодня, встановлюємо новий розпорядок наших стосунків, – хитрувато посміхаючись, мовила вона. – Один день у тижні і лише для творчої роботи, на все інше – табу. Даю тобі можливість зосередитися на збірці.\n– І ти зможеш півтора місяці обійтися без поцілунків? – він знав її особливу пристрасть до цих пестощів.\n– Ну, поцілунки можна залишити. Але не більше.\nСвятослав і справді з головою занурився в упорядкування своїх творчих здобутків. Весь позаробочий час він проводив за комп’ютером, набираючи, редагуючи, правлячи, вичитуючи, знову правлячи написане за минулих двадцять з гачком років. Обсяг збірки, згрупованої у декілька розділів, видавався доволі містким. Впродовж цього періоду обоє учасників флірту намагалися дотримуватися встановлених ними ж правил своїх взаємостосунків: їх зустрічі не виходили поза межі стриманості, майже платонічності, зате відзначалися результативністю у підготовці збірки. Соломія, на прохання Святослава, уважно перечитувала кожен розділ, робила свої зауваження, варті уваги, тож по закінченні впорядкування пообіцяв їй після Великодня "розкішний пікнік" за межами міста…\n…Великодні свята пролетіли так швидко, як, зрештою, блискавично тікає за обрій і кожен день нашого життя. Початок травня видався теплим і сонячним. Погода сприяла як селянам – у весняно-польових турботах, так і містянам – у відпочинку на лоні природи. Тож Святослав, пам’ятаючи про обіцяний Соломії виїзд «за місто», задумав організувати його в себе на дачі. До цього спричинилася ще одна подія – його уродини. З друзями мав намір зустрітися пізніше, а цей день хотів провести у товаристві Соломії..\nНапередодні обкосив обійстя, яке завдяки теплому дощику перед Великоднем і сталою сонячною погодою останніх тижнів, обросло молодою соковитою травою. За день трава підсохла на сонці, видаючи медвяний дух свіжого сіна. Косовиця і сушіння сіна були його улюбленими заняттями на дачі. Він любив спостерігати, як покоси скошеної трави під палючими променями сонця поволі підсихають, випаровуючи вологу, змінюючись у кольорі від яро-зеленого до солом'яно-золотистого.\nХотів, щоб і Соломія теж надихалася цими п’янкими пахощами, уявила себе десь у горах, на полонині між копицями пахучого сіна.\nСпланував забаву на п’ятницю (з нагоди дня народження відпросився з роботи, і в Соломії якраз випав вільний день).\nБлизько десятої заїхав за Соломією. Зателефонував. Попросила зачекати хвилин із п'ятнадцять, доки збереться. Щоб не гаяти часу, зайшов у магазин: докупив потрібних продуктів. Повернувся до машини, побачив Соломію, що вже наближалася до нього. Була у джинсах і легенькій сорочці з накинутою на плечі курткою. Неодмінна усмішка на миловидному личку.\n– Привіт! Не гніваєшся, що затрималась? Давала настанови мамі, чим сьогодні годувати сина, – і розповіла, що зранку ще бігала на базар по продукти, бо холодильник за тиждень спорожнів.\n– Доброго ранку! Як можна гніватися на жінку, яку… чекаєш? Радий тебе бачити, – поцілував її у щоку. – Їдьмо?\n–Їдьмо. Але, найперше, вітаю з днем народження, наразі неофіційно, поцілунком у щоку. На жаль, враховуючи особливості жіночого організму, сьогодні для мене не дуже вдалий день для зустрічі, маєш зрозуміти, – трохи сором’язливо і винувато глянула на нього.\n– Що ж, будемо милуватися природою і насолоджуватися життям таким, яке нам сьогодні дається, – без нотки розчарування вимовив він. – Мені з тобою добре так чи так.\nДача зустріла їх квітковими пуп’янками яблунь, тьохканням солов'їв і запахом свіжого сіна.\n– Боже! Яка благодать! – не стримала свого захоплення Соломія, – в тебе тут, як у раю!\nСвятослав виніс надвір два стільці і невеличкий столик, сервірував його. Заварив чаю з торішніх запасів розмаїття сушених трав, аромат якого гармонійно доповнив натуральні пахощі живої природи. Зібрався налити в чарки домашнього вина, що зберігалось у пивниці, однак Соломія зупинила його.\n– Хочу (тепер уже – офіційно) привітати тебе з уродинами. Не могла не висловити своїх побажань декількома поетичними строфами, які тобі, сподіваюсь, будуть до душі, і скріпити їх знаком любові (але не у щоку), – простягла вітальну листівку, обняла за шию і запально, як завжди це робила, припала до його вуст тривалим поцілунком. – А тепер прочитай моє привітання. Або краще – я прочитаю.\nЗа епіграф вона вибрала строфу з лірики Л.Костенко, її улюбленої поетеси, і вже з нього на Святослава нахлинула хвиля тремтливого, ніжного і щиросердного почуття близької людини. Прочитані нею далі власні строфи, що так вдало увібрали в себе емоційне забарвлення епіграфа, були наскрізь пронизані її любов'ю і прагненням почути – від нього! – несказані іще, але так очікувані нею, слова.\nСвятослав, зворушений вітанням, пригорнув її до себе: "Люба, це найкращий подарунок, якого я міг сподіватися. Дякую!"\n– Це ще не все. Вибираючи подарунок до своїх вітальних слів, я хотіла, щоб він нагадав тобі про світанок наших взаємин. Я добре пам’ятаю зустріч у "Фресці" і той прекрасний трунок, який ми там смакували, – подала пакетик з пляшечкою «Becherovky». – Сподіваюсь, ти теж пам’ятаєш.\n– Аякже. «…Біла ніч. Білий сон. Білий спогад у сні: ці сніжинки за вікнами «Фрески»…Чорна кава і трунок в прозорому склі…», – процитував її першу віршовану строфу для нього після відвідин цього кафе, що стала початком їх подальшого поетичного діалогу. – Таке не забувається.\n– Тоді відкладемо для іншої нагоди домашнє вино і сьогодні вип'ємо цього знаменитого лікеру. Перший тост – за тебе як уродинника.\n– Згода. Але всі інші тости – тільки за тебе і за твою самовіддану, безвідмовну допомогу в редагуванні моєї збірки. Відповідна частка гонорару – твоя, – пожартував щодо гонорару, якого не передбачалося.\n– Ти ж знаєш, що для мене найкраща віддяка – не гонорар, а поцілунки, тому не гаймо часу на розмови і святкове бенкетування – вони зачекають, – а починай висловлювати свою вдячність у спосіб, який наймиліший жінці…\n… Вони лежали на старенькій дачній канапі і цілувалися. Соломія не уявляла собі таких зустрічей без поцілунків і вкладала в них усю свою пристрасть, сама повністю віддаючись цій насолоді й заохочуючи своєю активністю Святослава. Поцілунки для неї завжди важили понад усе, а особливо нині – в несприятливий для жінки день. Сьогодні вона хотіла отримати якнайбільшу насолоду саме від поцілунків, впереміж з його пестощами, і огорнути Святослава пестощами своїми. Незважаючи на "червоний світлофор", вона взялася розпалювати його, поволі розстібаючи ґудзики на його сорочці і замок-блискавку на джинсах. Дала йому можливість зробити те саме і з її одежею, тож невдовзі на обох залишилися лише сучасні фігові листки.\n– Для чого ти це робиш? Сьогодні ж не твій день, – запитав, наперед знаючи відповідь.\n– Хочу відчувати тебе всього. І щоб ти мене відчував. А взагалі, не задавай зайвих запитань і роби зі мною все, що можна сьогодні зробити. Та говори гарні слова, – закинула руки за голову, звабливо випнувши груди.\nЇхні тіла різко контрастували між собою: Її – відсвічувало алебастром у сутінку завішаної фіранкою кімнати, його – від природи смагляве, і вже навіть злегка засмагле за декілька сонячних днів, – підкреслювало білість її шкіри.\n– Цілуй мене, Мавре, і задуши – в обіймах! Я так люблю відчувати тепло твоїх сильних рук.\nЇї груди заклично випиналися від доторку його долонь, наче пропонували себе для пестощів, і він жагуче відкликався на цей заклик, пестячи їх своїми пальцями, погладжуючи і стискаючи пипочки на них, доки вони не набрякали горошинками. Тоді припадав до них губами, легенько покусував, збуджував язиком, аж сам збуджувався – і від тих доторків, і від споглядання її наготи.\nА вона кожним порухом, кожним доторком своїх рук і запальними цілунками дарувала йому райські відчуття, кожною клітиною свого розкішного оголеного тіла заявляла, що вся належить йому…\n…Через місяць Соломію чекало десятиденне відрядження в Запоріжжя, де вона мала уточнити певні розрахунки для своєї дисертації й виступити на науковій конференції з рефератом. На той час навчання в школі закінчилося, почалися канікули, тож вона відправила сина з матір'ю в село: нехай дитина відпочине, надихається свіжим повітрям, поласує ягодами і фруктами, одно слово – набереться сил. І матері у своїй сільській хаті, хоча й без вигод, все ж зручніше, і веселіше, ніж у Львові, та й онука доглядати простіше – село не місто: все на видноті.