Лекция по информационным системам в менеджменте - 1.doc\nЛекция по информационным системам в менеджменте - файл 1.doc\nЛекция по информационным системам в менеджменте\n1.doc 139kb. 18.12.2011 09:21 скачать\nШпаргалка по информационным системам [ документ ]\nГайдамакин Н.А. Автоматизированные информационные системы, базы и банки данных. Вводный курс Учебное пособие [ документ ]\nТесты - Автоматизированные информационные системы [ документ ]\nпо интелектуальным информационным системам [ лекция ]\nОтветы к ГОС Коммуникационный менеджмент, 2010г [ документ ]\nШпаргалки по информационным системам [ документ ]\nВащенко Г.В., Добронец Б.С. Надежность информационных систем. Лабораторный практикум [ документ ]\nГурьянова Л.В. Введение в ГИС [ документ ]\nпо Компьютерным информационным технологиям в финансовом менеджменте (КИТвФМ) [ лекция ]\nВегетативная нервная система [ лекция ]\nОтветы по информационным системам [ документ ]\nПоняття системи. Структура системи управління та взаемодія її складових.\nПоняття інформаційної системи менеджменту (ІСМ). Відмінність ІСМ від звичайної інформаційної системи. Визначення економічної інформаційної системи.\nКласифікація інформаційних систем за ознакою структурованості завдань. Характерні ознаки кожного типу завдань.\nТипи інформаційних систем, використовуваних для розв’язку частково структурованих завдань.\nХарактеристика функціональних ознак інформаційних систем. Класифікація інформаційних систем за функціями.\nЗавдання та функції інформаційної системи в організації..\nІнформаційні вимоги до інформаційної системи менеджменту залежно від рівня управління.\nПризначення та характеристика інформаційних систем для менеджерів оперативного (операційного) рівня.\nПризначення та характеристика інформаційних систем для менеджерів середньої ланки.\nПризначення та характеристика інформаційних систем для менеджерів вищого рівня управління.\nПризначення, типи та функції інформаційних систем фахівців.\nЦикл розробки інформаційних систем. Послідовність, мета, вміст заходів та продукція кожного з етапів:\nетап системного дослідження;\nетап системного аналізу;\nетап системного проектування;\nСутність поетапного дослідження можливостей реалізації проекту створення інформаційної системи та структура підсумкової звітності.\nПризначення та характерні ознаки складових системного проектування та роль стандартів.\nЕтап системного програмування\nСутність процесу практичного проектування прикладної інформаційної системи. Характеристикайого складових.\nСутність CASE-технології. Метод “сутність-зв’язок”,йогозастосування.\nНадайте характеристику практичному методу прототипування.\nСкладові компоненти проекту нової інформаційної системи.\nХарактеристика складових етапу впровадження проекту нової інформаційної системи.\nСутність етапу супроводження інформаційної системи.\n^ Поняття системи. Структура системи управління та взаемодія її складових.\nСистема – це сукупність взаємопов’язаних елементів, які функціонують для досягнення певної мети.\n^ Основні характеристики системи:\n- входи та виходи\n- зовнішнє середовище\nВідповідно до теорії управління процес управління може представити як взаємодію двох систем:\nСистема управління підприємством функціоную на базі інформації про стан об’єкта, його входів ( матеріалів та інших ресурсів) та виходів ( готової продукції, фін. та екон. результатів) відповідно до поставленої мети.\nКерування здійснюється шляхом подачі управлінського впливу з урахуванням зворотнього зв’язку ( план випуску продукції) і зовнішнього середовища ( ринок, органи керування).\nПризначення керуючої системи – це формування таких впливів на керовану систему, які б спонукали останньо прийняти стан, обумовлений метою керування.\nПлан та вміст зворотнього зв’язка – це інформація, яка є формою зв’язку між керованою та керуючою об’єктами в системі управління, тому процеси формування керуючих впливів є процесами перетворення інформації.\nРеалізація цих процесів становить основний зміст управлінських служб.\nІнформаційні системи призначенні для створення сучасної інфраструктури для керування підприємством, організацією чи установою.\n^ Поняття інформаційної системи менеджменту (ІСМ). Відмінність ІСМ від звичайної інформаційної системи. Визначення економічної інформаційної системи.