Стeнограма розмов з Ярославом Дзирою 1988 р. Частина 1\nДив. передмову >>\nОріґінал запису (касета) зберігається у Степана Величенка. Оскільки інтерв’ю робилося протягом кількох тижнів, разом із паузами в записі під час розмови, коли хтось проходив повз, то стенограма часами читається нерівно. Подекуди звук нечіткий. Перерви зазначені в тексті разом з доданими прізвищами і званнями, де це було необхідно. Інформація з передмови, якої нема в тексті інтерв’ю, подана С. Величенком на основі нотаток, зроблених ним одразу після зустрічей (ред.)\n[Розмова починається з запитання про 11-й том «Історії України-Руси» М. Грушевського, і йдеться про Вадима Дядиченка і його «Нариси суспільно-політичного устрою Лівобережної України кінця XVII – початку XVIII ст. К., 1959].\nС.В.: А хто йому дав доступ?\nЯ.Д.: То вільно було. І він собі увійшов. Там можна було користуватися.\nС.В.: То був Інститут історії?\nЯ.Д.: Ні, то в архівах зберігається. В архівах воно зберігається, та його робота.\nС.В.: І це тут [у бібліотеці ім. Вернадського]?\nЯ.Д.: Ні, в Софії, там зберігається архів. Не Лаври, а Софії, там був колись історичний архів. [Перерва].\nЗагострив оці класові відносини, протиріччя, а фактичний матеріал, там же колосальний матеріал, там же все взяв готове, то все не його. Він ні в архівах не сидів ніколи, ніколи його ніхто не бачив ні в архівах, ніде, і так далі.\nС.В.: А хто інший використовував ці рукописи? Машинописи?\nЯ.Д.: Машинописи, машинописи.\nС.В.: Чи тільки він?\nЯ.Д.: Він, може, ще хтось, хто там ще зі старих, з XVII сторіччя брав? Потім ще, Стецюк.\nС.В.: Власне, розкажіть про Ткаченка.\nЯ.Д.: Це не її робота. [Ідеться про книгу: Стецюк К.І. Народні рухи на Лівобережній і Слобідській Україні в 50 — 70-их pp. XVII ст. К., 1960]. Значить, працював Ткаченко Микола Михайлович в інституті, я його добре знав, ми дружили, в бібліотеці його дружина працювала, його жінка тут. І він працював в Інституті історії. І ось займався якраз цим періодом і написав роботу. А потім Лось був, заступник директора в Інституті історії, заступник директора.\nС.В.: В якому році?\nЯ.Д.: Можна на роботі подивиться, це було все в 50-х роках. В 50-х роках то все було. І його вигнали з роботи [в 1952 р.].\nС.В.: З якої причини?\nЯ.Д.: Скоротили. А там, коли треба було щось забрати, то в той час видумували. Його вигнали з роботи. Як історик. І він перейшов, йому вдалося влаштуватися в Інститут літератури, оце він склав «Літопис життя і творчості Шевченка». Може, Ви знаєте, чи не знаєте таку роботу? Така є фундаментальна. Дуже чесний чоловік винятково. Навіть дружини боявся, курив у рукав завжди. В рукав дим пускав (сміх). Він ту роботу написав. А Лось – у нас є така традиція, що ти, мовляв, не ти пишеш для себе роботу – для держави пишеш. Ото дає замовила держава – значить, ти пишеш державі роботу.\nЯ.Д.: Науковий план, тобі платять, і ти повинен, коли тебе звільняють, то ти маєш…, або ця робота навіть не виходило – здати в архів. І так само, значить, цей, в нього забрали цю роботу, і Лось Федір Євдокимович віддав її Стецюк Катерині Ісаківні. Ну ця жінка ніколи не робила, і це вийшла як її. Потім друга робота [Вплив повстання Степана Разіна на Україну. – К., 1947], про донських козаків, був такий Кравцов, десь донедавна, що згадували нещодавно співробітники у цьому, відділі рукописів, що він скаржилися, ще й зараз скарги його приходили. І Бевзо мені розказував колись про цю історію ганебну. Зібрав він матеріал про донських козаків, запорізьких, а його тоді в Сибір арештували чи що тоді. І всі ці матеріали віддали, забрала Стецюк, і видала як свою. Так ось Бевзо розказував мені, як він був у цій комісії, яка розглядала цю справу. І Стецюк ніби сказала, що він збирав матеріали по архіву, а за це держава платила йому гроші. І каже: «Це не наука. А наука – це, - вона казала, - з марксистських поглядів все це витлумачити, показати по-марксистськи, ото буде наука», то вона зробила, оце вважається. Значить, оце її, бо вона ніколи сама нічого не робила, не творила. Ніколи. Коли була перевірка роботи, ЦК перевіряло роботу, то вона завжди – її називали в інституті – «шелестить пожовкле листя», так її називали, бо вона ніколи не передруковувала, той самий рукопис здавала, і так десятками років.\nС.В.: А Голобуцького?\nЯ.Д.: Зараз-зараз. І тоді прийшли з ЦК перевіряти. І треба було мати чистий, свіжий матеріал, і вона віддала той, там вона перевіряла, там десь сторінка 45, 41 і так далі. [Перерва].\nС.В.: То Котляра?\nЯ.Д.: Так, Котляра. Він працював у бібліотеці, і там у бібліотеці були архівні матеріали, які їй залишив Шугаєвський, зараз я згадаю дальше кілька чоловік, бо це давно вже було, я навіть маю виписки цього матеріалу, ну то іншим разом. [Перерва]. Зарубіжної і вашої інформації, і теж марксистським соусом поливає, перекручує в іншу сторону, крутить ото і видає за своє.\nС.В.: Він близько зв’язаний з Маланчуком?\nЯ.Д.: Так-так, права рука.\nС.В.: А вони обидва євреї? А Маланчук – яке правдиве прізвище?\nЯ.Д.: Мільман. Мільман.\nС.В.: А Котляр – то Котляр?\nЯ.Д.: Так-так, то єврей. І [Рем] Симоненко єврей. І Гамрецький єврей. Ну Гамрецький непоганий, зараз виїхав в Ізраїль чи в Америку, зараз вийшли...\nС.В.: А можете щось сказати про дочку Шахрая і Гамрецького?\nЯ.Д.: У Москві вона жила, і Гамрецький мені розказував, що вона всі оці матеріали [про її батька Василя] йому давала.\nС.В.: Які точно матеріали?\nЯ.Д.: Про батька все, як його повісили і так далі, це все мені розказував Гамрецький.\nС.В.: Він тепер має всі ті листи, документи?\nЯ.Д.: Він був там у неї. Він має, і дещо і в неї є. Якби я знав, я б запитав, де адреса, де вона живе, з нею б можна було зв’язатися, вона би Вам із задоволенням розказала. Так, у Москві, якщо вона ще жива. Це все дочка давала. Я йому казав: хай донька з тим напише протест. А він каже, що все одно все поверне всюди, як колись поміщики до Києва вернуться, з цього нічого не вийде, бо значить, проти Гамрецького – це Симоненка робота, Хміля. Оцих. Їм треба хліб і далі їсти, роздувати націоналізм і з цього, значить, користати. А Шахрай – це єдиний був із першого уряду, скільки там було українців, на пальцях порахувати. А мені другий розказував, хто читав ці роботи, бо я не читав «До хвилі», а мені там хлопці розказували, хто читав, що там нічого такого особливого немає. Шахрай ставив перед Леніним питання: невже не дозріла компартія України, щоб був українець секретарем? Чому там євреї, поляки там, росіяни, а нема українців – невже не дозріла? Ось це ставив питання, і національне: що Ви, Володимир Ілліч, тільки, каже, говорите, а на практиці нічого не здійсните з національної політики. У Вас виходить, як у того попа: моя записка, виступ в кишені залишився там десь. А його повісили денікінці, на Кубані повісили його. То дочка все це знає, могла б все розказати. Це мені розказував Гамрецький. [Перерва].\nЯ.Д.: Ну Котляр же це дуже реакційний. Маланчук йому довірив увесь феодалізм. Запишіть. Весь феодалізм довірив йому.\nС.В.: А в якому році?\nЯ.Д.: В 72-му році. Бо коли Шевченко вийшов з рецензією на польську книжку, по-моєму навіть на Сєрчика, і каже: йому завернули. Будучи стільки років, і він же засновник цього журналу, історичного [УІЖ], і Котляр не пропустив. От Махновець може розказати, що саме Котляр і Микитась написали донос на Махновця, що ми сьогодні говорили, і його за їхніми доносами вигнали з інституту літератури.\nС.В.: А в чому полягав донос [на Ф.П. Шевченка]?\nЯ.Д.: Бо він, мовляв, нападає на російських царів, що він критикує Катерину і так далі. А Зубков – такий був страшний дуже тип, він і зараз там живий, в Інституті літератури, це з органів безпеки, він кандидат, ніякого відношення до літератури ніколи не мав. І той Зубков, це теж можна сказати плагіат, ну це навіть «Вечірній Київ» писав, він украв цю, і ще там кілька було, і ще недавно хлопців там позвільняв з роботи, всі роботи Зубкова – це плагіат, він теж ніколи жодного рядка не написав. Він там був у вас рік чи два назад. Зубков був, разом з тим, я читав у газеті, з Ільницьким був у Канаді.\nС.В.: Зубков? Років три? То за моїх часів його не було. Такого прізвища я не пригадаю.\nЯ.Д.: То чотири роки назад був. Дмитро Сергійович Зубков. Він ніякої освіти не закінчив, ніякої освіти не закінчив, він був військовим, 17 років там у безпеці десь. Я сам читав оцей матеріал про нього, Ганна Петрівна, секретарка Білецького, мені давала. І його екстерном послали, екстерном він закінчив педінститут, український відділ, і прислали його в інститут літератури, він зразу секретар парторганізації, вчений секретар. І незабаром Кисельова послав нібито в докторантуру, а сам став заввідділом рукописів, колись ті рукописи безпеці, КГБ належали. І він порозганяв усіх, Білецький абсолютно його не хотів прийняти. Коли його рекомендували на роботу в інститут літератури, академік Білецький казав, що «мне такие сотрудники не нужны, которые будут заниматься подслушиванием, доносами», мені потрібні наукові співробітники. Він його не прийняв, але влітку ми пішли у відпустку, і був Пивоваров, теж мені розказував: коли, значить, на нього натиснули, він прийняв Зубкова.\nІ Білецький завжди казав: «Я не господар інституту, я тут не маю жодного відношення». Коли в 61-му році Білецький включав мене, щоб я виступив на ювілейній Шевченківський конференції, і ніби ця справа була залагоджена тут внизу, і він навіть приходив на відділ і відстоював мене, щоб я виступив із доповіддю «Величко і Шевченко», він казав: «Це єдине нове, що ми прийшли до 100-річчя Шевченка». То Зубков категорично, пішов в ЦК, ще навіть заборонили і зняли мене, і навіть ще Світлана Попель догану за мене дістала, що той кричав. А потім він, коли Білецький помер, він зразу став директором інституту, хоч Шамота був заступником. А після цього ж зняли Сиваченка, і його переслали, щоб він керував Інститутом фольклору, етнографії й мистецтва – який ніякого відношення не має! Ніякого! Ніякої освіти не має, тільки це, адміністратор, все що виконують. Таких часто посилали в Інститут, навіщо їм, щоб хтось різав, забороняв - безпосередньо на місцях адміністрація каже: цього не можна. Я пам’ятаю, як з [виданням] Винниченка була історія. На місці. Ти отримуєш інструкцію: не допустити видання, та і все. Такий був Цілуйко в інституті мовознавства - те ж саме. Це були чиновники, які мали наукові ступені, і тут вершили справу всю.\nВ.С.: А про смерть Гуслистого?\nЯ.Д.: А Гуслистий – я Костя Григоровича дуже добре знав, ми навіть дружили, товаришували із ним останнім часом. І ось у 72-му році, коли мали бути ці події, ми з Компан зустріли його біля інституту на Кірова. І він такий сумний був. І зупинила його Олена Станіславівна, і він каже: «Третій раз я вже цього не переживу». А Олена Станіславівна каже: «Кость Григорович, коли це там було, 30-ті, 1947-й роки». А він піднімає палець угору: «Там нічого не забувають». І ось через пару днів, тиждень, може, навіть було, він поголився, помився, відніс у партком - партійний комітет - в Інститут фольклору партійний квиток, він був заввідділом і заступником Рильського. І на ранок він мертвий. Всі знають, що він взяв снотворного велику дозу і отруївся. І як він помер, ніхто не виступав, ніхто. Кандидату наук там дали, Сарбею, дали якесь слово сказати, ніяких урочистостей, нічого не було. А все ж таки це старий співробітник Академії наук, і доктором наук він же ж був, і мав якісь заслуги. І дуже переживав за «Українців», це видання, він присвятив йому все життя. І чого він там не витворяв. Тоді завжди вимагали, щоб приблизно половина, 40% матеріалу було про Росію, про саму Україну не можна писати. І ми завжди сміялися, він писав: «Як в Росії, так і на Україні», «в Росії – в тому числі на Україні» - завжди оця конструкція була, щоб окремо не дай Боже десь не було «на Україні», чи що українці мають там якісь прикмети чи традиції. [Перерва].\nЯ.Д.: Шелест дружив з директором нашого інституту Дубиною. Дубина Кузьма Кіндратович. Я думаю, ще з Ленінграду, Шелест у Ленінграді вчився, потім у Ічні він десь в 1930-х роках, коли українізація проходила. Це був гарний чоловік. І от колись увечері сиджу у відділі, працюю собі. Приходить такий захекавшись Кузьма Кіндратович Дубина і каже: «Апанович є? Апанович є?» А я кажу: «Ні, мабуть, немає». - «Бо я був зараз у Петра Юхимовича, а він читав статтю про запоріжців, і каже – хто то такий Апанович написав, що у нас можна видати про запоріжців? Щось треба видати!».\nЯ.Д.: Треба, щоб ми видали. Про запоріжців написано багато, що скільки можна – перевидати і так далі. А якраз в той час Компан з Апанович написала оцю книжку «Збройні сили» [Апанович О. Збройні сили України першої половини XVIII ст. – К., 1969], вона була видана російською мовою. А Шелест не визнавав тоді, тільки українською. Ми її швидко переклали українською мовою, цю роботу, і вона дуже швидко гарно в ілюстративному виданні вийшла. Потім Дубина, от Клокова я пам’ятаю, Горбика зганяв з трибуни, якщо не говорили українською мовою. «Пора уже, стільки років живете, українська академічна установа, повинні українською мовою говорити». Знаю дуже добре, що Шелеста внук навчався отут у школі Франка, яка потім згоріла, і вчився разом із внучкою Компан. То в українській школі вчився, онуки Шелеста вчилися, і завжди, значить, зацікавлений був у розвитку української мови, культури, «Вищу школу» організував, видавництво для вузів, спеціально, щоб українською мовою.\nС.В.: То Шелест?\nЯ.Д.: Шелест, Шелест. Оце інститут теоретичної фізики, і там гарно тими культурними діячами вони це все оформили. А потім я пам’ятаю, Ломоносова не хотіли, то Шелест сказав: «Для Ломоносова – скажіть, що нема місця», щоб були Сковорода, Прокопович та інші. Пам’ятаю, розказував мені, дуже гарний був чоловік, винятково гарний - Микола Киценко, з Запоріжжя.\nС.В.: Перший секретар [обкому партії].\nЯ.Д.: Я з ним дружив, товаришував багато років, коли мені треба було тираж – я видавав «Історіографічні дослідження в Українській РСР», то мені багато разів робили ротапринт, тобто 200-300 примірників, більше не буде. І я маю телефон, дзвоню Киценкові в Запоріжжя: «Миколо Петровичу, катастрофа!». То він 300-500 примірників організує. І от попали ці історіографічні в ротапринт. Він мені оце допомагав. А ми йому допомагали. Ось він видав книжку, це Запоріжжя, про Хортицю. Так цю книжку – він мені сам розказував – Суслов топтав ногами. Секретар ЦК Суслов ногами топтав. А в музеї в Дніпропетровську її запалили, спалили усю. І Суслов дав вказівку, щоб дати негативну рецензію, і Котляр дав у нас негативну в «Історичному журналі», а Дружиніна – в «Истории СССР», здається. І вона там Сагайдачного називала «польський шляхтич». І пам’ятаю, як Микола Петрович мені розказував, коли приїхав туди Шелест, перший секретар ЦК України, він його швидко повіз і показав Хортицю, якраз проект цього музею тоді зародився, панорами. І Шелест сказав: «Хлопці, робіть, тільки швидко робіть». І ми отут, поки там стали якісь конкурси, стали аналізувати, що, як і так далі, то це припинилося після Шелеста. А якби вони почали, може, уже б нічого і не зупинили. А так у нас там завели свиноферму, дорогу прокладають. Хочуть нашу святиню українську знищити, стерти з лиця землі, ставлять на це. Потім Шелест… [Перерва]. Казала мені жінка, яка в нього прибирала вдома, що завжди у нього книжка з українськими церквами лежала на столі.\nС.В.: А жінка його грузинка?\nЯ.Д.: Ні, одна жінка українка, друга єврейка.\nС.В.: Я читав, що він узяв за жінку сестру першого секретаря Грузії.\nЯ.Д.: Ні, жінка перша була українка, і два сини є. А ще пам’ятаю, то дуже цікаве, був у нас в Академії наук, він там був помічник президента… [Перерва]. Шелеста там в Москві. А Віталій каже: «Приходь до нас увечері, батько буде дуже радий почути, що тут робиться і так далі». Я прийшов, каже, туди до хати, на квартиру. І Петро Юхимович, каже, гримнув кулаком… став розпитувати, коли я йому розказав, що тут робиться, той розказує, і він гримнув кулаком і каже: «Доки це буде творитися?! Доки будуть нищити Україну?! І, - сказав, - це все - падлюка цей Маланчук». Отак сказав. От він у Москві переживав, що ж робиться на Україні.\nС.В.: То вже після 72-го року?\nЯ.Д.: Як його скинули, в Москві він був, то їздили до нього в гості. Потім, значить, кілька разів я слухав його виступи перед нами, аспірантами, перед науковцями виступав, завжди акценти робив на національні питання, на культуру, що треба розвивати, все це оберігати. Потім, значить… щось таке про Шелеста цікаве, треба згадати… Колись я розмовляв із секретарем ЦК Назаренком, був такий секретар, Іван Дмитрович, я йому розповідав за історію, ми розговорилися. Він каже: «Хіба є історія України? Немає ж ніякої історії України». І він казав, що нібито в Шелеста, я питаю: «А хто ж написав йому «Україна наша радянська»?», навіть мені пришивали, ніби я брав участь в тому написанні, мене викликали.\nС.В.: Але то Дзюба написав? На заході то ми так розуміємо.\nЯ.Д.: Ні. Ні-ні-ні. Більш ніхто не знає, хто написав, але мені секретар ЦК колишній розказував. Наші діти там ходили малювати, а ми чекали з ним, Іваном Дмитровичем. І він казав, що бачив у Шелеста рукопис власноручний, бачив у Шелеста на столі, «Україна наша радянська». І йому інкримінували, що це УНР – не знаєте цього - Україна наша радянська.\nС.В.: (Сміх). Але то певно не Дзюба?\nЯ.Д.: Ні, то не Дзюба. Не знаю, хто писав. Там часто просили довідки, з журналів, хтось писав, там були помічники, з Апанович з журналу є куски, з мене про Кармалюка, з моїх робіт є куски там. То ми це питали, і казали «УНР». Я сказав не те, що хочу казати. [Перерва].\nТо написав Шевелєв [ідеться про офіційне засудження книжки Шелеста в «Комуністі України»].\nС.В.: Шевелєв і Котляр, і Щербицький підписав?\nЯ.Д.: Там воно безредакційно, без підпису. Це Котляр писав, це ніби там з Інституту історії працювали, не знаю, хто там ще, Симоненко і ще хтось там писав, бо там така вона примітивна. Ну і Шевелєв організував цю бригаду, яка написала оце на замовлення, він ще був членом Політбюро рецензія ця вийшла здорова. [Перерва]. Тепер про Суслова. Колись мені Компан розказувала. Це було, певно, в 73-му році, тоді я вже був безробітний. Ми йшли вулицею, отут якраз по Дружбі Народів, і вона каже, що її брат якийсь в Москві генерал, і там був Суслов, і Суслов сказав: «Покончить с упражнениями в какой-то украинской культуре», і всіх національних культурах. І казав він, значить, що все, що дожовтневе – це вітчизняне, а все, що сучасне – це радянське.\nС.В.: То він видумав тут?\nЯ.Д.: То все царська термінологія, то все царська, то все стара як світ, самодєржавіє, православіє і народность.\nС.В.: І він то відродив?\nЯ.Д.: Відродив це все, знов російська мова, культура – пріоритет. Через те звели всі зв’язки з закордоном, все до провінції звели. Зарубіжну літературу не можна українською мовою перекладати, заборонили дисертації українською мовою захищати, писати наукові роботи.\nС.В.: Це 72-73 рік?\nЯ.Д.: Мене вигнали в 72-му році – це вже все робилося, це вже було на повному ходу. І хто там ще був з українців.\nС.В.: І Суслов – то головна рішуча сила за тим?\nЯ.Д.: Стояв, він ідеолог, керував ідеологією. І Суслов мав… добре це пам’ятаю, як Компан сказала: «Де не ввімкнеш кнопку, телевізор чи радіоприймач – скрізь або Івасюк, або «Піснярі»». Дуже добре пам’ятаю це. Івасюк перше місце займав. Мимовільний такий спогад у мене залишився, що 72-го року проти нього було. [Перерва].\nС.В.: Щодо знищення рукописів і книжок.\nЯ.Д.: То розказувала Апанович, вона там працювала багато років, то я то все досить докладно знаю, то все попропадало.\nС.В.: То все було в ЦНБ?\nЯ.Д.: Ні, пропала вся бібліотека Інституту історії, і Ви знаєте, згоріла [ідеться про пожежу в Державній публічній бібліотеці АН УРСР 24-26.05.1964. ] в 64-му році. А поза тим в інституті історії нищили всю україніку.\nС.В.: Що значить «знищили»?\nЯ.Д.: Украв. Вона пропала вся. Був там Крюков, він кілька років гуляв по Криму по ресторанах, на дачах, на курортах, за рахунок цих книжок, розпродував, знищував і так далі.\nС.В.: Але то була радше його особиста справа чи мав якийсь наказ?\nЯ.Д.: Ясно, мав.\nС.В.: Ну як ясно?\nЯ.Д.: Вони сказали так: все, що дожовтневе, - то все макулатура. То Суслов сказав: всю увагу зосереджуємо тільки на сучасність, на прославляння Брежнєва, Суслова та інших. А дожовтневе ми не досліджуємо, а досліджуємо тільки сучасне. Значить, якщо воно лежить у постійному фонді бібліотеки, там пилюка так далі, можна що хочете робити, знищити. Вони не потрібні, заважають інституту, ті книжки, бібліографія, книгарня, вона не потрібна. І він розтягав цю всю. Я на суді був. Шевелів казав, що питали – яка цінність, а він каже: яка цінність, то все макулатура. Перший секретар. Тепер ніхто не знає, де він є, його в Києві немає, не знаю, де він там є. [Перерва].\nС.В.: У справі книжки Драгоманова.\nЯ.Д.: Книжку надрукувала Раїса Іванченко, я добре її знаю. І тоді, коли почався наступ, то організували і погром цієї книжки. Цю рецензію писав Рубач, а підписався академік Супруненко, і Маланчук обіцяв йому члена-кореспондента чи академіка СРСР, так мені офіційно його співробітники розповідали. І звичайно, що після цього познімали всі роботи, людей і так далі. І частина людей, якщо тебе вже так критикували в такому, як «Комуністі» – це в «Комуністі» було - значить, ти не маєш ніякого доступу, ні працювати, ні друкуватись, перекриті всі шляхи до науки.\nС.В.: А точно чому Вас викинули? Бо Ви видавали Самовидця і ще хотіли видавати?\nЯ.Д.: То можете записати. Мене вигнали за що - мені сфабрикували, по-перше, характеристику, сфабрикована була характеристика.\nС.В.: В якому це році почалося?\nЯ.Д.: Ще було в 72-му році. Я пройшов одностайно конкурс, одноголосно, все добре було, навіть з Москви Шмідт був, який археографією керує, я зробив доповідь тоді, Гуслистий був, Скаба був, мене дуже похвалили, я розробив план видання всіх цих літописів, проект-проспект великий і все. А тоді у вересні я вертаюсь з роботи, і раптом мене викликають на МК, на місцевий комітет, думаю, щось мені будуть читати, я думаю, мабуть, мені квартиру дають чи що там, чи старшого чи що. Там присутні Шлепаков, Панібудьласка. І читають мені, що я звільнений з роботи в день повернення з відпустки. Я питаю: «Як з трудовлаштуванням?» – хтось там питання подав. «Якщо товариш Дзира звернеться до нас, ми йому дамо, влаштуємо». Але 11 років я був безробітний, і даремно було звертатися. Основна причина, чому мене звільнили, - значить, ми запланували серію джерел з історії України, мені вдалося видати Літопис Самовидця, і підготував я значною частиною Літопис Граб’янки. І знайшов навіть дисертацію Зерова Миколи, є тут у нас в рукописі, у відділі рукописів, про Граб’янку десь, я навіть кусок маю, можу Вам десь дати. І, значить, важка робота, там багато списків є, і вони перелякалися цієї роботи, а потім Величко…\nС.В.: Чому почали перелякалися, в якому розумінні?\nЯ.Д.: Історії України нема – це вітчизняна історія, це джерела з історії України, феодалізм увесь вони заборонили, тільки окремі штрихи, які стосуються зв’язків з Росією або якісь урочисті події, Хмельницький там, донські, запорізькі козаки, або там Шевченко, російські революціонери-демократи, революційні рухи спільні, отак от. А з чисто української історії забороняли навіть захист дисертацій будь-який. Тільки щоб це було на двох цих, як кажуть, биках: російська одна проблема, а друга українська, поєднують, тобто, «вітчизняна». А чисто української тоді – не дозволялося захищати і розробляти. А я пропонував, розробив цю тему з історії України, що не було кому виконувати, бо там у нас нікого немає, ну і звільнили, це одна проблема була. А друга проблема – я видавав «Історіографічні дослідження в Українській РСР», 7 випусків, і це так гонорово, на громадських засадах, писав листи скрізь по Україні, зв’язувався з людьми, розсилав сам навіть, сам передруковував, сам вичитував , рецензії, бо там в мене є редактори…\nС.В.: Без державної підтримки, без фінансової?\nЯ.Д.: Без фінансової, без державної підтримки, а почесно. У мене була одна проблема - джерела з історії України видавати, а друга історіографічні. Ну, то Ви знаєте, що там міг Гуржій [старший] там, чи Скаба, чи Калініченко чи там Шевченко – ну, підписати те все, а чорної роботи робити ніхто не буде. А автура у нас дуже широка була – і Львів, і Ужгород, і Харків, і Дніпропетровськ і так далі. Все на моїх плечах лежало, що треба це все організовувати. Завжди в мене було три, так би мовити, рукописи: один в друкарні, один на виробництві, другий я готую, а третій планую, розсилаю, звичайно, що люди живуть, наприклад, Гурницкий в Ужгороді, я ж йому не буду відсилати друкарські, треба швидко, самому вичитувати, все самому робити цю справу. А ці були такі люди, які там примазувались, підписували там до цього. Звичайно, що таки по діагоналі дивилися, щоб там якихось ідейних, політичних помилок не було. Наприклад, в мене вперше, я навіть не міг зрозуміти, коли я писав про Костомарова чи там інших учених ХІХ століття, то Сарбей мені каже: «Вітчизняні». Я не міг зрозуміти, як це Костомаров чи якийсь інший – «вітчизняний».\nС.В.: Це значить, він Вам казав, яку термінологію?\nЯ.Д.: Так, і це всі терміни давали, але це прямий приклад. І я навіть не уявляв собі, що так треба писати.\nС.В.: І це Ви мусіли так робити?\nЯ.Д.: Потім викреслювали, звичайно, це ж протокол, протоколюються, записуються усі зауваження, і потім перевіряється, чи зауваження всі виконані, і потім на зовнішню рецензію. То я 7 випусків підготував, «Історіографічні дослідження в Українській РСР». А оскільки воно Української РСР, то тоді зняли оце, і нема кому готувати ці випуски. І третя проблема – що я українською мовою розмовляв, бо після цього в Інституті жодна людина не розмовляє українською мовою, крім, може, Федора Павловича Шевченка. А так ніхто, ніякі ні відділи ніякі, засідання, нічого не ведеться українською мовою. А я постійно говорив українською мовою, за мною вже і Брайчевський ішов, і Компан ішла, кілька з молодих.\nС.В.:Це в 60-х роках?\nЯ.Д.: В 60-х, 70-х. А так буває, наприклад: відділи, я виступаю українською мовою, то стараються за мною йти, отак. А викорінили вже – мовляв, нема кому. Ніхто тону не задає, і ніхто не говорить українською мовою.\nС.В.: Це значить, коли я там іду, я там чую українську мову – то то штучно?\nЯ.Д.: То казка. То реклама. Там ніхто не розмовляє, ніхто не пише, жодна людина. Крім Федор Павловича Шевченка, може так ще Смолія. Я так його ближче не знаю. А так тих старших, що за моїх часів були співробітниками – жодна людина і не розмовляє, і не пише українською мовою. [Перерва].\nС.В.: То ще одна справа до Шелеста.\nЯ.Д.: Так. Вийшов мій Самовидець тиражем 30 тисяч. Розійшлося воно через тиждень, може, навіть і швидше. І я собі поїхав у відпустку, відпочиваю, повертаюся, а тут кажуть – друге видання, повторне, Літопису Самовидця, 25 тисяч. І ось, значить, цей тираж вийшов, я там деякі виправлення зробив. І я, наприклад, до Самовидця склав, у мене 175… я склав, 350 у мене було коментарів. І все те, що було пропольське і антиросійське, все це повикреслювали, все до одного. Типу - Гадяцька умова, і навіть таке, що в Хмельницького була там 200-тисячна армія, це все повикреслювали, це все познімали.\nС.В.: То на якому щаблі то зробили, вже в редакції?\nЯ.Д.: Ще в інституті, мені більшу половину коментарів повикреслювали.\nС.В.: То значить, що цензура вже не мала до роботи, а на щаблі наукової ради інституту?\nЯ.Д.: Так. І дуже мене били за те, що я «ї» увів. Це була ціла комедія, що Білодід виступав на Академії, це президент, за те що я ввів «ї», українську літеру, і що я націоналізував, мовляв, націоналістичну поліграфію створив у виданні Самовидця, що я відірвав її від російської палеографії. Оце мені такий ще закид робили щодо Літопису Самовидця. І потім Скаба робив закид, що я Грушевського процитував. А Скаба дивився, може, з півгодини, і зняв мені тоді портрет Куліша, Скаба. Там був портрет Куліша, і я вимушений був замінити Петровським. Бо Куліш знайшов і назвав Самовидцем і так далі, і це ж його заслуга – популяризація Самовидця – і викинули портрет Куліша. То Скаба не дивився так, то подивився ото портрет, а там казав, що «я на Вас покладаюся». Ну раз ти покладаєшся, то я вирішив процитувати Грушевського. В нього дуже гарні останні роботи є, особливо «Несколько слов об украинской историографии», якраз про Самовидця, «Самовидець Руїни», і я це зацитував. І оскільки, значить, то вже вийшов Літопис, а Скаба – секретар ЦК, то боявся хтось і писнути. То прізвище заслоняло таке велике. А потім виступав Скаба і каже: «Жили ми 60 років без Грушевського», якого чорта я посилався на Грушевського?! «Жили 60 років і ще можемо жити без нього завжди», так от на вченій раді. То я вже тоді в Інституті не працював, але це все в мій адрес було скеровано. [Перерва].\nНу фактично в 72-му році поняття «українська історія», «українські джерела» було ліквідоване. І в той час намагалися перевести на краєзнавство. Тобто, джерела якоїсь там області, якогось там району, якогось там конкретного періоду, але уже таке узагальнення, національне – це слово викреслювали, «українське» скрізь викреслювалося.\nС.В.: Але хто то, на науковій раді?\nЯ.Д.: То була вказівка зверху, а внизу то вже виконували, що так вживати не можна такого слова.\nС.В.: То Суслова?\nЯ.Д.: Ну я не знаю, звідки, я конкретно не можу сказати, але у нас уже було конкретно, що «український», «Україна» і «українець» - такого слова не можна вживати.\nС.В.: А чи Ви бачили такі й такі протоколи? Чи то тільки заходило під час нарад над якимсь рукописом?\nЯ.Д.: Всі знали, що того не можна вживати, і не вживали. А вживали – трудящі маси України, або «робітничий клас і селянство» України або щось таке, а «українець» і «Україна» в такому етнічному розумінні – тільки в географічному означенні можна було вживати. І роз’єднали там: досліджуєте Слобідську Україну, Західну Україну, а конкретно всю, в цілому – цього не дозволялось. І вся українська історія вона вивчалася виключно в соціальному, вульгарно-соціальному плані. Скрізь мусять бути два крила, скрізь мають бути два вороги. Кирило-мефодіївців візьміть, наприклад: там мусить бути праве й ліве, одне з другим бореться, одне друге знищує, а те, що залишається, на когось там дивиться очима, значить, когось наслідує. Ну Ви знаєте кого. Там, на російських революціонерів-демократів. Це все антинаукове було! І скрізь так мусить бути.\nС.В.: Мене цікавить, чи є якась адміністративна директива, чи то тільки вухо на вухо, і то виходить під час ради, коли є конкретний машинопис?\nЯ.Д.: Ні. Коли мене, скажімо, звільнили з роботи, прийшов Скаба сам і у видавництві познімав усі мої роботи з друку, щось із 10 було. Ось я маю про Граб’янку десь 70 сторінок машинопису, це зняли, Межигірський козацький літопис, це все зняли, вже з виробництва, гранки я маю. А тоді (пауза) списки були складені – ті, які заборонено друкувати. Бо в мене ще були з чеської, із чеської і словацької мови романи перекладав на українську мову, що мене били, що я діалектизми наводжу місцеві, слова, які спільні для нас і для словаків. І ось у той час його викликали в ЦК і сказали: «Запам’ятайте такі прізвища», просили редакторів, працівників, і вони знали: того, того, того не можна. Були складені конкретно списки. І казали, що було перекладено десь 127, з історії, і живі, і мертві. Не дай Боже комусь там було згадати Грушевського. Мої статті, мене цитували, наприклад, Пінчук, цитували вони мене, звичайно не називаючи прізвища, останнім часом вже, роботи.\nС.В.: А які інші рукописи вже готові?\nЯ.Д.: Яворницький. Яворницький був готовий до друку, Гапусенко його підготував. Іван Максимович Гапусенко підготував. Правда, він зробив помилку, я йому весь час підказував, що «здавай негайно один рукопис, якщо він вийде, то два останні, може, не затримають», а він хотів, щоб всі разом, і тоді заборонили Яворницького.\nС.В.: Це в якому році?\nЯ.Д.: В 72-му. А тепер вони нібито вже готують його. Там все готове було!\nС.В.: Але чи то буде видано під Гапусенко прізвищем?\nЯ.Д.: Я думаю, що ні, думаю, що ні. Інші теж, кирило-мефодіївці, були вже готові, вже у видавництві.\nС.В.: А хто то приготував?\nЯ.Д.: Бутич. Архівне управління.\nС.В.: А тепер хто будуть казати?\nЯ.Д.: А потім, наприклад, ось рукопис давали Сергієнку на рецензію, і він так само використав, як Голубницький Крип’якевича. Він в архівах не працював, а тримаючи це, і зарізав оце чотири томи. І написав ото свої роботи, звичайно, що вони викривлені, бо там акценти зроблені на те, чого джерела не підтверджують. Ідеологія, соус посипаний оцей, Сергієнко теж отакий співробітник. Бутич підготував, то нічого чванитись, що вони це підготували. Вони нічого не робили, бо там зараз в Інституті історії немає людини, яка би прочитала палеографію. Якщо я завтра буду, я Вам покажу, Панашенко в палеографії, там 5 тисяч помилок.\nС.В.: Знаю цю книжку.\nЯ.Д.: Я Вам принесу і покажу Вам. Я Вам покажу палеографію, цю книжку, там 5 тисяч помилок. Я Пріцаку віддав, щоб він виправив.\nС.В.: То добре, що Пріцак то має.\nЯ.Д.: Він мене просив, щоб я йому дав. Там море помилок, на одній сторінці буде з півтори сотні. Я все не зумів переправити, бо я не маю доступу, до архівів мене ж не пускають, бо у нас, щоб в архіві працювати, треба, щоб взяли відношення з інституту, що ти хочеш працювати. А так ти з вулиці, тебе ніхто не пустить, будь ти доктором, ким ти хочеш бути, ти не маєш можливості. Навіть у відділі рукописів треба мати папір, що тебе просять працювати над даною темою і так далі. А так що я – ну що я можу – я можу тільки працювати над друкованою літературою, якщо ще й друкованої немає – що можна створити? [Перерва].