\nНапередодні від'їзду Соломія вирішила організувати "проводи", щоб набутися зі Святославом на час розлуки. Але, найголовніше, вона сподівалася, нарешті, використати цю зустріч для здійснення її потаємного задуму. Всі розрахунки показували, що саме зараз – найсприятливіший для цього час.\nЗателефонувала йому і запросила до себе на вечірку з приводу майбутнього відрядження. Він, звичайно, не відмовився, бо й сам хотів побути з нею наодинці: за останній тиждень вони не зустрічалися. "Нічого брати не треба, все є", – попередила, щоб не гаяв часу на покупки.\tКупив лише букетик польових квітів (Соломія цими днями вдома сама, тож квіти ні в кого не викликатимуть зайвих запитань), солодощів і згодом був на місці.\nЗустріла його в халатику (очевидно, вискочила з ванної кімнати), запросила на кухню, щоб чаклував над кавою, а сама, вибачившись, що ще не закінчила купальних процедур, зникла знову у ванній.\nСвятослав уже добре орієнтувався на її кухні, тож без труднощів знайшов усе необхідне для заварювання кави, скип’ятив воду і тепер лише чекав, аж з'явиться Соломія.\nХвилин через десять зайшла до кухні – свіжовикупана, вся пахуча від якогось трав'яного шампуню, коротенький напівпрозорий халатик ледь прикривав звабливі груди і підкреслював крутизну її стегон. Припала до нього, втискаючись усім тілом, пристрасно поцілувала в губи, наче хотіла одразу ж задати тон їхній зустрічі. Потім відступила від нього на крок, стала у звабливу позу: одна нога, ледь зігнута в коліні, виставлена трохи вперед, ступня піднята на пальцях, руки двома дугами завмерли над головою так, щоб пальці обох рук, граційно складені, ледь торкалися одні одних, – і від того її коротенький халатик піднявся ще вище, оголяючи міцні стегна.\n– Будемо трапезувати, чи?.. – грайливо запитала.\n– Чи… – не забарився з відповіддю.\n…В її спальні все було знайоме йому до дрібниць. І ця затишна кімната вже не відлякувала його, як тоді, коли вперше опинився в ній. Сьогодні, в ці хвилини, він почувався тут господарем, і ця жінка, сп’яніла від розкошів кохання, належала тільки йому. Йому одному.\n– Кохай мене!.. Кохай!.. Я так хочу тебе!.. – немов у гарячці шептала вона.\nІ він був упевнений у собі, як ніколи. Вона стогнала від задоволення, відкликаючись на кожен його рух, підіграваючи йому, а він, впиваючись наготою її розніженого, розпластаного під ним тіла, що звивалося в любовних конвульсіях, відчував несамовиту хіть. Йому вперше було так добре з нею, і їй з ним, без сумніву, теж. Синхронні рухи розпашілих тіл невпинно наближали їх до вершини раювання і коли вони досягли свого піку (нарешті – одночасно!), нестримуваний стогін від незвіданої досі втіхи вирвався з обох грудей.\n– О, яке блаженне відчуття! – у стані кульмінаційної насолоди вистогнав він і вже зібрався додати: "Як я тебе кохаю!", але нараз осікся і лише видихнув: "Ти чудо! Ти –незрівнянна чаклунка!"\nВони лежали горілиць, знеможені і задихані. Святослав справді раював. Те, як Соломія ніжно і пестливо, а водночас жагуче і пристрасно довела його до межі неземних відчуттів, свідчило (і він у цьому не сумнівався) про її щирі почування до нього – вона кохала його. Він теж її кохав, так-так, кохав, хоча й боявся цього слова. Бо як інакше пояснити той стан, коли ти прагнеш зустрічей, нетерпляче чекаєш дзвінка чи повідомлення, відчуваєш неймовірний потяг і бажання бути разом, спілкуватися та й, зрештою, потребу творити, натхненний своєю Музою. Але…\nАле, якби ж вони обоє почувалися вільними. Тоді слово "кохаю" звучало б апофеозом їх життєвої казки. Інакше, вважав він, це слово не має права зірватися з його\n(та й її) вуст. Звичайно, ці взаємини переросли традиційний флірт, їх почуття – набагато глибші і, незважаючи на неординарність цих стосунків (а може, – завдяки їй), вони зберегли загадковість…\nФлірт (продовження 3)\n…Тиждень перед Новим роком у Соломії гостювала її молодша сестра, яка навчалася в Рівному. Господині дому ці відвідини були на руку: сестра в цей час заопікувалася своїм племінником – синочком Соломії. Правда, авторам казки довелося шукати інші місця зустрічей. Час від часу вони бачилися «на каві», але це вже їх не вдовольняло: про який вияв почуттів могло йтися у прилюдних місцях? Тому якось Святослав запросив Соломію до себе в інститут у позаробочий час. Він, як керівник відділу, кандидат наук, мав свій невеличкий окремий кабінет, тож, якщо б навіть хтось зі співробітників виявив бажання попрацювати позаурочно, це не створювало б незручностей. Але у місті тривала новорічно-різдвяна веремія і в кожній установі теж панував святковий настрій – на роботі мало хто затримувався.\nСвятослав підготувався до зустрічі: купив фруктів, шампанське і кава знайшлися у нього «на господарці».\nКоли вона зателефонувала, що уже в дорозі, вийшов їй назустріч. Раніше Соломія зо два рази заходила до нього в інститут – в часі підготовки до котрогось з чергових концертів їх гурту і обговорення окремих тонкощів програми. Але навряд чи пам’ятала, як віднайти його кабінет. Зустрів її – радісну, усміхнену, як завжди. Вони пройшли через прохідну, на якій сумирно дрімав вахтер. Ліфтом піднялися на четвертий поверх, пройшли довгим коридором до скляних дверей, що відділяли його відділ від інших, і зайшли в кабінет. Допоміг їй зняти пальто, вона причепурилася перед дзеркалом, оздобленим його співробітницями новорічними прикрасами, і кокетливо стрельнула своїми зеленими очицями. Він не без захоплення оцінив її фігуру: була в червоному вовняному светрі під шию, що гарно облягав привабливий бюст, та у припасованих джинсах, які підкреслювали віолончельні форми стегон. Поки накривав на стіл, Соломія щось перебирала у своїй, досить місткій, сумці. Коли сервіруванню було покладено край, і келихи вже виділяли привабливий аромат напою, попросила його відвернутися. За хвильку, на настільній лампі на ниточці крутилася і виблискувала золотим візерунком куляста ялинкова іграшка.\nПідійшла до нього, сіла на коліна, обняла:\n– Це тобі з нагоди Нового року і Різдва, щоб не забував про моє існування, – мовила і припала до його вуст затяжним поцілунком. – Шампанське і фрукти зачекають.\nВони довго цілувалися, як юні закохані. Для неї – поцілунки і пестощі важили понад усе. Він уже знав про це, тому віддався теж цій ейфорії любовної гри, пестив через светр її плечі, груди, цілував шию – біля вух, – одну з найчуттєвіших принад її тіла. Згодом рука його опинилася під светром, він відчув тепло її оголеного тіла. Не було сумніву, що вона готувалася до зустрічі, тому зайвої натільної білизни, окрім відкритого мереживного бюстгальтера, на ній не виявив: навіть цими маленькими хитрощами зваблювала його. Він і далі пестив її, вона з насолодою віддавалась цій ласці. Потім піднесла руки догори, даючи йому знак до розвитку гри.\n-\tТи хочеш цього? – прошепотів їй на вухо.\n-\tТак, – тихо видихнула…\nПоволі – через голову – зняв з неї светр.\nНе комплексував, як це траплялося у Соломії вдома. І загальний святковий настрій, і звабливий вигляд коханої жінки, і цей звиклий для нього кабінет (а не чужа квартира) створювали своєрідний сприятливий мікроклімат зустрічі.\nШкіряний м’який куток, на якому вони сиділи (власне – сидів він, а вона – в нього на колінах), виявився холодним. Святослав розстелив на ньому свою дублянку, вивернуту кожухом догори, поклав на неї Соломію і віхола нестримних почуттів понесла їх до вершин довгожданої насолоди…\nНаступного дня, із самого ранку, Святослав шастав по місті у нагальних потребах. Аж перед обідом повернувся і вже в кабінеті зауважив на мобільному телефоні конвертик.\n«Доброго ранку! Смачної кави!» – не порушуючи усталеного звичаю, вона надіслала це повідомлення коротко по одинадцятій.