\nІС менеджменту – це коло різноманітних комп’ютеризованих інформаційних систем, які забезпечують менеджерам ефективне прийняття рішень відносно розвитку керованого обладнання.\nІнформаційна система (ІС) – це взаємопов’язана сукупність інформації,апаратно-програмних і технологічних засобів, засобівтелекомунікацій, базданих, методів обробки даних та персоналу, спрямована на вирішення конкретного завдання шляхом підготовки і прийняття ефективного управлінського рішення. З технічної точки зору до ІС належать засобинакопичення, збереження,оновлення, пошуку та видачіінформації.\nУ зв’язку з постійним зростанням обсягів інформації сьогодні ІС розглядають нерозривно від комп’ютерних технологій, оскільки вони дають змогушвидко та оперативно сприймати інформацію, аналізувати та інтерпретувати їїз допомогою програмних засобів, що позбавляє необхідності переглядати паперові документи для пошуку необхідних відомостей та задоволення інформаційних потреб менеджерів. Тому більшість ІС є автоматизованими. Глобальне використання досягнень сучасних інформаційних технологій у сфері менеджменту сприяє створенню так званих електронних офісів, які забезпечуютькомплексну реалізацію завдань менеджменту, причому працівники таких офісівможуть перебувати в різних місцях (містах, країнах) та опрацьовувати інформацію не на фізичних робочих місцях, а вдома, у транспортних засобах тощо. Тому сьогодні ІС є основою підвищенняефективності та продуктивностіпраціфахівців з менеджменту.\n^ Економічні інформаційні системи – це людино-машинні системи, які збирають, нагромаджують, зберігають, оброблюють і видають за запитом чи замовленням інформацію у вигляді даних і знань, необхідних для керування економічним об’єктом.\nCучасні економічні інформаційні системи створюються для обробки великих обсягів інформації при жорстких обмеженнях на час видачі результатів. Вони мають складну формалізацію процедур прийняття рішень для більшості задач, високий ступінь інтеграції елементів, які входять до складу системи, велику кількість зв’язків між елементами, характеризуються гнучкістю і можливістю модифікації.\n^ Класифікація інформаційних систем за ознакою структурованості завдань. Характерні ознаки кожного типу завдань.\nЗа ознакою структурованості завдань:\nВ) Частково структуровані\nСтруктуровані – завдання, де відомі всі його елементі та зв’язки між ними.\nДля такого завдання вдається виразити його зміст у формі математичної моделі, що має точний алгоритм розв’язку. Такі задачі вирішуються багаторазово і носять рутинній характер. Метою використання ІС для розвязку таких завдань є повна автоматизація їх розвязку.\nНеструктуровані – в яких не можна виділити їх елементи та їх зв'язок. Для них не можливо створити математичний опис та сформувати алгоритм розв’язання.\n^ Частково структуровані – відомо лише частка їх елементів і зв’язків між ними. Для них можна використаті інформаційні системи, де оброблена інформація аналізується людиною.\n^ Типи інформаційних систем, використовуваних для розв’язку частково структурованих завдань.\nДля розв’язку частково структурованих завдань використовують такі типи інформаційних систем:\nІС, що утворюють управлінські звіти та орієнтовані головним чином на обробку даних. Використовуючи відомості цих звітів керівник ухвалює рішення.\nІС, що утворюють управлінські звіти повинні забезпечувати такі можливості:\nА) складати комбінації даних, одержуваних з різних джерел\nБ) Швидке ***або виключення того чи іншого джерела даних чи автоматичне перемикання джерел при пошуку даних.\nВ) Керування даними з використанням можливостей СУБД.\nГ) Логічна незалежність від інших БД, що входить у підсистему інформаційного забезпечення.\nД) Автоматичне відстеження потоку інформації для наповнення БД.\nІС, що розробляють можливі альтернативні рішення. Ухвалення рішення при цьому зводиться до вибору однієї з запропонованих альтернатив.\nА) Модельні – надають користувачеві математичні, статистичні, фінансові та інші моделі, використання яких полегшує виробництво та оцінку альтернативного рішення. Користувач може одержати недостатню йому для ухвалення рішення інформацію шляхом встановлення діалогу з моделлю в процесі її дослідження.