Ділити податки порівну запропонували мери чотирьох міст на прес-конференції у Вінниці\nДілити податки порівну запропонували ...\n«Не так важливо, де саме треба було зустрітися, та головне, щоб не в Києві, — наголосив В. Гройсман. — Ми продовжимо традицію таких зустрічей, бо їх підтримали члени Асоціації міст України (АМУ). Це своєрідний приклад децентралізації влади».\nЗа словами міського голови Харкова Михайла Добкіна, в умовах кризи керівники органів місцевого самоврядування залишилися сам на сам з проблемами територіальних громад. Проблеми у всіх однакові. Вони відрізняються хіба масштабами, залежно від території та кількості членів громади. Одним із рятівних засобів, на думку учасників зібрання, може стати прийняття закону «Про місцеві податки і збори». Проект документа, підготовлений членами АМУ, уже подано до парламенту. Міські голови вважають: треба чітко визначити усі можливі надходження до місцевих бюджетів, а головне — змінити існуючий нині розподіл загальнодержавних податків. Їх варто розподіляти хоча б навпіл — половину залишати громаді, стільки ж віддавати центру. Поки що кожна громада залежна від «доброго дядька» з Києва. За словами віце-президента АМУ Мирослава Пітцика, на утримання інфраструктури міських територіальних громад (у середньому в державі) припадає аж... вісім відсотків коштів, закладених у структурі бюджету. Однак реально витрачається у двічі менше. Бо кошти доводиться перенаправляти на фінансування делегованих радам повноважень — охорону здоров’я, соціальний захист тощо. Загалом у масштабах держави це становить приблизно п’ять мільярдів гривень. Таку суму витрачають на утримання Державної податкової адміністрації, наголосив Мирослав Пітцик.\n— До місцевого самоврядування не доходять кошти траншів МВФ, — каже міський голова Херсона Володимир Сальдо. — Ми тільки чуємо про них, але це — як в анекдоті: висилаю вам долари факсом.\nНадмірна централізація владних повноважень, переконані керівники міст, призводить до руйнації держави. Саме так зазначено у зверненні, спрямованому учасниками зібрання на адресу уряду та Верховної Ради. «Ініціативи місцевого самоврядування щодо тарифної політики, впорядкування бюджетного процесу та комунального менеджменту частіше ігноруються урядом і парламентом, аніж беруться до уваги», — наголошують учасники зібрання. Тому настав час відверто заявити про неможливість подальшого ігнорування центральною владою законних прав та інтересів місцевих територіальних громад, необхідність негайного розширення повноважень самоврядування, найперше — у бюджетній сфері.\nУ Вінниці гостей зацікавив Центр адміністративних послуг «прозорий офіс», створений у міськраді. Його впровадження спростило процедуру отримання документів дозвільного характеру як для підприємців, так і для інших категорій громадян. «Вінниця, без сумніву, перегнала Харків за якістю доріг, — зазначив Михайло Добкін. — Будемо наздоганяти вас, адже Харків готується до Євро-2012»\n10 квітня 2009 - 01:44