\n«Щойно залетів у кабінет. Новорічна іграшка милує око. Настрій зовсім не робочий. Дякую за згадку», – одразу ж відповів їй.\n«На здоров’я», – це вона так інколи жартувала, натякаючи на його «осічки».\n«Приймаю. Це дуже актуальне побажання», – він у таких випадках, теж жартівливо, казав, що весна іще прийде.\n«Авжеж. Зима: віруси, епідемії, застуди…»\n«…і роки…» – підтримав її грайливий настрій у грі.\n«…віки, тисячоліття…» – не здавалася вона.\n«…і обов’язки …» – наче хотів на цьому поставити крапку.\n«Згадую твій «кожух» – м’який, теплий, затишний, добрий – як ти… Нехай весна прийде свого часу…» – пролила бальзам на його душу.\n«Це саме те, що я хотів почути від тебе... А зараз – вибач: маю важливу зустріч…» – його ще чекали деякі справи, тому не міг вести діалогу далі …\n…Через декілька днів Святославові випадало відрядження в Тернопіль. Він планував упродовж дня, за сприятливих умов, все вирішити і мав надію одразу ж з дороги завітати до Соломії. Для зручності і швидшого повернення взяв свого «Опеля».\nСталося так, як і задумав. До вечора все вдалося залагодити, і його товариш – Михайло, якому він зателефонував, – запропонував трохи розважитися. Відмовитися не випадало: давно ж не бачились.\nЗустрілися в умовленому місці. Святослав залишив машину на стоянці, і вони зайшли в невеличкий затишний ресторан неподалік. Балакали про свої наукові діяння, згадували студентські роки, три з яких прожили в одній кімнаті гуртожитку.\nЗамовили всіляких делікатесів: з нагоди зустрічі після такої тривалої розлуки годі було обмежувати себе у виборі. Пили вишуканий коньяк, тобто – пив Михайло, Святослав лише пригубив, для годиться, першу чарку: невдовзі його чекала зворотня дорога. Про близьку зустріч з Соломією та їхні взаємини промовчав – не порушував свого ж правила. Засиділися допізна, тож Святослав, на пропозицію Михайла, погодився передрімати у нього хоча б декілька годин.\nНадіслав повідомлення Соломії про свій намір відвідати її при поверненні до Львова. Відповіла, що чекатиме в будь-який час. «Доручив» своєму телефонові розбудити його о пів на четверту: дорога займе не більше двох годин.\n… Телефонний будильник не підвів. Святослав швидко зібрався, поголився, нашвидкуруч випив приготованої Михайлом кави, попрощався з товаришем і пішов до стоянки. Через декілька хвилин уже прямував з міста повз мальовниче тернопільське озеро у львівському напрямку. Дорога була суха, не перевантажена машинами. Увімкнув приймач: «Еко-радіо», не порушуючи своєї традиції, «крутило» українські шлягери, настрій Святослава відповідав мелодіям, що без пауз лилися одна за одною. Вже при в’їзді у Львів, наче налаштовуючи його на близьку зустріч із Соломією, радіо подарувало йому «Чари ночі» на слова О. Олеся: «Цілуй, цілуй, цілуй її, – знов молодість не буде…».\nЗупинив машину біля її будинку близько шостої. Зателефонував – вона зразу ж відповіла. Повідомив, що вже піднімається сходами. Він жодного разу, відвідуючи її, не користувався ліфтом: п’ятий поверх для нього – не проблема, його спортивна статура і фізичний стан дозволяли спокійно долати якусь сотню-другу сходинок. Вхідні двері виявилися відчиненими, тож зникла потреба наосліп набирати повідомлений Соломією код. Злетів в одну мить на п’ятий поверх: Соломія завжди у таких випадках сама відчиняла коридорні двері, щоб не завдавати зайвого шуму дверним дзвінком. Але цього разу, хоча двері й були відчинені, Соломії він не побачив. Зайшов у спільний – Соломіїн і сусідський – коридорчик, взявся за клямку її дверей – вони були замкнені. Щоб не дзвонити, повернувся на сходову клітку, ще раз набрав номер телефону Соломії – вона сказала, що чекає в коридорі, але його не бачить. Святослав остовпів. Маленький хробачок недовіри до ще не усвідомленої ним здогадки вже точив його мізки. Прожогом вилетів на вулицю, вийшов за ріг будинку… і шалений регіт вирвався з його задиханих від швидкого спуску грудей: він нехотячи став автором і героєм ремікса відомої новорічної комедії радянських часів «Ирония судьбы, или С лёгким паром!» – перед ним бовваніло три однаковісіньких будинки. Заспівав телефон: Соломія повідомила, що бачить його зі свого вікна. Він справді, у вікні п’ятого поверху іншого будинку, побачив її силует: «От так новорічні дива!... Але ж я не з лазні і не п’яний! Розкажи комусь – не повірить».\nСоломія зустріла його хитруватою посмішкою в кутиках вуст:\n– Що, переплутав під’їзди?\n– Гірше – будинки! – він обійняв її – теплу, ще напівсонну. – Зігрій мене.\nЗайшли до спальні. Вона лягла на своє широке – вже йому добре знайоме – ліжко, ближче до стіни, залишивши для нього місце скраю. Відчуття «чужої території», яке переслідувало його в недалекому минулому, вже не давало про себе знати. «Напевно, звикаю», – Святослав поспіхом роздягнувся – і за мить солодко ніжився в її гарячих обіймах.\n– Подрімаймо ще трішки, і ти з дороги заспокоїшся, – шепнула, притиснувшись до нього.\n– Згода, але мені о дев’ятій потрібно бути на роботі. – Вдихав неповторний аромат розніженого від сну жіночого тіла. Її волосся знайомо пахло розмаїттям польових трав. Дихала тихенько, рівно, як дитина.\nЗаснути він, звичайно, не міг, але не хотів порушувати її спокійного напівсну: вони мали добрих дві години для ніжності, ласки й кохання.\nСвятослав пересипав у пам’яті всі їхні зустрічі, згадуючи найприємніші моменти.\nЙому подобалась її активність у любощах – саме цього йому бракувало останніми роками, і він з насолодою сприймав ці прояви ніжності, віддячуючи їй своїми пестощами. Взагалі, вона дозволяла йому «ад лібітум» вибирати характер їх любовних стосунків, але тонко відчувала, коли мала «взяти гру в свої руки». Ці спогади почали збуджувати його, відчув, як нестримна жага оволодіває ним. Соломія лежала, повернута до нього спиною, притиснувся до неї, рукою інстинктивно взявся ніжно пестити груди. Вона зреагувала, прокинувшись, повернулась до нього обличчям і прошепотіла:\n– Цілуй мене, цілуй мене всю, я так люблю поцілунки…\nКоли поцілунки і пестощі зробили своє, вона – аж розпашіла від ласки, – щоб іще більше розпалити в ньому хіть, осідлала його, наче вершник норовистого коня, і він відчув усі зваби рухів її тіла. Вона гарцювала на ньому, демонструючи в цьому танці живота свою пластичність, то роблячи кругові рухи стегнами, то відкидаючись назад із закладеними за голову руками. Потім, уже лежачи на спині, потягнула його на себе. Вони злилися в єдине ціле, і Святослав почав свій танець.\n– Тільки не поспішай і не зупиняйся… Тільки не зупиняйся…\nЇх тіла, наче смички скрипалів у симфонічному оркестрі, рухалися злагоджено, в єдиному ритмі і наростаючому від анданте до алегро темпі, аж доки не завмерли в останньому акорді блаженства…\n… Ранковий сутінок за вікном майже розтав. Розвиднілося. Годинник показував пів на дев’яту.\n– Мені час… – Святослав ніжно поцілував її в шию, під вушком – вона так любила – і зібрався вставати.\n– Ще хвильку… Кілька поцілунків… Зажди…\nДо роботи йому машиною добиратися хвилин з десять. «Встигну», – подумав про себе і подарував їй ще декілька митей ласки…\n…Весь цей і наступні дні Святослав перебував у піднесеному настрої. Аж тепер він міг звести докупи минулі події останнього місяця. Все було розставлено на свої місця. Його флірт із Соломією дав йому можливість переконатися у двох важливих для нього речах.\nПо-перше, він отримав заряд упевненості у своїй здатності, незважаючи на немолодий вік, подобатись жінкам, зумів привернути до себе увагу красивої, молодої ще жінки і, врешті-решт, отримати від неї те, чого не могла (чи не хотіла) дати йому останніми роками дружина – відчути себе жаданим. Звичайно, їхні зі Соломією близькі взаємини не відзначались досконалістю: він розумів, що Соломія сподівалася від нього набагато більшого, але сам факт існування таких взаємин лестив йому.