\nБ) Експертні – забезпечують виробленняі оцінку можливих альтернатив користувачем за рахунок створення експертних систем, пов’язаних з обробкою знань. Експертна підтримка реалізується на 2ох рівнях: 1- базується на вирішенні типових управлінських рішень; 2 – відсутні типові альтернативи для рішення проблеми.\n^ 5. Характеристика функціональних ознак інформаційних систем. Класифікація інформаційних систем за функціями.\nПід функціональними компонентами розуміють систему функцій управління, тобто, повний набір (комплекс) взаємопов’язаних робіт з управління, необхідних для досягнення підприємством своїх цілей.\nДекомпозиція ІС за функціональною ознакою містить її окремі частини, які називають функціональними підсистемами, які в сукупності реалізують систему функцій управління. Загалом, функціональнаознакапоказуєпризначенняпідсистеми. Перелікфункціональнихпідсистемзначноюміроюзалежитьвідпредметноїобласті (сферизастосування) ІС.\nЗалежновідскладностівиробництвакількістьфункціональнихпідсистемможеколиватисьвід 10 до 50.\nНезважаючи на різноманітнісферизастосування ІС, низкафункціональнихпідсистеммаєоднаковенайменування, протеїхвнутрішнійзміст для різнихоб’єктівможезначновідрізнятись один від одного. Специфічні особливості кожної функціональної підсистеми визначаються "функціональними завданнями" підсистеми.\nУправлінський персонал пов’язує це поняття з досягненням певних цілей управління, або ж визначає його як роботу, яку потрібно виконати певним засобом у визначений термін.\nПроте з появою нових інформаційних технологій поняття "завдання" розглядається значно ширше - як завершений комплекс опрацювання інформації, що забезпечує генерування управлінської дії. Таким чином,завданнярозглядається як елементсистемиуправління, а не як елементсистемиопрацюванняданих\n^ Класифікація інформаційних систем\nВ залежності від функціонального призначення можна виділити такі системи:\nУправляючі (АСУТП, АСУВ);\nНаукового пошуку (АСНД, експертні системи);\nСистем підготовки прийняття рішення (СППР).\nІнформаційні системи і технології використовуються для обліку та аудиту.\n^ 6. Завдання та функції інформаційної системи в організації..\nЗавдання ІС в організації - це координація діяльності із збирання та опрацювання фінансових звітів на вищому рівні управління та виробничих підрозділах з метою поліпшення якості і своєчасності надходження інформації, планування основних засобів системи збирання, опрацювання та зберігання первинних даних, визначення основних напрямів розвитку технології обробки інформації.\nвизначення потреб кожного керівника в характері та змісті необхідної йому інформації для цілей оперативного управління виробничої збудови діяльності фірми;\nпередбачення потреб у технічних засобах фірми в цілому та кожного працівника для забезпечення всією необхідною інформацією;\nцентралізоване планування всіх витрат на утримання оренду технічних засобів для забезпечення безперервного функціонування інф системи;\nвизначення рівня витрат на використання техн. засобів;\nзабезпечення відповідного рівня збору на зберігання і надання інф;\n7. Інформаційні вимоги до інформаційної системи менеджменту залежно від рівня управління.\nІнформаційні вимоги до інформаційної системи управління безпосередньо залежать від рівня керівництва. стратегічне планування та контроль виконує вищий склад керівництва, що розробляє генеральну стратегію довгострокові цілі та завдання організації, а також здійснює моніторинг реалізації стратегії та її коригування.\n^ Тактичне планування та контроль здійснює середній склад керівництва що розробляє короткі та середні по строку плану кошториси розукрупнює стратегію за відділами залучає та розміщує ресурси а також контролює роботу підлеглих підрозділів організації, оперативне планування та контроль здійснюють менеджери найнижчої ланки контролюють використання ресурсів та ставлять завданням виробничим групам\nІнформаційні системи для менеджерів оперативної ланки:\nінформаційна система оперативного рівня є сполучною ланкою між фірмою та зовнішнім середовищем крім того це основний постачальник інформації в організації, тому що містить і оперативну і архівну інформацію. їх призначення відповідати про поточний стан і відслідковувати угоди фірми що відповідають оперативному плануванні ця система повинна бути легкодоступною безперервно діючою, і надавати потрібну інформацію. Завдання мета і джерела інформації на оперативному рівні заздалегідь визначені і структуровані розв’язок запрограмований відповідно до заданого алгоритму.