В Ірпені Почесна варта НГУ проведе флешмоб з військовим оркестром – ITV\nВ Ірпені Почесна варта НГУ проведе флешмоб з військовим оркестром\n22 бер 14:53, 2019\n23 березня Навчально-спеціальний батальйон – Почесна варта НГУ спільно зі зведеним оркестром військових частин 3027 та 3030 проведе флешмоб, присвячений 5-й річниці створення Національної гвардії України.\nФлешмоб пройде у Києві, Ірпені та Вишгороді.\n26 березня Національній гвардії України виповнюється 5 років. Вона є однією з основних складових сектору безпеки та оборони України – сил, які стоять на захисті українського народу, державності, незалежності та цілісності України, – говориться в релізі Почесної варти НГУ.\nІсторія Нацгвардії розпочалася за умов складної суспільно-політичної ситуації у державі. Тоді, у березні 2014 року, до складу нового військового формування увійшли близько 500 добровольців з Майдану та військовослужбовців внутрішніх військ, які з перших днів приймали участь у антитерористичній операції на сході країни.\nТож з нагоди 5-ти річного ювілею НГУ військовослужбовці Першої Президентської бригади оперативного призначення імені гетьмана Петра Дорошенка у Києві та Київській області проведуть флешмоб -показовий виступ спеціального батальйону Почесної варти в супроводі військового оркестру. У виступі гвардійці продемонструють глядачам своє вміння будувати фігури та виконувати стройові елементи.\nЧас проведення виступів:\nО 10:00 Михайлівська площа, м. Київ\nО 12:00 Центральна площа, м. Ірпінь\nО 15:00 площа Шевченка, м. Вишгород\nАкредитація журналістів проходитиме 22 березня з 12:00 до 18:00 за телефоном: (097)-812-18-31 Олександра.