\nПо-друге, творчі здобутки співавторів поетичного діалогу вражали їх самих: він набував обрисів досконалості, обоє прагнули зберегти те натхнення, яке дарували одне одному, і примножувати його перші плоди. Та й стосунки між авторами діалогу не втратили романтизму…\n… Закінчувалися свята. Недописана новорічна казка чекала на своє продовження. Але ні Святослав, ні Соломія ще не визначилися з її фіналом.\n«…Усе минає в тлінному житті,\nі плину Часу нам не зупинити,\nта кожну мить у вирі почуттів\nтак хочеться іще раз пережити…»\nЦі поетичні рядки Соломії могли б стати епілогом до романтичного флірту і казки, яку творили їх автори та герої…\nА може – прологом до нової казки?...\nНаразі ВІН І ВОНА не загубилися У ДРЕВНЬОМУ МІСТІ ЛЕВА…\nФлірт (продовження 1)\n…Після повернення до Львова життя знову набрало свого звичного ритму: робота, родинні повсякденності, проби, концерти, традиційні «колективні кави». Не скажеш, що Святослав згорав у палких почуттях до Соломії чи прагнув зустрічей. Вдачею він не був ані донжуаном, ані зальотником. Сім’я, родина для нього завжди важили понад усе. Навіть останніми роками вони із дружиною між собою практично не конфліктували, хоча й не все в їхніх інтимних стосунках його вдовольняло. Інша річ – як поетичній натурі – йому, наче журавлеві просторіні неба, бракувало свіжих вражень, почувань, обставин, словом – джерела натхнення. Хоча він і не вважав себе красенем, проте щось у ньому подобалось жінкам, і він їх любив – не в розумінні неодмінного заволодіння ними, а в товаристві, спілкуванні, легкому флірті. У відділі, яким він керував, та й у науково-дослідному інституті загалом, де працював уже понад двадцять років, не бракувало чарівних співробітниць, і, на бажання, йому було б легко знайти натхненницю серед них. Однак чомусь не хотів обирати музу з цього оточення. Чи, радше, серед них він не бачив тієї, котра справді годилася б на таку роль. Це могла б бути жінка з його творчого середовища. До всіх своїх колежанок-вокалісток, без винятку, він ставився з теплотою і прихильністю, як, зрештою, і вони до нього. Усі – чарівні, з прекрасними вокальними даними, і, головне, щирі й товариські. Але цього для ролі музи було замало. Заданому критерію відповідала саме Соломія. І те, що вони зустрічалися в одному товаристві, обоє кохалися в поезії, вона – мила, охоча до спілкування, небайдужа до його творчості і привселюдних жартівливих залицянь жінка, – вказувало на неминучість саме такого вибору. Подальші події упевнили його в цьому.\nЯкось, після репетиції, Святослав запросив Соломію на каву. Вона тоді мала вільну годинку, та й він не поспішав. Стояла пізня осінь, надворі вже посутеніло, площа Ринок і навколишні вулиці засвітили свої ліхтарі, і від того освітлення центр міста мав неймовірно захопливий вигляд. Вони знайшли якусь затишну кав’ярню, замовили щось на свій смак і чарувались легкою ненав’язливою музикою, вином, кавою і милою бесідою. Це була їх перша зустріч наодинці. За розмовою він запитав, як вона ставиться до таких зустрічей надалі. Відповіла, що час від часу, за сприятливих обставин, каву випити не завадить. Він розцінив її слова, як схвалення своїх намірів і маленький крок до майбутнього флірту.\n-\tАле, пане Святославе, наступна «кава» - за мною.\nРозумів, що вона кокетує. Надалі невідкладні справи на роботі поглинули його, було не до кокетства і не до кави.\nАж якось, одного понеділка, перед полуднем «заспівав» мобільний телефон, й у слухавці прозвучало давно обіцяне, але майже не очікуване: «Пане Святославе! Кава стигне!», – і запросила в обідню пору в найближче кафе.\nКоли прийшов, вона вже сиділа за столиком, розглядаючи меню. Вибирали недовго. На його здивування, серед асортименту наїдків вона знайшла салат під назвою «Флірт» і якусь другу страву з назвою подібного змісту. Розсміялися… і замовили. Не встигла офіціантка принести замовлене, як до кафе несподівано завітала їх спільна знайома з подругою, загадково посміхнулася і на запрошення приєднатися, звичайно, відмовилася. Вони сіли за інший столик із протилежного боку зали. «Непогана зав’язка – відзначили обоє, – ще флірт не почався, а свідки вже серед дійових осіб». Правда, приводу до занепокоєння не було, бо ж – обідня перерва. Тому спокійно бесідували.\nЗ розмови він зробив однозначний і не такий аж несподіваний для себе висновок – вона не проти пофліртувати. Пообідавши, Святослав, зрозуміло, розрахувався, і вони вийшли на вулицю. Як для середини грудня, було тепло, майже безсніжно. Він провів її до місця праці. Попрощалися. Про наступну зустріч не вмовлялися: принагідно це можна зробити за допомогою мобільного телефону …\nЗателефонував їй через день і запропонував разом пообідати.\nСвятослав ніколи не був активним відвідувачем кав’ярень. Обідню перерву, переважно, пересиджував на роботі – чи то за переглядом свіжої преси, чи наводячи лад у своєму творчому архіві. Невибагливий до обіду: іноді канапка, деколи якісь фрукти, а інколи – й горнятко чаю. Тому, запрошуючи Соломію, не мав певного плану.\nВони зустрілися на площі Ринок і пішли уздовж Краківської вулиці. Сподобалась назва однієї з вивісок – «Фреска». Зайшли в невеличку затишну залу, майже без відвідувачів. Пригадав, як у його молоді роки, кожна львівська «забігайлівка» аж кишіла народом, і знайти якесь спокійне місце в той час було годі. А зараз – вибирай кав’ярню до смаку.\nСіли за столик біля стіни. У ніші – скульптурки античної пари мешканців Олімпу. Тиха музика. Святославові захотілося пригостити супутницю якимось вишуканим напоєм, тож зрадів, побачивши в меню чеський лікер «Becherovka». Він знав цей напій віддавна: ще «за Союзу», часто буваючи у відрядженні в Москві, привозив пляшечку до Львова. Терпкуватий, з багатим букетом трав, золотистого кольору, лікер одразу припав до смаку.\nСвятослав без вагань замовив цього трунку, каву і якусь перекуску. Ввічливий молодий офіціант швидко виконав замовлення. Обох приємно вразило те, що напій подано не у чарках чи келихах, а в делікатних високих філіжанках із прозорого скла. Пригубивши, Святослав не без задоволення відзначив про себе, що Соломія схвально оцінила його вибір: лікер їй сподобався. Кава теж відповідала знаменитим смаковим якостям львівської кави. Святослав за розмовою спостерігав, як за вікном – у повітрі – починають витанцьовувати дивовижні па довгождані сліпучо-білі сніжинки: аж тепер зима наважилася заявити про себе. Соломія не могла бачити цього казкового видива, бо сиділа спиною до вікна, тож Святослав словесно описав їй цей зимовий етюд. Він навіть не сподівався, що зафіксована в її творчій уяві – через його сприйняття – картина, стане невдовзі першим поетичним акордом у їх взаєминах.\nТим часом, заспокійливі мелодії, пахощі кави і лікеру, гостинний затишок кав’ярні надавали їхній бесіді зовсім іншого відтінку, ніж при попередній зустрічі. Відчувалося, що за столиком сидять вже не просто друзі: «Фреска» поволі ставала свідком, чи, радше, каталізатором нових стосунків цих двох людей, їх вже з’єднувала невидима павутинка взаємної зацікавленості одне одним, потаємного усвідомлення неминучого поступу у флірті…\n…Увечері, вдома, лягаючи спати, захотів побажати Соломії гарного сну, тож надіслав їй СМС-повідомлення з однією зі строф колись написаної ним для своїх дітей колискової, навіть не маючи на гадці діждатися відповіді. Відтак незабаром заснув.\nВранці, збираючись на роботу, випадково звернув увагу на позначку конвертика на екрані телефону.\n«Від кого ж це з самого ранку?» – став нетерпляче «добиратися» до тексту: повідомлення прийшло від Соломії ще опівночі. Похапцем пробіг його очима, але відразу ж взявся читати знову, вже насолоджуючись кожним словом:\n«…Біла ніч. Білий сон. Білий спогад у сні:\nці сніжинки за вікнами «Фрески»…\nЧорна кава і трунок в прозорому склі…\nЙ ... »?\nВін завмер, вражений – йому пропонувалось продовжити започаткований нею ефірний діалог. Поспішав на роботу, однак, швидко, завершуючи її строфу, набрав відповідь: «… несподіваний чар есемески…» Уже в тролейбусі повторював про себе подарований йому спогад про вчорашню зустріч і з насолодою відзначив, як точно і поетично вона відтворила всю її атмосферу.\nУ себе в кабінеті Святослав, як і щодня, взявся розписувати ранкову пошту та вирішувати всілякі нагальні проблеми, словом – бюрократичні справи наукової установи заволоділи ним повністю, аж десь близько одинадцятої години милозвучний сигнал телефону сповістив, що надійшло нове повідомлення. Соломії простіше: вона – науковець-математик, і хоча одночасно поєднувала свою наукову діяльність з викладацькою, в цей час, переважно, ще була вдома та мала можливість реалізувати своє творче натхнення. Продовження діалогу було милим, з натяком на його розвиток.\nМабуть, вона в такий спосіб переплавляла свій ліричний настрій у поетичні рядки, не вкладаючи в них особливого змісту і дбаючи, найперше, про влучне римування. Все ж, він залишився задоволений прочитаним: здавалося, що вона, до певної міри, перебирає ініціативу у свої руки, налаштовуючи його на емоційне сприйняття їхнього діалогу.\nА й справді, подумав він, незбагненна сила новонароджуваного почуття, що заяріло в його душі, як весняне сонечко для ще не пробудженої від зимової сплячки природи, забуяла в ньому паростками чогось такого щемливо-знайомого, але давно приспаного роками розміреного – на загал колись щасливого – подружнього життя. Оце сприйняття посиленої жіночої уваги, вираженої симпатії, не лише товариського, – а з натяком на щось більше – ставлення, притаманні чоловікові будь – якого віку, якщо він ще здатний реагувати на такі прояви уваги: вони – що найважливіше – вселяють у нього впевненість у власній привабливості і як особистості, і як мужчини.\n…Востаннє щось таке ж – романтичне – Святослав відчув навесні, коли приїхав на декілька днів у відрядження на семінар-нараду до Києва. Мав зарезервоване ліжко у тримісному номері готелю «Спорт», що на Червоноармійській вулиці, поруч з місцем проведення семінару. В цьому ж номері, крім нього, поселилися ще два учасники: один із Криму, другий – з Харкова. Коли – познайомившись та розмістившись – Святослав зі своїми колегами прийшли на перше заняття, аудиторія була вже на три чверті заповненою. Він ковзнув поглядом по столах, знайшов вільне місце і, сідаючи на стілець, перейняв погляд миловидної молодої брюнетки, яка сиділа навпроти. Найперше, що його вразило, – очі: великі, карі, глибокі і… звабливі. Згодом, повертаючись після завершення семінару до Львова вечірнім потягом, надішле їй телефоном навіяні зустріччю рядки:\n«…Ти в серці потривожила весну,\nщо вже до осені подалася у прийми,\nй моя душа, пробуджена зі сну,\nблаженству полетіла навперейми…»\nОчі гармоніювали з губами – повними, виразними, закличними. Сама – смаглява, волосся – кольору стиглого каштана, обличчя – кругле, з ледь помітним рум’янцем на щоках. Доки не почались заняття, познайомились: вона приїхала із Дніпропетровська, хоча сама франківчанка, на ім’я Оксана. Він попросив у неї декілька чистих аркушів (скоріше, – щоб зав’язати розмову). Пізніше – на перерві, жартуючи, – запропонував їй за цю послугу каву. Вона погодилась назавтра, бо зупинилася не в готелі, а у свого брата, і цього дня після занять мала з ним свої родинні справи. Обмінялись номерами телефонів.\nДругого дня вже почувалися як добре знайомі. Під час заняття їх очі не раз зустрічалися, її усмішка сяяла привітно і щиро. Обговорювали свої професійні діла, ділилися досвідом роботи. Її активність в семінарських дискусіях свідчила, що Оксана – жінка хоча й молода, не пасе задніх у розумінні фахових проблем.\nЗакінчилось ранкове засідання, і Святослав нагадав їй про обіцянку: «Маю в номері пахучу, свіжу львівську каву, якої в Києві не знайдете». Вона без зайвих зволікань погодилась.\nЗа давньою звичкою, ще з радянських часів тотального дефіциту, він завжди брав із собою у відрядження пляшку закарпатського коньяку, добрих цукерків та запашної меленої кави. Не була винятком і ця поїздка. Тож його пропозиція здавалася не бутафорною, а мала поважне «матеріальне» підґрунтя. Колеги по номеру, на його прохання, залишилися на післяобідні заняття, за що пообіцяв увечері «виставити» їм пляшку.\nУ номері він швиденько виклав свої запаси на журнальний столик, заварив міцної кави (кип’ятильник, теж взятий з дому, виявився не зайвим), налив у склянки грамів по тридцять коньяку і запропонував випити за знайомство.\nЇй – 26 років, одружена, на початках жила з чоловіком в Івано-Франківську, потім він відкрив свою комерційну фірму у Дніпропетровську і вони переїхали туди. Пристосовувалися важко, особливо дошкуляло мовне питання, потім – звиклося. Їх сімейне життя не склалося: чоловік сподобав собі партнерку по бізнесу і вдома тільки ночував – та й то не завжди.\n…Святослав тоді мимохіть пригадав перші роки свого сімейного життя – хоча й у скромних матеріальних статках, проте майже бездоганного у подружніх стосунках. На загал, двадцять три роки сімейного стажу промайнули безхмарно. Незчувся, як виросли сини: старший, вже одружений, пішов на «свої хліби», а молодший – закінчував політехніку і ще проживав у батьківській хаті. Святославова дружина Надія – агроном за фахом – з літами повністю віддалася роботі, а віднедавна практично весь час, з ранньої весни до пізньої осені, пропадала в селі за тридцять кілометрів від Львова, керуючи агрогосподарством. Святослава, як чоловіка ще при силі, таке формальне співжиття не влаштовувало, і він не раз говорив про це дружині. Вона ж, майже байдужа до інтимних стосунків (особливо в останні два роки) жінка, не звертала на це уваги…\nПісля другої чарки, тобто другого «пригублення» (Оксана майже не пила та й він не зловживав), вийшли на балкон перекурити. Курила, правда, тільки вона – Святослав років із десять тому покинув це заняття і більше цигарки до рук не брав. Перед ними, мов на долоні (як не є – п’ятнадцятий поверх), виднілася панорама Києва. День видався по-весняному теплий і сонячний. Молода зелень дерев правильними геометричними формами гарно обрамляла вулиці і квартали столиці. Він любив Київ, на відміну від Москви – колишньої, ще радянської, – яку називав кам’яним спрутом.\nОксана стояла поруч нього, обпершись на поруччя. Він обійняв її за плечі. Цигарка у витончених жіночих пальцях затремтіла. Повернулися в номер. Святослав сів біля неї на ліжко, символічно долив у склянки для третього тосту, і вони випили «на брудершафт». Легенький доторк вуст, вичікувальна мить на реакцію, і – затяжний, запальний поцілунок захопив обох і кинув у шалений вир пристрасті…\n…Тепер Соломія викликала в ньому таку ж ейфорію почуттів, воскресивши в його душі ще не вицвілі з роками спогади юності.\nВночі йому не спалося: відчував, що потепління у спілкуванні невпинно веде до закономірного поступу в їх стосунках. Але не припускав, що події розгортатимуться аж так швидко.\nНаступного дня, саме на Миколая, Святослав приготував невеличкий подарунок з цукерків, фруктів та купленої в магазині дитячих іграшок Черепашки «Ніндзя» і запропонував Соломії зустрітися після роботи. Жартома натякнув, що не заперечував би проти запросин «на чай» у домашніх умовах.\nВона, як привітна господиня, пристала на таку пропозицію, але мала ще владнати деякі особисті справи, найперше – відвезти до мами в село, що недалеко від Львова, свого семилітнього сина: у місті саме оголосили карантин через епідемію грипу.\nПогодившись запросити Святослава до себе додому, Соломія замислилася. Вона захопилась ідеєю легкого флірту, зважаючи, не в останню чергу, на зацікавленість колеги по гурту її творчістю. Ніхто до нього так тонко не сприймав її поетичної лірики і не вбачав у ній талановитої особистості. А останнім часом у творчій майстерні Соломії гуляв вітер застою, і це їй не подобалось.\nЯк досвідчена жінка з понад десятирічним стажем не ідеального в подружніх стосунках життя, вона не раз задумувалась над моделлю подальших взаємин зі своїм чоловіком. Він постійно перебував у відрядженнях, а коли повертався, то ставився до неї радше як до співмешканки, ніж до коханої дружини. А декілька виявлених нею випадків «порушення присяги» давали їй моральне право на «віддяку».