П’яний водій збив п’ятьох дітей і втік з місця ДТП – iBilingua\nYou are here: Home / Події / П’яний водій збив п’ятьох дітей і втік з місця ДТП\nП’яний водій збив п’ятьох дітей і втік з місця ДТП\nВ Івано-Франківській області, у селі Колінці, поліція відшукала та затримала водія, який скоїв наїзд на п’ятьох дітей. П’яний чоловік поставив авто у гараж і ліг спати.\nПро це повідомляє прес-служба Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.\n“60-річний житель, керуючи власними “Жигулями”, на сільській вулиці не впорався з управлінням машиною та вчинив наїзд на групу дітей, які рухалися узбіччям дороги в попутному напрямку. В результаті аварії троє дівчаток і два хлопці отримали травми різної тяжкості та були доставлені до лікарні”, – зазначається у повідомленні.\nПрацівники поліції розшукали автомобіль, яким було спричинено тілесні ушкодження неповнолітнім, та його водія в одному з господарств села, де трапилася аварія.\nПідозрюваного затримано за ст.208 Кримінального процесуального кодексу України. Йому інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами).\nВідомо, що трагедія сталася 26 червня у селі Колінці Тлумацького району близько 23 години. У ДТП постраждали діти віком від 13 до 15 років. Двом із них призначено амбулаторне лікування, трьох неповнолітніх медикам довелось госпіталізували.


Громадянам країн СНД заборонили в'їзд до Росії без закордонних паспортів. Українці - виключення\nПередбачалося, що з 1 січня 2015 року громадяни всіх країн СНД, за винятком держав-членів Митного союзу (Білорусь, Казахстан), будуть в'їжджати до РФ тільки на підставі закордонних паспортів. Однак до першого січня з трьох "проблемних" країн СНД, громадяни яких минулого року в'їжджали до РФ за внутрішніми паспортами (Україна, Таджикистан і Киргизія), питання про в'їзд за закордонними паспортами вдалося вирішити тільки з Таджикистаном, повідомляє РИА Новости. З 1 січня 2015 року громадяни Таджикистану будуть в'їжджати до Росії за закордонними паспортами. Про те, що авіакомпанії і залізниця Таджикистану припинили продавати квитки до Росії за внутрішніми паспортами, Мінтранс цієї країни повідомив ще в листопаді 2014 року. По Киргизії питання про в'їзд за закордонними паспортами було відтерміновано, оскільки держава попросила допомоги щодо створення системи виготовлення подібних документів, повідомив раніше глава ФМС Росії Костянтин Ромодановський. Він розраховує, що найближчим часом це питання буде вирішено. Крім того, за своїм внутрішнім паспортам якийсь час ще зможуть в'їжджати до Росії і громадяни України. "По Україні питання поки підвішане", - сказав глава ФМС. Заступник голови профільного департаменту ФМС РФ Дмитро Демиденко пояснив журналістам, що режим в'їзду за внутрішніми паспортами між РФ і Україною не зміниться, поки не буде переглянуто міжурядову угоду. "Що стосується України, то питання регулюється міжурядовою угодою. Поки не буде переглянута міжурядова угода, ніяких змін не буде", - сказав Демиденко. Читать больше на Unian.net\nПостоянный адрес материала: http://news-rbk.ru/64774-news.html


"Вчора багато хто почув мої слова, але не відчув мій біль!" - Митрополит Лонгін\n08:54:28 неділя, 03 липня, 2022\n"Вчора багато хто почув мої слова, але не відчув мій біль!" - Митрополит Лонгін\n07 June 2022 -16:50\nВерховний клірик України Митрополит Лонгін відповів тим, хто засудив його за проповідь, в якій він подякував патріарху Кирилу за благословенну війну.\nНапередодні, у день прославлення у лику святих блаженної Ксенії Петербурзької Митрополит знову вийшов до парафіян із проповіддю, в якій попросив святу випросити прощення гріхів та допомоги для всіх православних людей.\nВін також зазначив, що його проповідь викликала резонанс. Йому дзвонили і писали, як із вдячністю, так і з невдоволенням.\n«Я вчора сказав проповідь, яку не всім було приємно почути. І я всю ніч думав, чому не всім вона припала до душі.\nЯ зрозумів, що люди можуть чути та читати наші слова, але люди не відчувають наш біль, нашу душу, наше серце.\n…Я цієї ночі зрозумів - люди читають, чути, ходять до церкви, читають слово Боже, але люди не приймають Господа», - наголосив Митрополит.\n«Хто вчора почули мої слова, але не відчули мого болю, я не бажаю їм поганого, але кажу-прийдіть, подивіться, як матері ховають своїх дітей, солдатів… про що я можу я говорити нашим сиротам… якщо ми братський народ, і ми теж люди, Господь нам дав цю державу, і ми маємо її захищати.\n...А якщо ви не чуєте біль та скорботу наших дітей та матерів, значить у вас не залишилося нічого людського», - зазначив у своєму зверненні до парафіян Верховний клірик України Митрополит Лонгін.Також священнослужитель наголосив, що незважаючи на всі труднощі та проблеми, «я залишаюся разом з нашим народом, разом страждатимемо і молитимемося, Господь почує і помилує нас».\nНагадаємо, митрополит Української православної церкви, що відокремилася від Московського патріархату, Лонгін «подякував» патріарху Російському Кирилу за «благословенну війну».\n"Спасибі" за ваше благословення. За те, що гинуть люди та проливається кров. За те, що ви бомбите наші храми та монастирі. За те, що гинуть наші ченці та священики. Спасибі, Ваша Святість, за "велике та важливе" ваше благословення на кровопролиття", - заявив настоятель Банченського монастиря.\nМитрополит УПЦ МП Лонгін "подякував" патріарху Кирилу за благословення війни


Мікроскоп Optika B-150POL-B 40x-400x Bino Polarizing замовити | Кращі ціни, відгуки | TORGTIME\nКод товару: 5707-17\nСерія мікроскопів B-150 була розроблена для задоволення всіх вимог навчальних лабораторій. Моделі цієї серії здійснюють всі базові функції, необхідні для початкового рівня наукової мікроскопії. Широкий асортимент включає монокулярные, бінокулярні светлопольные моделі, поляризаційні мікроскопи і мікроскопи з акумулятором. Якість оптики та освітлення, надійність механічних частин і відмінне співвідношення ціна/якість визначають мікроскопи Optika серії B-150, як кращі у своїй категорії.\nМетод мікроскопії: поляризація світла\nЗбільшення об'єктивів: 4х, 10х, 40\nПредметний столик: поворотний, Ø120мм, кут обертання 360º, крок 1º, з затискачами для зразків\nКонденсор: Аббе 1.2 N. A.\nВідкидний фільтр поляризатор\nВисувний фільтр аналізатор\nОб'єктиви: DIN, HC, Ахроматичні (4/0.10 160/0,17, W. D. 15.2 мм; 10/0.25 160/0,17 W. D. 5.5 мм; 40/0.65 160/0,17 W. D. 0.45 мм): 3шт\nФільтр: поляризатор: 1 шт, аналізатор: 1шт\nМережевий адаптер: (Input: 100-240V, 0.3 А; Output: 5V, 500mA, довжина: 1.5 м): 1шт\nЛінійні розміри мікроскопа, мм: 335x170x215\nРозміри в упаковці, мм: 420х360х360\nВага мікроскопа, кг: 3.87\nВага в упаковці, кг: 5.1\nОсобливість даного мікроскопа полягає в тому, що він дозволяє проводити вивчення зразків як в світлому полі, так і в поляризованому світлі. Таку варіативність забезпечують відкидний фільтр-поляризатор і зсувний фільтр-аналізатор.\nСвітлодіодне підсвічування мікроскопа плавно регулюється по яскравості з допомогою регулятора яскравості і по інтенсивності з допомогою ірисовою апертурної діафрагми. Діафрагма оснащена тримачем фільтрів діаметром 32 мм\nВисота підняття предметного столика регулюється за допомогою гвинтів макро і мікрометричним фокусування. Конструкцією передбачено диск контролю натягу гвинтів фокусування, що дозволяє при необхідності зафіксувати мікроскоп сфокусованим на зразку. Ця особливість дозволяє з більшою точністю виробляти фокусування. Спеціальний круглий поворотний столик оснащений розміткою від 0 до 360 градусів і має фіксуючий гвинт. Столик обладнаний пружними препаратодержателями. Опціонально може бути оснащений препаратоводієм з ноніусом.\nМікроскоп має розумну межу збільшень для поляризаційної мікроскопії: від 40х до 400х. Об'єктив 40х має підпружинену конструкцію, що не дозволяє пошкодити об'єктив зразок при надмірному піднятті предметного столика. Конденсор може бути використаний як іммерсійне, хоча при базовому збільшенні в цьому немає особливої необхідності. Поверхня тубуса покрита чорним анодованим покриттям Type III, надійно протиставленим стирання і корозії.\nПризначений здебільшого для лаборантів, студентів і викладачів археологічних та біологічних факультетів. Буде цікавий з точки зору універсальності (світле і поляризаційний). Рекомендований для дослідних і навчальних лаораторій.\nІталійська компанія OPTIKA SRL протягом 50 років є одним з лідерів у виробництві професійних мікроскопів і аксесуарів, що покривають практично всі області мікроскопічних досліджень. Компанія постійно прагне до інновацій і піклується про свого клієнта, не забуваючи про високій якості продукту, зручності і простоті використання. При належному користуванні мікроскопи Optika розраховані на довгі роки роботи.\nПоворотний з зажимами


Молдовським геям є за кого голосувати\n18 листопада 174\nОлег Брега, активіст, журналіст, волонтер ЛГБТ-центру "ГендерДок-М",який відкрито виступає за рівноправність і недискримінацію ЛГБТ, візьме участь у парламентських виборах в Молдові, що відбудуться 30 листопада.\nОлег Брега балотується на посаду депутата в Парламенті Республіки Молдова, повідомляє, повідомляє "ГендерДок-М".\nШість з дев'яти членів Центрвиборчкому проголосували за включення імені незалежного кандидата в бюлетень для голосування. Протягом жовтня Олег Брега збирав підписи громадян країни на свою підтримку, 2284 з них визнали дійсними.\n«Я радий, що розум і закон перемогли. Виборчий кодекс говорив, що правда була на моєму боці. Сьогодні ми спостерігаємо результат демократичного голосування в Центрвиборчкомі», - сказав він після того, як його кандидатура була зареєстрована ЦВК.\nТаким чином, на цей момент ЦВК зареєструвала 22 передвиборчих конкурента, серед яких 19 політичних партій, один виборчий блок і двоє незалежних кандидатів.


Бірючина звичайна – розмноження, садіння і догляд | Ремонт та вироби своїми руками\nБірючина звичайна – розмноження, садіння і догляд\nЯк садити бирючину звичайну\nХвороби у Бирючини звичайної\nБірючина звичайна – це вічнозелена рослина, чагарник. Часто використовують для прикраси вулиць, паркових зон і дачних ділянок. Є декоративним рослиною і живоплотом. Бирючина відноситься до сімейства Маслинних. Походження цієї рослини Китай, Європа і Азія. Стійка до низьких температур і засух. У сильну спеку, виживає такий чагарник, без поливу.\nБирючина звичайна (ligustrum vulgare (на латині) – в залежності від виду, може бути:\n• Бирючина вічнозелена;\nПро види Бирючини, садінні та догляді в нашій статті.\nВ руках досвідченого садівника, така рослина, як бирючина, може перетворитися в різні фігури. Жива огорожа, конус, куля і навіть популярні персонажі, можуть вийде з цього чагарника. Рослина виглядає дуже декоративно і прикрасить будь-який простір.\n• Ауреум – висотою до 1.5 метрів. Листочки зелені з жовтуватою облямівкою. Цей сорт, дуже любить сонце. Виростаючи в тіні, листя втрачають свій незвичайний забарвлення. Морозостійкий, тільки в лютий мороз потрібно вкрити чагарник;\n• Глаукум – у висоту, сягає 1 метра. Листки видовженої форми, мають сизий наліт і білу обідок;\n• Атровиренс – відрізняється від решта видів, значним розмірів. Колір листя темно – зелене, однорідний;\n• Бирючина блискуча – даний вид. Дуже популярний в Європі. Цей чагарник використовують для виготовлення огорож. Але в кліматичних умовах Росії, такий вигляд із-за морозів не виживає;\n• Бирючина Японська – найчастіше росте в Японії та Кореї. Висота невелика, чудово переносить тінь. Цвіте дрібним суцвіттям і швидко відцвітає;\n• Бирючина Йбота – популярна в Японії і Китаї. На своїй батьківщині у висоту досягає 2.5 метрів. Але в наших широтах, досягає не більше 1.5 метрів;\n• Бирючина Амурська – цей вид чагарнику, так само часто застосовують для озеленення територій. Цвіте рослина влітку, а до осені на чагарнику з’являються дрібні чорні ягоди.\nГоловне потрібно пам’ятати, що ягоди бирючини отруйні. Садити бирючину, краще в місцях, де не вітряно. На зиму, в сильні морози, кущі потрібно вкривати.\nКущ бирючина — досить холодостійка рослина, невибаглива до ґрунтової складу, але не любить піщаний грунт. Росте молоде рослина дуже швидко, потім зростання дещо сповільнюється. Незважаючи на невибагливість чагарнику, для кращої декоративності, бажано підбирати відкриті місця з вологим грунтом.\nСадити поодинокі кущі та огорожа, можна однаково. Для цього потрібно підготувати яму 40 см, після того, як кущ посадили, засипаємо яму грунтом, який попередньо перемішуємо з вапном, золою і мінеральними добривами. Бирючина не любить рости поряд з великими деревами, враховуйте це вибираючи місце для посадки.\nПересаджувати кущі, можна в будь-який час.\n• Полив потрібно тільки перший час і в сильну спеку;\n• Біля стовбура, краще замульчувати торфом, перегноєм або просто опалим листям;\n• Навесні під кущі потрібно вносити органічні добрива;\n• У зимовий час, під час снігопаду, на кущі потрібно кидати на багато снігу, а весною залишити до природного танення.\nОбрізка бирючини проводиться по мірі необхідності. Пагони на бирючине з’являються дуже швидко, тому навіть якщо ви одріжете кущ практично до кореня, нічого страшного в цьому немає. Іноді це навіть допомагає рослині краще рости.\nСтригти кущі бирючини для огорожі, можна відразу почнуть зростати чагарники. Спочатку потрібно вкоротити верхівки, потім, коли пагони підростуть на 15 см, обрізку повторюють. Потім зростання кущів, краще контролювати, до півметра достатньо для наших широт. Бирючина такої висоти, краще переносить морози.\nБирючини зазвичай не схильна до хвороб і нападів шкідників. Якщо підвищена кислотність грунту, може з’явиться борошниста роса або темні плями на листочках. На молоді чагарники, може напасти червець, а дорослі попелиці. Для профілактики цих проблем, потрібно регулярно обприскувати спеціальними розчинами, які можна придбати в спеціалізованих магазинах.\nРозмноження чагарників зазвичай проходить через: насіння, живці, відсадки і поросль. Розмноження насінням проводиться, тільки в промислових масштабах. Приживаються тільки 60% насіння, тому такий спосіб вважається дуже складним.\nБільш простий спосіб – це посадка в землю живців. Робиться так:\n• Встромляємо в землю черешок, зверху замотуємо поліетиленовим кульком. Всередині, створюється парниковий ефект і підтримується вологість. В кульку потрібно зробити маленький отвір, щоб не з’явилася цвіль;\n• Живці потрібно залишити в землі до весни, таким чином корінь зміцниться і можна буде пересаджувати в потрібне місце.\nДогляд за живцями полягає в тому, щоб їх берегти від прямих сонячних променів і сильних морозів.


Auction - Голландський аукціон! Довгострокова оренда комерційних приміщень 39,9 м.кв в центрі м. Мостиська Львівської області - Zakupki.prom.ua\n₴3,790.00 including VAT\nApr 19, 17:04 – Apr 30, 16:38\nApr 19, 17:04\nApr 19, 17:04 – May 7, 16:38\nОренда приміщення на цокольному поверсі … адміністративної будівлі. Центр міста, розвинена інфраструктура, зручний під'їзд. Окремий вхід . Поряд поштове відділення, через Електроенергія та інші комунікацій.\nУкраїна, 81300, Львівська область, м. Мостиська, вул. Грушевського, 17


Ситуація в Афганістані: таліби наступають на Кабул, американці евакуюються — DSnews.ua\nСитуація в Афганістані: таліби наступають на Кабул, американці евакуюються\nБойовики радикального руху Талібан розпочали наступ на столицю Афганістану місто Кабул\nнеділя, 15 серпня 2021, 11:35\nПро це йдеться в повідомленні прес-служби МВС Афганістану, передає "ДС" з посиланням на Reuters.\nЗазначається, що бойовики ведуть наступ на місто на всіх напрямках.\nВодночас Associated Press із посиланням на уповноважених афганських чиновників повідомило, що таліби вийшли на околиці Кабула, але бойових дій ще не було.\nЯк пише Telegram-канал NEXTA, офіційний представник Талібану в Катарі заявив, що таліби отримали наказ не просуватися до центру афганської столиці – зараз тривають переговори з владою про можливість здати місто без бою.\nAP з посиланням на офіційні джерела повідомляє, що станом на 15 серпня таліби утримують усі прикордонні пункти Афганістану, країну можна покинути лише через аеропорт Кабула.\nСтаном на 15 серпня урядові сили з великих міст утримують лише столицю — Кабул. Загалом афганські війська контролюють лише шість з 34 столиць провінцій країни.\nНа тлі фактичного оточення Кабула США евакуйовують представників своєї дипмісії з міста. Для цього використовують гелікоптери, пише Bloomberg. Президент США Джо Байден наказав завершити евакуацію дипломатичного персоналу з Кабула у найближчі 36 годин.\nЯк писала "ДС", радикальний ісламістський рух "Талібан" почав наступ на території Афганістану після того, як 25 квітня з країни почали виведення своїх військ США та їхні союзники.\nЗа останні дні "Талібан" здобув майже усі ключові міста Афганістану: 12 серпня узяв під контроль Кандагар — друге за величиною місто країни, 13 серпня здобув ще чотири столиці афганських провінцій, а 14 серпня – столицю провінції Балх Мазарі-Шаріф, четверте за величиною місто Афганістану та головний торгово-транспортний вузол на півночі країни.\nНапередодні бойовики "Талібану" без бою взяли Джелалабад – останнє ключове місто Афганістану, крім столиці Кабула.\nРаніше президент США Джо Байден заявив, що наступ руху "Талібан" в Афганістані не змусить змінити плани виведення американських військових з цієї країни, однак США надалі підтримуватимуть афганські урядові сили з повітря та боєздатність ВПС Афганістану. "Вони (афганці — ред.) мають боротися за себе самих, за свій народ. Їх більше, ніж руху "Талібан". Але вони повинні хотіти битися", — сказав тоді Байден.\nНа тлі наступу Талібану в Афганістані працівникам посольства США в Кабулі доручили знищити секретні документи та будь-які предмети, "які можна використовувати не за призначенням, а з метою пропаганди".\nВідзначимо, протягом серпня ВПС США кілька разів атакувала позиції Талібану. Востаннє вчора, 14 серпня, сили США завдали авіаударів по формуваннях "Талібану" в районі аеропорту Кандагар на півдні Афганістану — одного з ключових міст, які вдалось захопити бойовикам.


Строллу довелося повністю викластися у Канаді для фінішу в топ-10 - Інтерв'ю: перегони формула 1\nГоловна » Інтерв'ю » Строллу довелося повністю викластися у Канаді для фінішу в топ-10\nПілот Racing Point Ленс Стролл сказав, що для прориву із 17-го на дев’яте місце на Гран Прі Канади йому довелося викластися на максимумі.\nРезультат Стролла в Канаді став полегшенням для команди із Сільверстоуна, яка до цього не набирала очок у двох гонках, хоча в Барселоні представила багато оновлень боліда.\nУ третій практиці на боліді канадця відмовив оновлений двигун Mercedes, після чого команда змушена була встановити стару специфікацію, яку Стролл використовував у кваліфікації та гонці.\nЯк і Макс Ферстаппен, пілот Racing Point стартував на гумі Hard, тому протримався на трасі досить довго і перед пітстопом, де йому встановили Medium, Стролл займав восьму позицію. Тоді він втратив дві позиції, але завдяки обгону Карлоса Сайнса фінішував дев’ятим.\n«Я відклав всі емоції на стіл - і просто постійно атакував, - сказав Стролл. - Я насолоджувався кожною хвилиною гонки. Я був повністю відданий справі з першого кола до самого фінішу. Мені вдавалися гарні обгони: Джовінацці, Переса у шпильці, Сайнса у боротьбі за дев’яте місце. Це була чудова гонка, я її запам’ятаю.\nНа трасі було виконано багато роботи - старт, темп, обгони. Я радий цьому, довелося для цього попрацювати. А зробити це вдома - щось особливе.\nЧерез відмову двигуна я трохи відкотився назад, не їздив у третій практиці, це позначилося на кваліфікації та гонці. Але ми все одно здобули два очки - просто фантастика!»\nВласник команди Лоренс Стролл сказав, що подібний результат підштовхне команду вперед.\n«Усій команді це було потрібно, кожному це було необхідно, - сказав він Motorsport.com. - Я не міг бути більш щасливішим. Ми привезли деякі оновлення, ми знали, що ця траса нам трохи краще підходить, тому ми справді сподівалися побачити дві машини у Q3.\nУ нас були вищі очікування перед вибухом двигуна у практиці, ми відкотилися назад, поставили старий двигун. З новим двигуном ми, мабуть, пройшли б до Q3, або були б близько. Це було розчарування.\nАле в гонці він виступив безпомилково, працював із гальмами та гумою так, як йому сказали. На кожному колі у нього був чудовий темп. Я дуже радий, що це сталося вдома».\nКерівник команди Отмар Сафнауер похвалив Стролла за виступ у Канаді.\n«Це підштовхує команду, оскільки ми побачили, що можемо добре виступати, як це було у минулому, - сказав він Motorsport.com. - Ленс виконав чудову роботу, обережно ставився до гуми та гальм, шини могли б витримати до кінця.\nВін дещо застряг за Сайнсом і декілька кіл не міг його обігнати, тому Квят наблизився до нього. Але оскільки гума була свіжішою, після обгону він швидко відірвався від Toro Rosso».


Підготовка до обласних етапів олімпіад з дисциплін – українська мова, математика, інформатика та комп’ютерна техніка, інженерна та комп’ютерна графіка.\nМайстер-клас «Методи фасилітації у викладанні».\nЗасідання відбулося в теплій та дружній атмосфері. Після першого питання голова ради директорів Баршай Ольга Костянтинівна закликала директорів коледжів до створення нових методичних об’єднань, адже за підсумками року можна зробити висновок, що проведення таких засідань корисно впливає на роботу викладачів Запорізької області.\nНу і звісно, найзапекліша дискусія відбулась під час обговорення другого питання. Завідувач навчально-методичним кабінетом ЗКР НУ «Запорізька політехніка» Винокурова Ірина Володимирівна спробувала як можна детальніше описати зміни, котрі були внесені до порядку підвищення кваліфікації в грудні місяці 2019 року. Адже питання компетентності викладача стає на першому місці при працевлаштуванні та майбутній атестації педагогічних працівників.\nПісля плідних дискусій директорам було запропоновано взяти участь у майстер-класі, котрий підготувала голова циклової комісії професійної та практичної підготовки нашого коледжу Слободяник Олена Олегівна. Пані Олена вирішила підняти одну із головних проблем сучасного суспільства, а саме - «Емоційне вигорання». Директорам була надана можливість більш детально розібрати дане питання та знайти всі можливі шляхи рішення цієї проблеми, аби використовувати отриману інформацію в роботі не тільки з студентами, а ще й зі своїми підлеглими.\nХочеться відмітити те, що Рада директорів Запорізької області робить великий внесок в освіту нашого регіону, адже необхідність зустрічатись та колегіально вирішувати низку проблем, приймати важливі рішення є більш значимим аніж кожна думка окремо. Сподіваємось на подальшу плідну спрівпрацю!