\nАле була ще одна, найвагоміша, причина піддатися спокусі таємничого флірту, у якій вона сама собі боялася признатися.\nВласне зараз така нагода випадала. І хоча Соломія ще не вирішила, якої межі у кокетуванні зі Святославом готова досягти, легкість, з якою вона все ж наважилася на такий крок, її саму здивувала.\n…Сьогодні Дмитро, як звикло - останнім часом, ішов на роботу пішки, з особливим хвилюванням наближаючись до того місця, де вперше зустрів Її, і де вчора дещо несподівано для нього закінчилось єдине їхнє побачення. Чи нині знову, як того першого дня, із замилуванням споглядатиме її досконалу поставу і невимушену ходу, що так зачарували його?\nОсь цей перехід, де його серце тоді забилося у прискореному ритмі, і зараз він теж відчував щось подібне. Його погляд з надією сканував простір попереду, відшукуючи між перехожими уже знайому йому струнку постать, однак сподівання виявилися марними. Її не було. Чому?! Невже Вона, зважаючи на сказані вчора прощальні слова, вирішила не являтися йому перед очі і не давати приводу для розвитку подій? Чи, може, сьогодні не поспішає на роботу? Чи існує ще якась – третя – причина? Зрештою, яке це має значення? – Її немає, от і все!\nВін ішов, не звертаючи уваги на красу осіннього ранкового міста, його не захоплювало чудернацьке кружляння в повітрі барвистих листочків, що легкою порошею спадали на бруківку. Ішов, підсвідомо дотримуючись вибраного маршруту, і згадував події останніх днів. Наче в кіно, прокручував у пам'яті кожну хвилину, починаючи з того першого ранку, який приніс йому млосний неспокій душі…\n…Внутрішній біологічний будильник "задзвонив", як завжди, близько сьомої. За вікном останній десяток хвилин свого тринадцятигодинного жовтневого марафону долала втомлена володарка сну, відчуваючи свіже дихання у спину юного ранку, за яким, поступово скорочуючи віддаль, наближався новий – звичайний робочий – день тижня. Хоча, ні – не звичайний, а чотирнадцятий у цьому місяці. А значить, сьогодні свято Покрови. "Свято – це добре, але на роботу, хоч-не-хоч, потрібно збиратися", - врешті-решт звільняючись від м'яких обіймів сну, відзначив про себе Дмитро. Відкинув коца і відчув свіжу прохолоду ще не опалюваної кімнати. Розсунув штори, глянув на термометр за вікном: він показував 8° тепла. "Як для сьомої ранку – непогано, вдень має бути не менше 15°", - потішив себе і, відчинивши балконні двері, взявся до щоденної півгодинної руханки. Із задоволенням виконував складений самостійно стандартний набір вправ, поступово розігріваючи себе. Завершив тренування, як завше, підтяганням на перекладині, обладнаній в коридорі. Любив відчуття налитого силою тіла, особливо – широких м'язів спини та біцепсів рук. Воно неодмінно додавало настрою й упевненості в собі на цілий день.\nДуш забезпечував гармонію у самопочутті. Останню крапку в ранковому моціоні ставило гоління.\nНевибагливий сніданок, переважно – яєчня та горнятко чаю, декілька хвилин на одягання, і – можна вирушати. Уже зо три тижні він добирався до роботи пішки, хоча дорога займала близько 45 хвилин швидкої ходи. Це його не лякало: любив піші мандри. А надто тепер, коли завдяки "мудрому" керівництву місцевої влади вулиці міста перетворились у суцільні "корки", добирання до центру транспортом вивітрювало весь мажорний настрій, набутий під час ранкових фізичних вправ. Тому вирішив – по можливості, обходитися без послуг громадського, та й власного, транспорту.\nМаршрут вибирав такий, що якнайбільше (наскільки це було можливо) сприяв спілкуванню з природою: найменш загазовані, обсаджені деревами вулиці, вузькі провулки і обов’язково – сквери і парк.\nА осінньої пори місто, незважаючи на згадані незручності, мало неймовірно захопливий вигляд.\nПісля тижневих дощів і перших осінніх холодів, які припадають на цей період, охрещений народом "жидівськими кучками", до Львова завітало справжнє "бабине літо". Воно відчувалося у всьому: і в чистій просині бездонного неба, і в пестливому сонячному промінні, і у срібнотканих узорах павутинок, що вільно мандрували в повітрі та замаювали кущі, дерева, траву – ще зелену – своїм вишуканим мереживом, і, найперше, - в різнобарв'ї листяної крони дерев та опалого листя.\nВін завжди любив цю жовтневу палітру барв, а запах листяного покрову, особливо в лісі чи в парку, чомусь нагадував йому далеке дитинство.\nЦей ранок видався чудовим і обіцяв погідний осінній день. М'яка паволока сизого туману поволі розчинялася під першими променями сонця, що виповзало з-за контурів будівель, і осідала на опалому листі, від чого воно виразніше демонструвало свою барвисту красу. Двірники безжально нищили ці листяні аплікації на вулиці та хідниках, змітаючи листя в купи і пакуючи в поліетиленові мішки. Зрозуміло, що це - їхня робота, і, зрештою, вулиці потрібно очищати від пошерхлого листя. Однак, Дмитрові чомусь була не до душі така непошанівка мистецької творчості осені.\nВін ішов знайомою йому до кожної вибоїни вулицею і купався у красі падолисту. Споглядання цих повітряних листяних викрутасів - кульбітів, плавних вальсових па чи нестримного падіння - навіювало ліричний настрій. І від цього, якось ненароком, десь у глибині душі народжувалось певне ключове слово, фраза, віршовий рядок, які поступово обростали іншими, вже римованими, словами, фразами чи рядками, наповнювалися змістом та закарбовувалися в пам'яті готовими поетичними строфами. Віднедавна такі піші ранкові мандри призвели до з'яви на світ (поки що – лише в комп’ютерному наборі) невеличкої збірки осінніх поезій.\nСьогодні теж Дмитрові споглядання серпанкового ранкового міста вже варилися в казані творчого процесу, однак, наразі, магічна ключова фраза не з'являлася. Він особливо цим не переймався, просто йшов і насолоджувався приємним жовтневим ранком. Обіруч вулиці –хідниками - рухались, переважно поспішаючи, люди. Між зустрічними траплялися знайомі за декілька тижнів незмінного маршруту обличчя. Бруківкою, що давно потребувала ремонту, одна за одною шкутильгали машини, перевалюючись з боку на бік, як ті кривенькі качечки. Трамвайна колія відпочивала від трамваїв, бо рух у цьому напрямку перекрили через ремонт суміжної вулиці, на якій уже завершували прокладання нової колії.\nДмитро, перечекавши, коли припиниться потік автівок, перейшов на інший бік вулиці, як того вимагав маршрут, і вже знову хотів заглибитись у свої думки, аж раптово відчув прискорене серцебиття, наче наткнувся на щось разюче, захопливе. А й справді, попереду, метрів за десять від нього, йшла, - ні, творила поезію ходи! – невідомо як зберігаючи бездоганну поставу на жалюгідному, розбитому вибоїнами хіднику, молода жінка. Її майстерно різьблені природою, генами і, напевне, відповідними фізичними вправами стрункі і довгі ноги в мештах на високих тоненьких підборах виписували такі рухи, що їм могли б позаздрити найкращі манекенниці на подіумі (хоча Дмитрові ніколи не подобалась їхня штучно вимуштрувана хода).\n"Вона ішла переді мною…" – ось ця банальна фраза, що миттєво стала ключовою, і яка – він не мав жодного сумніву – не дасть йому спокою, аж доки не буде втілена в сонет на честь володарки цих ніг.\nТак як швидкий темп Дмитра явно перевищував швидкість ходи жінки, він свідомо сповільнив рух, щоб якнайдовше налюбуватися цим привабливим видовищем. Жодних хтивих почувань в нього не виникало, він споглядав жінку, вірніше – її поставу – як витончений витвір матінки природи, на який хочеться дивитися невідривно.\n- Оце так подарунок з нагоди свята - несподіваний, але приємний, - відзначив про себе Дмитро. Він спробував уявити собі обличчя цієї жінки. Безперечно, вона – красуня, принаймні, нею мала б бути власниця такого розкішного, до пліч, шатенового волосся, яке м’яко коливалося під час ходи, виблискуючи бронзою в пасмах сонячних променів, що час від часу перетинали їй дорогу, пробиваючись крізь просвітки між будинками. Скоріш за все – кароока, з у міру повними, злегка підмальованими в некрикливі тони, вустами. Тонкий прямий ніс повинен був би доповнювати досконалі риси її смаглявого обличчя…\nДмитро, дійшовши до перехрестя вулиць, знехотя вивільнився з полону своєї уяви, ще раз із захопленням глянув услід жінці, що, демонструючи мистецтво ходи, простувала далі, і з жалем завернув праворуч: так вимагав маршрут. Однак творчий казан його вже кипів, і в думках набирали обрисів завершеності строфи новонароджуваного сонета.