Олег Винник - підкорювач жіночих сердець - lviv-future.com.ua\nЙого феномен полонить і закохує серця з першого слова, з першої ноти, з першого подиху. Комусь для того, щоб завоювати серце дівчини потрібно неабияк напружитися або навіть пройти курси зі зваблення. А Олег Винник запросто може підкорити серця мільйонів жінок.\nНа питання: “У чому ж секрет такої загальної любові?”. Сам артист відповідає, що він не знає, так виходить само собою. Виходячи з цього, можемо сказати, що у нього справжній дар, не підвладний поясненням і науці. Його концерти в будь-якому куточку України – аншлагова подія, а квитки на Олега Винника розкуповуються з блискавичною швидкістю в перший же день відкриття продажів.\nБагато прихильниць вважають його пісні не просто шедеврами української естради, а навіть цілющими. Серед його хітів шаленою популярністю користуються:\n‘Ти в курсе’\n‘Як жити без тебе “;\n‘Світська левиця’ і багато інших композицій.\nНародився і виріс Олег Винник в селі Вербівка на Черкащині. Доля закинула його в далеку Німеччину, де він знайшов славу як кіноактор не тільки в межах цієї країни, а й у Швейцарії та Австрії.\nМрією артиста завжди була сольна кар’єра на рідній Україні. Тому Олег Винник повернувся – і не прогадав. Комусь може здатися, що він з’явився з нізвідки. Адже у багатьох зірок шлях до слави займає роки, а у деяких – десятиліття. А тут якийсь сексуальний блондин відразу підкорив практично всю жіночу половину України.\nГероїнями його текстів мріє опинитися кожна дівчина, щоб про неї співали пісні і клялися в неземній любові. Олег Винник знає, що потрібно його прихильницям – увага і відчуття того, що кожна з них – особлива. Тому артист і тримає потай своє особисте життя. Такий хід не засмучує прихильниць і завжди залишає промінчик надії, що кожна може полонити його серце.\nКрім приголомшливої сольної кар’єри, Олег Винник є членом журі телевізійного талант-шоу “Х-Фактор”.\nНайбільший список нагород припав на 2018-2019 роки. За досить короткий період Олег Винник:\nстав найкрасивішим чоловіком 2018-го країни за версією журналу “Viva”;\nна премії “Жар-Птиця 2018” став співаком року і отримав нагороду “Народний хіт”;\nна четвертій церемонії нагородження M1 Music Awards виборов три звання: “Співак Зими”, “Проект Осені” і головну – “Співак року”;\nна “Новорічній музичній платформі” його композиція “Як жити без тебе” стала кращою піснею року, що минає 2018 роки;\nна церемонії нагородження премії YUNA отримав статуетку як “Народний вибір читачів” Отдохни “;\nвід редакції журналу “Хочу” став володарем звання “Улюблений співак України”.\nНа питання “У чому ж секрет загальної любові” ми знайшли відповідь – потрібно було просто народитися Олегом Винником.


Більшість українців проти особливого статусу Донбасу – опитування – Вільне життя\n02.05.201602.05.2016By Вільне Життя\nБільшість громадян України – 56,4% – не підтримують надання Донбасу особливого статусу.\nПро це свідчать результати соціологічного дослідження Центру Разумкова “Ставлення громадян до ситуації на Донбасі”, переданого Укрінформу.\n“Переважна більшість громадян України не підтримують надання Донбасу особливого статусу (56,4%), підтримують таку ідею близько чверті опитаних (23,8%), ще 19,8% респондентів не змогли визначитися з відповіддю на питання”, – йдеться у повідомленні. Як зазначається, надання особливого статусу Донбасу не підтримує абсолютна більшість жителів Центрального та Західного регіонів, а також відносна більшість жителів Південного регіону та Донбасу (тієї частини, яка контролюється Україною). У Східному регіоні відносна більшість опитаних підтримує надання Донбасу особливого статусу.\nВодночас, як свідчать результати дослідження, ідею проведення виборів на окупованих територіях Донбасу до взяття їх під контроль українською владою не підтримує абсолютна більшість населення України (52,5%), підтримують таку ідею 31,2% опитаних, решта – не змогли визначитися з відповіддю на запитання. Не підтримує цю ідею абсолютна більшість опитаних у Центральному та Західному регіонах та відносна більшість – у Східному регіоні й на Донбасі. У Південному регіоні частки респондентів, які підтримують (31,2%) та не підтримують (33,5%) цю ідею статистично значуще не відрізняються.\nКрім того, відносна більшість опитаних не підтримує амністію для всіх учасників сепаратистських рухів, які не вчинили тяжких злочинів (42,3%), підтримують таку ідею 31,2% респондентів, решта – не змогли визначитися з відповіддю на запитання. Не підтримує таку ідею абсолютна більшість жителів Західного регіону та відносна більшість жителів Центрального регіону. Підтримує таку ідею відносна більшість опитаних на Півдні та Донбасі. У Східному регіоні частки респондентів, які підтримують (36,7%) та не підтримують (36,5%) цю ідею статистично значуще не відрізняються.\nПри цьому відносна більшість населення України підтримує припинення будь-яких економічних зв’язків між Україною та територіями ДНР і ЛНР (включаючи соціальні виплати, постачання енергоресурсів, закупівлю вугілля тощо) до повного встановлення Україною контролю над цими територіями (45,9%) та позбавлення українського громадянства громадян України, які підтримали російську агресію проти України, анексію Криму, сепаратистські рухи на Сході і Півдні (45,5%). Не підтримують ці ідеї близько третини опитаних (33,3% та 34,0%, відповідно). Ці ідеї підтримує абсолютна більшість опитаних у Центральному та Західному регіонах та не підтримує абсолютна чи відносна більшість у решті регіонів.\nВідносна більшість опитаних (35,9%) негативно оцінює поточні результати Мінських домовленостей щодо ситуації на Донбасі. Позитивно оцінюють ці результати 16,6% респондентів, а нейтрально – 24,3%. 10,0% опитаних нічого не знають про ці домовленості, а 13,1% респондентів не змогли визначитися з відповіддю на заитання. Негативно оцінює поточні результати Мінських домовленостей відносна більшість опитаних у всіх регіонах України.\nДослідження проведене соціологічною службою Центру Разумкова з 25 по 30 березня 2016 року. Було опитано 2018 респондентів віком від 18 років у всіх регіонах України, за винятком Криму та окупованих територій Донецької та Луганської областей за вибіркою, що репрезентує доросле населення України за основними соціально-демографічними показниками. Теоретична похибка вибірки (без врахування дизайн-ефекту) не перевищує 2,3% з імовірністю 0,95.\nДонбас, опитування, особливий статус, українці\nPrevious ЗаписМайстер-клас від Ади РоговцевоїНаступний ЗаписІз бджіл — мед, молочко, віск і… борода


Насильно втягнули сім'ю в ІДІЛ: біженець з Криму розповів про свою долю після окупації. Politeka\n12 Червня 2018, 19:21\nКримський татарин, який втік на територію, підконтрольну Україні, розповів про нелюдські катування силовиків у Криму\nКримському татарину Ібрахімджону Мірпочаєву вдалося разом з родиною втекти з окупованого півострова Крим, де їх піддавали нелюдським тортурам, вибиваючи зізнання в посібництві Ісламській Державі.\nЯк розповів Ібрахімджон, його разом з батьком і братом затримали співробітники ФСБ в серпні минулого року. Після обшуку їм наділи на голову мішки і відвезли в невідомому напрямку. Потім просто жорстоко били, називаючи це «процедурами», і вимагати зізнатися, що кримський механік Мірпочаєв разом з братом їздили до Сирії, де долучилися до ІДІЛ і брали участь в бойових діях на їхньому боці.\n«Завели в кабінет, зняли з мене джинси, зняли труси. На підлогу поклали, руки стягнули назад, обмотали скотчем. Підключили якийсь апарат, що мене трясло дуже сильно, било струмом, всередині мені здавалося все горить. І таким чином 6-7 разів підключали до току. Я крикнув: все, зупиніть, вистачить, я вам скажу, що вам хочеться», – розповів Мірпочаев.\nЗ сусіднього кабінету Ібрахімджон чув нелюдські крики брата.\nНагадаємо, український розвідник, який був три роки у полоні, розповів про те, що допомогло вижити.\nРозвідник Олексій Кириченко три роки був у полоні. Його звільнили у рамках великого грудневого обміну. За півроку боєць вперше наважився розповісти про жахіття, які довелося пережити у бойовиків.\nОлексій не був військовим. Але коли на сході країни почалася війна, то, не вагаючись, пішов захищати Батьківщину. Був розвідником на Савур-Могилі, служив під командуванням Героя України Ігоря Гордійчука.\nПотрапив у полон у вересні 2014-го року – бойовики оточили українських захисників. Минуло три роки, доки боєць зміг потрапити додому.\nЗа словами Олексія, у нього була Біблія. Коли погрожували розстрілом, то надіявся лише на Бога.\nТеги: знущання / ИГИЛ / Крим / Крим / общество / Пытки / силовики / суспільство / Украина / Україна / ФСБ


«Сільпо» освідчився в коханні іншим супермаркетам • Marketer\nЧт, 21 жовтня 2021, 01:42\n«Сільпо» освідчився в коханні іншим супермаркетам\nПоруч із магазинами українських продуктових мереж з’явилися білборди, на яких супермаркет «Сільпо» освідчується у коханні. Серед зізнань: «АТБ, ми любимо тебе», «Еко, наша любов недалеко», «Варус, ти даєш нам парус», «Білла, забути тебе несила» та інші.\n«Напередодні Дня закоханих ми захотіли розповісти всьому світу про нашу любов, — говорить директорка з маркетингу «Сільпо» Катерина Огуряєва. — Ми зізнаємося в коханні нашим співробітникам, які роблять маленькі дива щодня. Гостям, що дарують нам посмішки навіть крізь маску. А ще любов зустрічається в зовсім несподіваних місцях, тому ми освідчилися в почуттях іншим продуктовим мережам на білбордах і в соцмережах».\nЦе не перший випадок, коли бренд зізнається в коханні іншим брендам. Раніше Burger King розповів про свої почуття до McDonald’s на вулицях Гельсінкі, Adobe зізнались у коханні Apple, коли останні заблокували Flash Player на своїй техніці, а Louis Vuitton освідчився Парижу, випустивши колекцію, присвячену місту.\nЗлети і падіння бренду Victoria’s Secret


Проїзд по автобанах у Німеччині може стати платним і для легковиків | Політичні новини з Європи: аналітика, прогнози, коментарі | DW | 04.10.2011\nУ ФРН знов спалахнула дискусія з приводу того, чи брати плату з водіїв легкових автомобілів за проїзд по німецьких автобанах. За оцінками міністра транспорту, віньєтка може коштувати близько 76 євро на рік.\nУ інтерв'ю німецькому таблоїду „Bild“ міністр транспорту ФРН Петер Рамзауер заявив, що плани по введенню так званої віньєтки за проїзд по автобанах він збирається представити на найближчому з'їзді своєї партії ХСС, що входить до урядової коаліції. "Нам потрібно більше фінансів для будівництва нових доріг", - наголосив він. Міністр вважає, що цей захід дозволить отримати для розвитку транспортної мережі декілька додаткових мільярдів в рік. Ще один аргумент на користь віньєтки - іноземці, які проїжджаючи по автобанам ФРН, теж робитимуть свій внесок у розвиток дорожньої інфраструктури країни. Рамзауер наводить у приклад Австрію, де такі віньєтки використовуються вже давно і коштують 76,50 євро на рік.\nІнфраструктура за рахунок автоводіїв?\nПроте плани міністра не у всіх викликають схвалення. Автомобільний клуб ADAC виступає проти, вважаючи, що не автоводії повинні платити за розвиток дорожніх мереж, а уряд. Критично, наприклад, виступив міністр транспорту землі Північний Рейн-Вестфалія Гарі Фойгтсбергер (Harry Voigtsberger ), який вважає,що "введення віньєтки приведе тільки до того, що водії об'їжджатимуть автобани і завантажуватимуть місцеві дороги". Відома позиція і федерального канцлера Ангели Меркель, яка теж не підтримує введення віньєтки. Проте поки критики і політики дискутують, Петер Рамзауер, у вищезгаданому інтерв'ю газеті "Більд" пояснив, що введення плати за проїзд по автобанах не здійснюється простим натисненням кнопки і від пропозиції до її реалізації пройде від двох до двох з половиною років.\nЗараз платне користування автобанами у Німеччині передбачено лише для вантажних автомобілів.\nПлатити за німецькі автобани доведеться й власникам легкових авто\nУ Німеччині планують таки поширити плату за користування автобанами також на легкові автомобілі. Ось уже впродовж чотирьох років такі збори діють на території ФРН для вантажного автотранспорту. (05.11.2009)\nПершому німецькому автобану - 75 років\n400 кілометрів за 4 години. Для швидкісних німецьких автомагістралей – автобанів – це не проблема, якщо, звісно, не потрапити в затор. 6 серпня німці відзначили 75-річний ювілей свого першого автобану. (06.08.2007)\nКлючові слова Німеччина, платні автобани для легковиків\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/12lUw


Імпічмент Трампа - свідчення Йованович розкритикував президент США | РБК-Україна\nТрамп відреагував на свідчення Йованович\nП'ятниця 15 листопада 2019 17:51\nТрамп заявив, що Зеленський критикував роботу Йованович\nПрезидент Сполучених Штатів Америки Дональд Трамп відреагував на свідчення колишнього посла в Україні Марі Йованович в американському Конгресі у справі про його імпічмент. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням на сторінку Трампа в Twitter.\nЯк написав американський президент, де б не працювала екс-посол Йованович, там "ставало погано". Також Трамп додав, що президент України Володимир Зеленський також негативно висловлювався про Йованович.\n"Всюди, де Йованович була, ставало погано. Вона працювала в Сомалі, як це було? Потім перенесемося в Україну, де новий президент України негативно висловився про неї у своєму другому телефонному дзвінку. Призначати послів - абсолютне право президента США", - написав він.\nКрім того, на заяву Трампа відразу ж відреагували в американському Конгресі. Голова комітету розвідки Палати представників США Адам Шифф показав конгресментам заяву Трампа щодо Йованович та надав екс-послу можливість прокоментувати її.\n"Я не думаю, що я маю такі повноваження. Ні в Могадішо., ні в Сомалі, ні в інших місцях. Я дійсно думаю, що, де б я не працювала впродовж багатьох років, я та інші явно покращили становище. Ви знаєте, для США, а також для країн де я працювала", - заявила вона.\nНагадаємо, сьогодні в американському Конгресі почалися публічні слухання у справі щодо імпічменту президента США Дональда Трампа. Участь в слуханнях бере колишній посол США в Україні Марі Йованович. Очікувалося, що екс-посол свідчитиме про тиск з боку генпрокурора Юрія Луценка та особистого адвоката Трампа Руді Джуліані.\nНовини України Політика Дональд Трамп імпічмент мари йованович