\nДіставшись до місця праці, не роздягаючись, увімкнув комп’ютер і швиденько відтворив з пам'яті чотирнадцять віршових рядочків. Перечитав: "Начебто, непогано…" Надрукував і поклав аркушик у кишеню плаща. Тоді роздягнувся і взявся до основної роботи.\nПротягом дня декілька разів повертався до написаного сонета, перечитував, вносив незначні правки і врешті-решт залишився задоволений.\nНаприкінці дня, видрукувавши остаточний варіант для домашнього архіву, поклав його в кишеню взамін початкового…\nНаступних два дні Дмитрові довелося відмовитись від ранкового шпацирування: мав відвідати у справах декілька установ у різних районах Львова. Довелося скористатися власним авто. За кермом, повільно просуваючись у безперервному потоці машин, з ностальгією згадував свої піші мандрівки, коли не дратують "корки", безпардонні маневри всіляких "крутеликів", відсутність "даішників" на нерегульованих перехрестях і – навпаки – їхня присутність у зовсім непотрібному місці. Тому ці два дні Дмитрові було не до чарівної осінньої природи, красивих жінок і поезії. Він якось забув про свою позавчорашню ранкову приємну несподіванку. Тож коли третього дня знову вирушив звиклим пішим маршрутом, насолоджувався самим фактом такого вранішнього моціону. І аж перейшовши на інший бік вулиці у тому ж місці, як тоді – першого разу, і усвідомивши, що бачить не сон, а насправді – володарку розкішних ніг і граційної постави, його серце знову прискорено забилося. Він не знав, що діяти далі, як повестися у цій ситуації, не мав жодного осмисленого плану, але був твердо упевнений, що мусить переконатися у правоті своєї уяви. Ще декілька десятків метрів він простував за жінкою, милуючись її ходою. Потім знайшов у кишені аркуша з сонетом, нашвидкуруч написав на ньому номер свого мобільного телефону, ім'я і рішуче став наздоганяти це чарівне сотворіння. Порівнявшись, несміливо повернув голову до жінки, і цієї ж миті залюбувався вродливим обличчям. Його уява три дні тому спрацювала "на відмінно", хіба лише вуста її насправді виявилися повнішими: форма, контури і вираз їх звідкись були знайомі йому. У відповідь на його погляд вона усміхнулася, ніби заохочуючи до спілкування. Очі її світилися приязню, і це додало Дмитрові сміливості до подальших дій.\n- Вибачте, будь-ласка! Не сприймайте мене за нахабу, донжуана, залицяльника, звабника, гульвісу чи ще когось з цієї когорти. Насправді, я вражений вашою вродою і поставою, чи, радше – в іншій послідовності: поставою і вродою, бо вашою божественною ходою мимоволі милуюся вдруге, а чарівне обличчя побачив щойно. І, як поетична натура, не міг не зауважити такого привабливого видовища: довершеної краси жінка на тлі серпанкового осіннього ранку. Тому хочу лише подарувати вам свій сонет, без претензії на взаємну увагу з вашої сторони. Якщо ж у вас виникне бажання висловити своє враження від моїх поетичних строф, я буду тільки радий. Номер телефону – на аркуші з сонетом. Ще раз вибачте. Бажаю вам захопливих поглядів чоловіків повсякчас. Хай щастить!\nДмитро простяг їй складений аркуш паперу, усміхнувся на прощання, відчувши у її погляді-відповіді здивування упереміж з неприхованим задоволенням від почутого. Нічого не сказала у відповідь, але аркуш взяла, поклавши його до своєї сумочки.\nВін не намагався зав'язати подальшу розмову (цьому не сприяв ні час, ані обставини), прискорив ходу і, віддаляючись, лише відчував на собі її погляд (так йому здавалося) та чув ритмічний стукіт підборів-шпильок об кострубатий тротуар.\n- Згадав! Згадав, де я бачив ці повні, виразні, з ледь опущеними додолу кутиками, вуста, з яких променів якийсь загадковий усміх. Так, це, безперечно, вуста Врубелівської Мадонни, вираз яких глибоко хвилював його щоразу, коли він споглядав полотно цього великого майстра пензля…\nПоточні справи протягом дня змусили Дмитра забути про свою пригоду. Він затримався на роботі до смерку і аж коли збирався додому, почув з мобільного мелодійний дзвінок надходження повідомлення.\n- Чергова пропозиція від оператора зв’язку про пільгові тарифи або ще про щось, - подумав з роздратуванням, бо вони йому добряче набридли.\nГлянув на повідомлення, скоріше для того, щоб погасити конвертик на екрані телефону.\n"Мені ще ніхто ніколи не присвячував віршів. Дякую. Дуже зворушливо. Якщо матимете бажання – якось можемо випити каву. Ольга", - Дмитро на мить оторопів, не сподіваючись на таку ЇЇ реакцію. Потім аж підскочив від радості. – Їй сподобалося! Вона оцінила! Приємно, хай йому грець! Якщо матиму бажання?.. Та я вже його маю!"\nНайперше, він зберіг номер телефону, з якого було надіслано повідомлення, у телефонній книзі свого "мобільника" під іменем "Мадонна". Потім, якусь мить завагавшись, набрав виклик. Хвилювався. Коли почув у трубці: "Я слухаю…", - відзначив про себе приємний сопрановий тембр голосу співрозмовниці, бо під час їхньої зустрічі вона не зронила жодного слова.\n- Добрий вечір, Олю… Це Дмитро… Хочу вам подякувати за приємні для мене слова. Радий, що вам сподобався сонет, можливо не досконалий як поетичний твір, але щирий. Та й, зрештою, я – не професійний поет. Пишу так – для власного задоволення.\n- Добрий вечір! Не прибідняйтесь, Дмитре. Ви добре знаєте, на що здатні. Тому моя реакція природна: сонет направду сподобався.\n- То як щодо кави? Може, не будемо відкладати надовго?\n- Згода, але ж не сьогодні – вже добігає восьма вечора. Може, завтра? Я вільна після 15.30. Працюю в районі політехніки.\n- Тоді о 16.00 і зустрічаємось. При вході до головного корпусу. Добре?\n- Домовились. До зустрічі.\n- До зустрічі, Олю!\nДмитро аж сяяв від щастя: така красуня погодилася на побачення. Навіть, якщо ця зустріч буде єдиною (а він сподівався, що буде не так), все одно приємно.\nДодому повертався пішки. Хотілося по-хлопчачому підстрибувати і вигукувати з радості – "YES!" Але стримав себе, бо ж далеко не хлопчик.\n…Наступного дня Дмитро встав на півгодини раніше. Вирішив добиратися до роботи машиною, щоб потім мати її під руками: хотів зробити приємну несподіванку своїй новій знайомій. Як звикло, дотримався ранкового розпорядку: руханка, душ, гоління, сніданок – але, щоб уникнути "корків" в дорозі, значно раніше вийшов з дому. За десять хвилин був уже в гаражі.\nЦього разу до роботи дістався майже без затримок, навіть машину припаркував без труднощів, бо пізніше це зробити стало б непросто.\nНе міг дочекатися умовленої години. Намагався з головою поринути у справи, щоб час пролетів швидше.\nКоли ж нарешті стрілка годинника доповзла до 15.30, попередив керівництво, що має відлучитися у важливій справі, і кулею вилетів з роботи, бо ще хотів купити букет айстр на Галицькому базарі.\nДо політехніки під’їхав завчасно. Ольги ще не було. Оглянув себе, машинально поправив краватку. Непокоївся, немов юнак на першому у своєму житті побаченні. Невдовзі побачив Її: йшла зі сторони придвірцевої площі. Вперше спостерігав за нею в анфас. Видовище справді захопливе. О, ця філігранна, легка хода! Цей витончений стан, пряма, горда постава! Густе, розпушене від ходи волосся спадало на плечі м'якими кучериками. Коли наблизилася, осяйна усмішка відкрила вервечку блискучих перлинок рівненьких зубів.\n- Добрий день! Трішки запізнилася. Не гнівайтеся, - милозвучний голосочок приємно залоскотав вуха.\n- Добридень! Ну що ви, Олю? Як для такої чарівної жінки, ви прийшли навіть зарано, - усміхнувся їй у відповідь і простягнув букет.\n- О, які прекрасні айстри! Це – ознака залицяння? – грайливо обдала його теплотою своїх карих очей.\n- Хотів би, щоб це було так, - дещо знітившись від її прямого запитання, відповів Дмитро. – Насмілюся запропонувати вам свій варіант проведення вечора. Скажіть, будь-ласка, ви любите осінній ліс?