У Києві повернуть плату за проїзд у метро та іншому громадському транспорті, — КМДА - TheKIEV.city\nФото: УНІАН | У Києві планують відновити плату за проїзд у метро\nВлада Києва також не відкидає в майбутньому підвищення тарифів на проїзд у столичному транспорті.\nВлада Києва планує з 16 травня відновити плату за проїзд у метро та іншому громадському транспорті столиці. Про це в ефірі місцевого телеканалу заявила заступниця голови Київського метрополітену Наталія Макогон.\nЗа її словами, КМДА готується до повернення платного проїзду громадян у громадському транспорті Києва.\nПроєкт, який передбачає повернення плати, зареєстровано в Київській міській раді 2 травня.\n“Проєкт рішення передбачає повернення плати за проїзд у всьому громадському транспорті, а це як наземний транспорт, так і підземка — власне, ми чекаємо на рішення депутатів”, — наголосила Макогон в ефірі телеканалу.\nЗаступниця голови Київського метрополітену також повідомила, що в Києві технічно все готове до повернення плати за проїзд, а додаток “Київ цифровий” працює у звичному режимі.\nПізніше перший заступник керівника КМДА Микола Поворозник під час брифінгу підтвердив, що рішення про поновлення оплати в громадському транспорті розглянуть депутати міськради. За його словами, проїзд був безплатним за умов евакуації населення та роботи столиці в обмеженому режимі.\nЯк заявив Поворозник, влада планує відновити оплату, щоб співробітники критичної інфраструктури могли отримувати зарплати, а сам громадський транспорт не потребував видаткових матеріалів і пального. Заступник голови КМДА також не відкинув у майбутньому підвищення тарифів на проїзд у Києві.\n“Місто поки не приймало рішення щодо підняття тарифів. Я нагадаю, мер прийняв рішення наприкінці минулого року про те, що до кінця опалювального сезону жодних рішень щодо підняття тарифів не порушуватимемо. З початком війни ми не повертатимемося до цього питання. Тарифи на проїзд залишаються старі, ті, що були”, — підсумував Поворозник під час брифінгу.\nНагадаємо, на початку травня Київський метрополітен оголосив про дерусифікацію деяких станцій метро. Зокрема, мешканцям столиці пропонують проголосувати за нові назви для “Мінської”, “Героїв Дніпра”, “Лева Толстого”, “Берестейської” та “Дружби народів”.\nУ середині квітня ув роботі Київського метрополітену відбулися зміни. Рух на “червоній гілці” відновлено до станції “Лісова”.\nТакож КМДА у коментарі Фокусу повідомляла, що економічно обґрунтований тариф для проїзду в метро Києва становить 22 гривні.


ЕРНСТ ТЕОДОР АМАДЕЙ ГОФМАН. Повість «Крихітка Цахес на прізвисько Цинобер» - Зарубіжна література (профільний рівень). Підручник. 10 клас. Ю. І. Ковбасенко - Произведения школьной программы\nЗарубіжна література (профільний рівень). Підручник. 10 клас. Ю. І. Ковбасенко\nНа початку ХІХ ст. у берлінських кав’ярнях пізнього вечора можна було зустріти невеличкого непоказного чоловіка з густим, розкуйовдженим, начесаним на скроні волоссям і гачкуватим носом. Він нагадував Мефістофеля, а його великі темні очі, здавалося, проникали до самих глибин прихованого та потаємного. Але якби наступного дня когось із завсідників цих кав’ярень якийсь зигзаг долі завів до міського апеляційного суду, то навряд чи ця людина в манірному, стриманому і заклопотаному чиновнику панові Гофману упізнала б учорашнього свого знайомця, «поета злих слів і вигадок свавільних» (Микола Бажан).\nМУЗИКА - КОРОЛЕВА РОМАНТИЧНОГО МИСТЕЦТВА\nТому й описує він вигадані, фантастичні краї не як далеке й неосяжне диво, а як звичайнісіньку буденщину, яка десь тут, недалечко. Феї в нього можуть літати на упряжках лебедів або в’язати панчохи для вояків. А десь поруч лежить уже згадана країна «Джинністан» (така собі «Фейляндія»), до якої усі казкові істоти можуть їздити, як на канікулах діти до бабусі в село. Цю характерну рису творчості Гофмана (опис найнеймовірніших, найфантастичніших речей як чогось цілком пересічного, повсякденного) згодом підхоплять багато письменників: німець Франц Кафка («Перевтілення»), росіянин Михайло Булгаков («Майстер і Маргарита»), колумбієць Габріель Гарсіа Маркес («Сто років самотності», «Стариган з крилами») та багато інших, не кажучи вже про авторів наукової фантастики і фентезі.\nДля Гофмана фантастика — це не лише можливість втекти від ницої і брутальної буденності, а й засіб сатиричного змалювання дійсності. Зображуючи\nфантастичну кар’єру потворного курдупля1 Цахеса, якого три руді (вогненні) волосинки, подаровані феєю Рожабельверде («Рожа-Гожа») перетворили на міністра Цинобера, Гофман виносить вирок світові, в якому можливі такі «перевтілення». Адже сенс успіху потвори Цахеса має реальні корені: це привласнення чужого інтелекту, творчого обдарування і результатів чужої праці; він «проліз нагору ганебною брехнею та ошуканством».\n1 Курдуппь (курду- пепь) — карлик.\nЗа переказами, ще на початку доби Відродження, коли зацікавлені античністю дослідники спустилися до темних давньоримських гротів, вони побачили у мерехтінні смолоскипів такі страхітливі настінні розписи, що дехто з них знепритомнів, а інші, нажахані, кинулися геть. Згодом малюнки роздивилися: ось людська голова проростає з якоїсь фантастичної рослини, а неподалік — простромлений цією рослиною кінь із головою змії... Минув час, і цей чудернацький, непоєднанно-фантастичний, парадоксально-контрастивний тип «міксування» тваринного й рослинного, прекрасного і потворного, веселого й сумного мистецтвознавці назвали словом гротеск (від. італ. grotta — «грот, печера»).\nЯк бачимо, це неприхована насмішка романтиків над своїми попередниками- просвітниками з їхньою обіцянкою настання «царства розуму». Така «освіта/ просвіта»» в лічені дні засушила квітучий край, фей було вислано до Джинні- стану, і з-поміж них залишилася тільки фея Рожа-Гожа, яка й відіграла у творі важливу роль. Цахес (персонаж, чиїм ім’ям названо твір) зображений підкреслено гротескно: «Голова в потвори глибоко запала між плечима, на спині виріс горб, як гарбуз, а зразу ж від грудей звисали тонкі, немов ліщинові палички, ноги, тож весь він був схожий на роздвоєну редьку». Це — яскравий портретгротеск, притаманний літературі романтизму. Наприклад, подібний опис зовнішності почвари Квазімодо знаходимо в романі Віктора Гюго «Собор Паризької Богоматері». Як бачимо, потворність крихітки Цахеса явно перебільшена, отже, гіпербола (перебільшення) є неодмінною ознакою гротеску.\nОднак під чари Цахеса не потрапляють дві людини — студенти Керепеського університету поет Бальтазар та його друг Фабіан. Щоправда, останній, трохи зіпсований освітою, під кінець таки почав відчувати «владу трьох волосин»». Згодом виявилося, що влада волосин не діє також на «Вінченцо Сбіоку, відомого на весь світ віртуоза-скрипаля» і деяких інших. Постає запитання: чому чари Цахеса на одних персонажів діють, а на інших — ні, і чи є в цьому якась закономірність?\nТак, професор Мош Терпін «аж плакав з утіхи», мріючи фактично продати свою доньку, красуню Кандиду, видавши її заміж за почвару Цахеса. Чому? Тому що Цахес робив блискучу кар’єру, тож міг посприяти і своєму тестеві: «Чи міг я, — казав (Терпін) сам до себе, — чи міг я сподіватися більшого щастя, як те, що шановний таємний радник прийшов до мене в дім ще студентом? Він одружиться з моєю донькою і буде моїм зятем. Через нього я доскочу ласки в найсвітлішого князя Барсануфа й піднімуся драбиною, якою піднімається і мій чудовий Циноберик. Щоправда, я й сам часом не збагну, як це така дівчина, як моя Кандида, могла до нестями закохатися в недоростка. Бо звичайно жінки звертають увагу більше на гарну зовнішність, аніж на особливі духовні якості, а я іноді як придивлюся до цього радника в особливих справах, то мені здається, що його не можна назвати дуже гарним, він навіть... bossu1... ша, ша, ша... бо й стіни мають вуха. Він же князів улюбленець, весь час підійматиметься вгору, до того ж — мій зять!»\nДозволь же мені, мій ласкавий читальнику, відпровадити тебе в Керепес до будинку професора Моша Терпіна саме тоді, коли він закінчив свої лекції. Один із-поміж того потоку студентів одразу приверне твою увагу. Ти помітиш стрункого юнака років двадцяти трьох або чотирьох, із темних блискучих очей якого промовляє жвавий і ясний розум. Його погляд можна було б назвати майже сміливим, коли б не мрійна туга, що легким серпанком лягла на бліде обличчя і пригасила жагуче проміння очей. Його сурдут 1 із чорного тонкого сукна, облямованого оксамитом, був пошитий майже на давньонімецький зразок; до сурдута дуже личив вишуканий, білий, як сніг, мереживний комірець, а також оксамитовий берет, що покривав гарного темно-каштанового чуба.\nА личив йому той прекрасний одяг через те, що він усім своїм серцем і зовнішнім виглядом — ходою, поставою і поважним обличчям — наче справді належав до любих старожитніх часів; і то була не манірність, що часто виявляється в дріб’язковому мавпуванні погано витлумачених зразків і так само погано витлумачених претензій сучасності. Цей молодик — не хто інший, як студент Бальтазар, дитина поштивих і заможних батьків, скромний, розумний, пильний до роботи юнак, про якого я тобі, о мій читальнику, багато дечого маю розповісти в цій дивній історії, що оце саме надумав написати.\n— Gratias 1, мій пане! — і, підійшовши до коня, взяв його за вуздечку. Та знову ж таки, дарма він намагався дістати стремено й видряпатися на коня. Бальтазар так само поважно й лагідно підійшов до нього й підсадив у стремено. Та недоросток, мабуть, занадто розігнався в сідло, бо в ту мить, коли він хотів сісти, перекинувся і впав із другого боку додолу.\n— Як поважно, — сказав Фабіан, — як поважно й сумно ти все це сприймаєш, мій любий Бальтазаре. Мені й на думку ніколи не спадало глузувати з каліцтва. Але скажи мені, чи ж личить такому горбаневі з мізинчик завбільшки сидіти на коні, через шию якого він і не визирне? Чого він уліз у такі величезні ботфорти? Чого натягнув таку вузесеньку куртку з безліччю китичок, шнурків та інших цяцьок? Чи личить йому носити той чудернацький оксамитовий берет? Чи сміє він так бундючитись та пишатися? Чи сміє він звертатися до нас таким по- варварському хрипким голосом? Чи сміє, питаюсь я, і чи не маю я права поглузувати з нього, як із справжнісінького блазня? Але мені треба бігти, я мушу подивитися на веремію, яка зчиниться на вулицях, у місті, коли той лицар-студіозус в’їде до міста на своєму баскому коні. І Фабіан щодуху подався через ліс до міста.\nКандида, хоч би на чию думку, була вродлива, як намальована, з променистими очима, що аж серце пронизували, з пухкими рожевими губками. Щоправда, я забув, біляві чи каштанові були в неї коси, що їх вона прегарно заплітала й химерно вкладала на голові, тільки дуже добре пам’ятаю їхню дивну особливість: що довше на них, було, дивишся, то вони ставали темніші. Це була струнка, висока на зріст, легка в рухах дівчина, сама лагідність і грація, особливо у веселому товаристві, а за всіма тими принадами вже не дуже й помічалося, що руки та ноги в неї могли б бути трохи й меншенькі. До того ж Кандида читала Ґетевого «Вільгельма Мейстера», Шиллерові вірші та «Чарівний перстень» Фуке 1 і встигла вже забути майже все, про що там писалося. Вона цілком пристойно грала на фортепіано, навіть часом підспівувала до своєї гри, танцювала франсези та гавоти й записувала папір гарним чітким письмом. А коли вже вам хочеться у цієї милої дівчини конче знайти й вади, то хіба що вона мала занизький голос, дуже тісно шнурувалася, довго раділа з нового капелюшка та забагато їла тістечок із чаєм.\n— Ось ром і мараскін 2, сухарі й коржики, любий пане Бальтазаре! Призволяйтеся, будь ласка, беріть, що вам до вподоби!\n2 Мараскін — різновид десертного лікеру\n3 кислих вишень.\nФабіан розповів Бальтазару про кар’єру Цинобера, як Кандида у нього закохалась і заручилась. Бальтазар зустрів дивного чоловіка в лісі. Фабіан запевняв, що незнайомець не чарівник, а доктор Проспер Альпанус. Щоб переконатись у цьому, товариші пішли до вілли доктора, де стали свідками різноманітних чудес. В одній із зал на вимогу Проспера Альпануса Бальтазар побажав, щоб з’явилась Кандида. Поряд був бридкий Цинобер, якого вона пестила. Проспер дав Бальтазару кийок, щоб побити потвору. Доктор зробив висновок: Цинобер — людина, але якісь сили йому допомагають. Проспер також зачарував сюртук Фабі- ана — змінювали довжину рукава і поли, і перехожі сміялися.\nБальтазар отримав від Пульхера листа, з якого дізнався, що справи йдуть щораз гірше: Цинобер став міністром закордонних справ і отримав орден. Однак найпевніше крилата жінка до нього не приходила, бо зникли його прекрасні кучері. Це перша неприємність, що спіткала відьмака. У\nТоді Фабіан і Пульхер хапають виродка так, що він не може й поворухнутись, а Бальтазар, упевнено й обережно схопивши червоні волоски, миттю вириває їх з голови, підбігає до коминка, кидає у вогонь, волоски тріскотять, розлягається страшенний вибух, і всі немов прокидаються зі сну. А Цинобер,\nнасилу підвівшися з підлоги, стоїть і лається, і свариться, і погрожує зараз же схопити й запакувати в найтемнішу темницю нахабних заколотників, що замірилися напасти на священну особу, першого міністра держави! Але всі лише питають одне в одного:\nІ він кинув малого на середину зали. Під гучний глузливий регіт гостей кур- дупель дременув, рохкаючи й репетуючи, до дверей, униз сходами, і побіг чимдуж додому, не помічений навіть своїми слугами.\nБальтазарове весілля святкували в приміській віллі. І він, і його друзі Фабі- ан та Пульхер — геть усі дивувалися з Кандидиної надзвичайної краси, з чарівної зваби, що променіла від її вбрання, від усієї її постаті. То справді її оточували чари, бо сама фея Рожабельверде, забувши свій гнів, прибула на весілля як патронка Рожа-Гожа; вона ж таки і вбрала її, та ще й прикрасила найкращими трояндами. Крім того, Рожабельверде подарувала милій нареченій магічне намисто, і відколи вона його наділа, то вже не дратувалася через дрібниці: через погано зав’язаний бант, невдалу зачіску, пляму на білизні тощо. Ця властивість, що йшла від намиста, додавала всьому її обличчю веселості й принади.\nГучно вдарив дзвін. Блискучий золотий жук спустився, сів на плече Проспе- рові Альпанусові і ніби щось нишком прошепотів йому на вухо. Проспер Альпанус устав зі свого стільця й урочисто промовив:\nОтож казка про малого Цахеса, прозваного Цинобером, тепер справді має цілком щасливий кінець.\n4 Доведіть, що Гофман є письменником-романтиком, а його казка «Крихітка Цахес...» — романтичним твором.\n5 Де відбуваються події, зображені Гофманом у повісті-казці «Крихітка Цахес...»?


Одеський архітектор - Мінкус Михайло Адольфович - odesskiye.info\nОдеський архітектор – Мінкус Михайло Адольфович\nМихайло Адольфович Мінкус – відомий архітектор, ідейний натхненник та автор безлічі грандіозних проєктів та будівель. Талановитий від природи, він досяг запаморочливих висот, завдяки дивовижній працездатності та любові до архітектури. Більше подробиць на odesskiye.\nПерші архітектурні проекти\nПроекти, втілені у життя\nМихайло Адольфович Мінкус народився 25 грудня 1905 року в Одесі. Його батько Адольф Борисович Мінкус був відомим одеським архітектором.\nМати – педагог Клара Штіфельман. Серед родичів Мінкуса було кілька зодчих. Так, його двоюрідний брат Яків Рубанчик – автор низки знакових конструктивістських будівель у Ленінграді, дядько Генріх Штіфельман – відомий польський містобудівник.\nМихайло мав старшого брата, Бориса, він знав майбутнього архітектора ще маленьким цікавим хлопчиком. У своїх спогадах Борис розповідав, як Мишко, тільки навчившись самостійно ходити, пробирався до майстерні батька та дуже цікавився його роботою. Згодом почав читати книги, розглядати альбоми та швидко всьому навчатися. А з п’ятнадцятирічного віку брав активну участь з татом у дебатах, обстоюючи свою думку щодо того чи іншого проекту.\nУ 1919 році Михайло Мінкус закінчив 1-е Одеське реальне училище, 1923 – міську будпрофшколу.\nМалювання хлопчику викладав Пінхос Володимирович Сабсай – скульптор та народний художник СРСР. Педагог та учень швидко потоваришували та пронесли дружні стосунки через все життя. Ще з юного віку Мінкус серйозно ставився до кожної своєї роботи, вдумливо вникав у неї, спочатку накидав невеликий ескіз. Таке ставлення до своїх проектів архітектор зберіг і в дорослому віці.\nНа бачення архітектури Михайла Мінкуса особливе значення справили Одеські дворики. Він любив малювати вулиці рідного міста, його старовинні будинки, незвичайні арки та дахи.\nЗ 1923 до 1925 рік Михайло навчався на архітектурному факультеті Одеського інституту образотворчих мистецтв (нині Одеське театрально-художнє училище). У 1930 році закінчив Вищий художньо-технічний інститут у Ленінграді, де навчався у майстернях Володимира Гельфрейха, Івана Фоміна та Леонтія Бенуа.\nЗа час навчання в інституті Мінкус зробив близько 80 замальовок та обмірних креслень будівель Одеси. Найбільше архітектор цікавився місцевим ампіром, до якого належали: будівля Старої Біржі, оборонна казарма на Пішоновській вулиці, будівлі Старого базару і т.д. Під багато будівель ним було виконано проекти для реставрації.\nРобота з ансамблем Старого ринку стала найграндіознішою. Він складався з п’яти павільйонів: чотири з яких розташовані по кутах квадратної площі, а останній – у центрі, увінчаний вежею з годинником. У планах міста була реконструкція скверу, тому Мінкус проводив на площі весь свій час, намагаючись встигнути зафіксувати розміри, розташування та зовнішній вигляд базару.\nУ 1923 р. вперше, разом із батьком, Михайло брав участь в архітектурному конкурсі – на Палац праці у Москві (проєкт не був втілений), був співавтором Адольфа Борисовича ще в низці нереалізованих проектів, зокрема Промбанку в Єкатеринбурзі. Перша самостійна робота, яку було збудовано – підпірна стіна з брамою під Воронцовським палацом в Одесі.\nПісля закінчення ВХУТЄЇНУ Михайло Мінкус працював у Москві. Був співавтором Івана Фоміна у великих нереалізованих проєктах, у тому числі будівлі Наркомтяжпрому, яку планувалося звести на місці Головного універсального магазину на Червоній площі в Москві, а також Державного театру Української РСР в Ашхабаді.\nНайбільші довоєнні реалізовані проєкти Мінкусу: Великий Кам’яний міст у Москві (1938 рік, спільно з Гельфрейхом та Володимиром Щуком), автобаза на вулиці Пресненський Вал (1941 рік, нині гараж автобази Міністерства оборони).\nПісля початку Великої Вітчизняної війни 1941 року Михайло закінчив курси удосконалення командного складу при Військово-інженерній академії ім. В.В. Куйбишева. Потім до 1944 року служив у саперних частинах.\nПісля демобілізації став головним архітектором реконструкції Пушкінської площі в Москві (за його проєктом на інший бік від Тверської вулиці перенесено пам’ятник Олександру Пушкіну).\nПотім Михайло Мінкус спільно з Гельфрейхом, у 1949 році, створив проєкт перонної зали станції “Ботанічний сад” (нині “Проспект миру”) Московського метрополітену.\nНайбільш відомий проект Михайла Мінкуса – архітектурний комплекс Смоленської площі в Москві.\nСпільно з Гельфрейхом Мінкус спроєктував одну із “сталінських висоток”, будівлю Міністерства закордонних справ (висота 172 м, будівництво завершено 1953 року).\nУ 1958 році за проектом Михайла Мінкуса в Делі було збудовано будівлю радянського торгового представництва, у 1959 році Мінкус став архітектором пам’ятника Олександру Пушкіну в Ростові-на-Дону (скульптор Гаврило Шульц).\nОстання велика робота – генеральний план московського району Філі-Давидково (1960-1963), який після смерті архітектора був реалізований у спрощеному варіанті.\nМихайло Мінкус є автором сотень архітектурних обмірів та замальовок пам’яток архітектури в Одесі, Ленінграді, Москві та інших містах.\nПомер 31 серпня 1963 року у фінському місті Турку, де був у складі делегації радянських архітекторів. Похований у Москві на Новодівочому цвинтарі.\nНагороджений Сталінською премією першого ступеня (за архітектуру будівлі МЗС у Москві).\nархітектор Михайло Мінкус\nжиття архітектора Михайла Мінкуса\nPrevious articleПро якісний ремонт iPhone 12 Pro в Одесі\nNext articleСвіт талановитих одеситів без меж: яка доля знаменитого фестивалю «Odessa Classics»\nТехніка Apple відома своєю гарною якістю та гарним дизайном. Смартфони iPhone, напевно, є однією із найпопулярніших позицій ринку. Однак вони вимагають хорошого обслуговування та якісного...\nAnna Kovalenko - 26.04.2022 0\nПисьменник з Одеси, Валентин Петрович Катаєв, прожив яскраве, насичене подіями життя. Його твори дають повне право назвати Катаєва одним із найбільших письменників XX століття....


Сьогодні в Одеській обласній раді, напередодні Дня свободи слова, були визначені переможці щорічного обласного конкурсу на кращий цикл журналістських робіт щодо висвітлення діяльності органів місцевого самоврядування. Голова обласної ради Анатолій Урбанський та його перший заступник Олег Радковський нагородили подарунками журналістів та колективи редакцій у номінаціях «Краща добірка газетних статей» серед …\nПід час зустрічі-діалогу з активом Комінтернівського району голова обласної ради Анатолій Урбанський зупинився на питанні про надання земельних ділянок учасникам антитерористичної операції та сім’ям загиблих воїнів. Очільник регіонального зібрання зауважив, що обласна рада буде всіляко сприяти у вирішенні нагальних питань захисників Вітчизни. Присутній на зборах депутат обласної ради Віталій …\n60 років тому Одеський історико-краєзнавчий музей гостинно відчинив двері своїм першим відвідувачам. Зібрання музею налічує близько 120 тисяч експонатів і вважається одним із найкращих в Україні. Тут дуже тепло приймають гостей. Вся робота працівників музею будується на принципі залучення найбільшої кількості людей, особливо молодих, до спілкування з мистецтвом. Тому в …\nСьогодні в адмінбудівлі №2 обласної ради (вул. Канатна, 83) розпочалася загальнообласна нарада щодо активізації процесу об’єднання громад в рамках реалізації реформи територіальної організації влади та місцевого самоврядування. Ініціаторами заходу виступили Офіс реформ з питань децентралізації в Одеській області, Одеська обласна рада та Одеська обласна державна адміністрація. Під …\nНа засіданні постійної комісії обласної ради з питань правової політики, забезпечення законності та правопорядку, боротьби з організованою злочинністю та корупцією, яке відбулося під головуванням Руслана Табунщика, депутати розглянули низку профільних питань. Учасники засідання обговорили заходи забезпечення безпеки громадян під час святкування травневих свят. Гарнізон поліції буде …


Sé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine - Ліссабон - Hotels.com\nКвартира категорії «4 зірки»; поруч знаходиться Лісабонський собор (Se)\nАпартаменти, 2 спальні - Вітальня. Зображення 1 з 38.\n1 / 38Апартаменти, 2 спальні - Вітальня\nRua Augusto Rosa 26, Ліссабон, 1100-059, Португалія\nЛісабонський собор (Se) — 1 хв пішки\nТоргова площа — 7 хв пішки\nCastle of Sao Jorge — 8 хв пішки\nМонастир Кармо — 12 хв пішки\nСе — 1 хв пішки\nЛісабон (LIS-Аеропорт імені Умберту Делгаду) — 8 хв автомобілем\nСтанція Santa Apolonia — 12 хв пішки\nСтанція Cais do Sodré — 18 хв пішки\nЗупинка Limoeiro — 1 хв пішки\nЗупинка Sé — 2 хв пішки\nЗупинка Miradouro Sta. Luzia — 2 хв пішки\nУ цьому готелі немає стійки реєстрації. Реєстрація проходить за межами помешкання. Адреса для реєстрації – Self check-in..\nSé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine пропонує безплатне скасування без штрафів?\nТак, Sé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine пропонує на нашому сайті номери, для яких передбачено повне відшкодування сплачених коштів. Якщо ви забронювали такий номер, ви можете скасувати це бронювання за кілька днів до прибуття (термін залежить від правил помешкання). Радимо ознайомитися з політикою скасування бронювань даного помешкання.\nSé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine пропонує паркування на території?\nНа жаль, Sé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine не має місць для паркування.\nSé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine дозволяє перебування з домашніми тваринами?\nО котрій годині Sé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine починає реєстрацію та виселення?\nSé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine пропонує ресторан? Чи є ресторани поблизу?\nТак. Поблизу є такі ресторани, як Cruzes Credo (3 хв. пішки), Taberna Moderna (4 хв. пішки) та India gate (4 хв. пішки).\nSé Cathedral - Lisbon Cheese & Wine пропонує трансфер із/до аеропорту?\nLuciana, 2 -денна сімейна мандрівка, 6 серп., 2020\nKaj, 2 -денне відрядження, 27 трав., 2019


Поліцейські Рівненщини затримали підозрюваного у незаконному перевезенні десяти гранат і понад тисячі патронів.\nІсторія ця почалась у квітні 2017 року. Тоді двоє жителів Житомирської області перевозили в автомобілі боєприпаси, коли їх у селі Рокитне зупинили поліцейські. Один із них отримав п’ять років колонії, а іншого — за результатами трирічних пошуків викрили оперативники в Івано-Франківській області.\n17 лютого цього року працівники карного розшуку відділення №2 (Рокитне) спільно із Надвірнянськими оперативниками розшукали зловмисника у місті Надвірна Івано-Франківської області. Там він проживав разом із співмешканкою та її дітьми.