\n- Дуже, але який він має стосунок до кави?\n- Я на машині. Пропоную на годинку, доки ще не стемніло, завітати до лісу, поблизу Львова, помилуватися його красою, а потім випити каву в міській кав'ярні. Не сприймайте мою пропозицію за підступний намір закінченого ловеласа скористатися довірою беззахисної жінки.\n- Як для першої зустрічі – пропозиція оригінальна, але я ризикну. Не уявляю автора такого ліричного сонета в ролі банального звабника.\nНа щастя, їм вдалося швидко вибратися з міста, і незабаром їх прийняв у свої обійми ліс – світлий, дубово-буковий. Брунатно-жовтий килим опалого листя м’яко прогинався під ногами, шарудів і обдавав їх своїм неповторним запахом.\n- Виходить, що я вдало підібрала взуття для нинішнього рандеву. - Вона була в модельних лакових чобітках на високому підборі, але не на шпильках, а на танкетці. – Так що врахуйте: я можу передбачати майбутній перебіг подій.\n- Зайвий раз захоплююсь вами. Окрім своєї чарівної зовнішності, ви ще й провидиця. Вже й не знаю, як себе далі поводити?\n- Так, як належить ліричній натурі. Прочитайте щось з вашої осінньої поезії.\nДмитро читав їй свої, останнім часом написані, вірші про чаклунку осінь, про осінній ліс, і ця поезія, переплетена спогляданням живої природи, сприймалася нею з видимим внутрішнім спокоєм, зачаруванням, замилуванням.\n- Олю, послухайте, як шепотить листя, опадаючи додолу. – Вони підняли голови вгору і якусь мить спостерігали за порошею сухолисту, наслухаючи його тихий шепіт.\nДмитро закохано поглядав на Ольгу, і відчуття того, що він наодинці з такою незбагненною жінкою та ще й на лоні природи, збуджували його. Хотілося рвійно схопити її в обійми, впитися в її припухлі звабливі вуста і цілувати, цілувати їх до нестями. І пестити це принадне, сховане під одягом, тіло, вдихати пахощі розкішного волосся, пірнати у кару безодню її очей…\n- А й справді. Я ніколи не дослухалася до музики падолисту. Як гарно… - повернула його до реальності.\nВін, розхвильований бурхливою уявою, ледве стримував свої почуття, вже навіть зробив крок, щоб впритул наблизитись до Ольги, але останньої миті якась внутрішня сила зупинила його. Не наважувався на активніші дії, боячись зіпсувати її враження від їхньої першої зустрічі. Не був упевнений, що чинить добре, можливо вона і сама сподівалась на подальший розвиток стосунків. Та все ж вирішив: "Не час…"\nВ лісі швидко сутеніло. Потрібно було повертатися до міста.\nЛьвів зустрів їх уже вечірніми сутінками. Припаркувавши машину біля готелю "Дністер", зайшли в найближчу кав’ярню. Зала виявилася майже порожньою. Сіли за столик біля вікна.\nЗамовили каву і до кави. Розмовляли. Дмитро із захопленням спостерігав за Ольгою, її манерою поведінки, намагався відгадати, хто ж вона за фахом – ця красуня. На вигляд їй - років 30. Обличчя –бездоганно доглянуте, миле і відкрите. Поцікавився, маючи на увазі її досконалу поставу, чи робота в неї пов’язана зі спортом, модельним бізнесом, або з чимось подібним. Виявилося, що ні. Ольга – викладач коледжу, економіст-міжнародник. Роботу свою дуже любить і не збирається змінювати свій фах. Кохається в літературі, зокрема в поезії. Зізналася, що й сама інколи береться за перо.\nПро її сімейний стан не запитував, якщо захоче – розповість сама. Та й це для нього не мало значення. Важило те, що вона поруч, і, здається, симпатизує йому.\nБлизько десятої вони вийшли з кав'ярні. Стояв теплий, як на осінню пору, затишний вечір. Небо мерехтіло зорями. У вуличному світлі виблискувало своїм різнобарв'ям опале за день листя, утворюючи чудернацький природний колаж. "Завтра двірники нещадно зметуть цю красу своїми мітлами", - з жалем подумав Дмитро, пригадуючи наполегливість цих стражів чистоти під час своїх ранкових мандрівок.\n- Якщо ви проведете мене, не заперечуватиму, - вона злегенька торкнулась його руки. – Мені вже час. Мама переживатиме.\nВони сіли в машину. Через декілька хвилин були біля її будинку.\n- Дякую вам за прекрасний вечір і за поезію. Не проводжайте.\nДмитро, тремтячи від хвилювання, якось несміливо хотів обняти її за плечі і поцілувати. Вона дуже делікатно відхилилася. Секунду завагалася і вимовила:\n- Вибачте, Дмитре… Півроку тому я перенесла важку душевну травму… Вона нагадує про себе і досі… Я ще не готова… Можливо, колись… Згодом… Ви гарний… До побачення…\nВона сама на мить прихилилася до нього, поцілувала в щоку. Його огорнув хмільний запах її волосся. Воно пахло осіннім листям…\n22-31 жовтня 2008\tм. Львів\nНІЖНІСТЬ ПРОЩАННЯ (Новела)\n…Вони сиділи за кухонним столом і пили каву: вона, як звикло, з молоком, він – чорну й міцну. На денцях коньячних келихів брунатно вигравав п’ятизірковий напій, який потроху смакували впереміж із кавою. Для стороннього спостерігача співрозмовники скидалися на добрих друзів, що мило обговорюють цікаві для них теми. І лише вони самі (принаймні, їм так хотілося вважати) знали, що їх єднає не лише, чи, може, й зовсім не дружба, а давні, вже кількарічні, близькі стосунки.\nЇхні зустрічі не були аж такими частими й регулярними, а радше – принагідними. Але поза ними – й це вже постійно, майже щоденно, – вони спілкувалися телефоном, причому переважно вона першою подавала звістку, як тільки була змога. А коли телефон мовчав, він почувався як сам не свій.\nНинішній зустрічі теж передував її дзвінок, і нічого дивного в цьому не було: вона запрошувала до себе на каву. Втішений її запросинами, одразу ж погодився завітати через годинку, залагодивши деякі справи.\nЗустріла його, як завше, привітна й усміхнена, лиш зауважив, що той традиційний вітальний поцілунок уста-в-уста був якимось формальним коротким дотиком, сказати б – байдужим, а не звиклим – багатообіцяльним як для близької людини. Він, правда, не надто переймався: ще не бачив причини для хвилювання. Аж пізніше, на кухні, коли вона подавала на стіл якісь наїдки, обнявши її за плече, одразу ж уловив відчужений спротив. Інколи вона так загравала з ним, однак цього разу заграванням тут і не пахло. Все ж якось перевів цю ситуацію в жарт, хоча тепер уже не сумнівався у своїх попередніх здогадках.\n…Історія їх взаємин мало скидалася на, сказати б, традиційні стосунки двох інтимно налаштованих партнерів: вони могли зустрічатися щотижня, але й не страждали, коли не бачились довший час: після зустрічі все ставало на свої місця. Незвичним винятком стали останні три місяці. Не йдеться навіть про зустрічі, – майже обірвався телефонний діалог: вона пояснювала це зайнятістю та певними побутовими клопотами, про які він знав, тому й не сприймав її мовчанку аж так близько до серця. Хоча в недалекому минулому зайнятість не була на заваді, принаймні, телефонних розмов. А тут… Він відчував, що існує якась вагоміша причина такої її поведінки й інтуїтивно домислював у чому річ: колись, раніше чи пізніше, це мало статися. Він і сам добре розумів той стан тимчасового – хоча й тривалого – зв’язку, в якому вони перебували, і не раз замислювався над фіналом їхніх взаємин. Але, щоб не травмувати властивого їй почуття першості у прийнятті важливих рішень, сам не наважувався зробити вирішальний крок, хоч і зізнавався собі, що не хоче повного розриву стосунків: вона стала невіддільним приємним атрибутом його життя, як-от ранкове пробудження чи щоденний кавовий ритуал …\n… Смакували напої, розмовляли, жартуючи, як давні друзі. Але в її очах уже не скакали ці спокусливі бісики, що з півоберту запалювали його, й від яких він забував про навколишній світ…\n–\tДай мені свою руку… – Бісиків замінили промінчики здивування, але руку\nпростягла. – Наші стосунки зазнали суттєвих змін, чи не так?\n–\tМені не легко далося це рішення, але, здається, воно єдино-правильне, принаймні, зараз… – Хвилювалася, вимовляючи цю, либонь не просту для неї, фразу. А очі – в кришталиках сліз – як люстерко, випромінювали її душевний стан.\nУ цьому погляді, попри відсутність бісиків, він уловив… ніжність.\nА за вікном так спокусливо шаленіла весна…