\nУправлінські ІС мають невеликі аналітичні можливості і обслуговують керівників що потребують інф по стану справ і основне їх призначення полягає у відстежені щоденних операцій в фірмі і періодичному формуванні строго структурованих зведених типових звітів, інф надходить з ІС оперативного рівня.\nХарактеристика Управлінських ІС\nвикористовуються для підтримки прийняття рішень структурованих і частково структурованих завдань на рівні контролю над операціями\nорієнтовані на контроль звітність і прийняття рішень по оперативній обстановці.\nопираються на існуючі дані і їх потоки у середині організації мають малі аналітичні можливості і не гнучку структуру\nІнформаційні системи стратегічного рівня допомагають вирішувати неструктуровані завдання і здійснювати довгострокове планування їх основне завдання порівняння змін що відбувається в зовнішньому оточені з існуючому потенціалом фірми і покликані створити середовище комп’ютерної та телекомунікаційної підтримки для вирішення виникаючих ситуацій. Вони повинні в будь який момент надавати інформацію з багатьох джерел.\n^ 8. Призначення та характеристика інформаційних систем для менеджерів оперативного (операційного) рівня.\nІнформаційні системи фахівців можуть використовуватися на різних рівнях і їх завданням є інтеграція нових відомостей в організацію і допомого в обробці паперових документів.\nУ цьому класі є 2 групи інф систем – офісної організації – обробки знань\nІС обробки знань це зазвичай експертні системи які дозволяють забезпечити високий рівень технічних можливостей\nІС для менеджерів середньої ланки використовуються для моніторингу контролю прийняття рішень і адміністрування основні функції цих систем\nпорівняння поточних показників з минулими\nскладання періодичних звітів за певний час а не видача звітів по поточних подіях як на оперативному рівні\nзабезпечення доступу до архівної інформації\nна середньому рівні є два види систем – управлінські; -системипідримки прийняття рішень\n^ Призначення та характеристика інформаційних систем для менеджерів середньої ланки.\nТактичне планування та контроль здійснює середній склад керівництва, що розробляє короткострокові і середньострокові плани, кошториси розукрупнює стратегію за підрозділами, залучає та розміщую ресурси, а також контролює роботу підлеглих організації.\nЦі ІС використовуються для моніторингу, контролю, прийняття рішень і адміністрування.\nОсновні функції цих ІС:\nПорівнянність поточних показників з минулим;\nСкладання періодичних звітів за певний час, а не видача звітів по поточних подіях як на оперативному рівні;\nЗабезпечення доступу до оперативно інформації.\nВиділяють 2 типи ІС:\n1)Управлінські(мають невеликі аналітичні можливості, вони обслуговують керівників,які потребують щоденної, щотижневої інформації про стан справ. Їх призначення-це відстеження щоденних операцій у фірмі і періодичні формування строго структурованих зведених типових звітів.)Інформація надходить з ІС оперативного рівня.\n- використ. Для підтримки прийняття рішень структурованих і частково структуров завдань на рівні контролю над операціями;\n- орієнтовані на контроль звітів і прийняття рішень на оперативній обстановці;\n- опираються на існуючі дані і їх потоки у середині організації;\n- мають малі аналітичні можливості і не гнучку структуру.\n2)^ Системи підтримки прийняття рішеньобслуговують частково структуровані завдання, результати яких важно спрогнозувати. Мают могутній аналітичний апарат, одержують інформацію з управлінськ. Та операт. Систем.\nХарактеристики прийняття рішень:\nзабезпеч. Вирішення проблем, вирішення яких важко спрогнозувати;\nоснащені складними інструментальними засобами моделювання і аналізу;\nдозволяють легко змінювати постановки розв’язуваних завдань і вхідні дані;\nвідрізняються гнучкістю і легко адаптуються до зміни умов;\nмають технологію максимально орієнтовану на користувача.\nСтратегічне планування і контроль виконують вищий склад керівництва, що розробляє генеральну стратегію, довгострокові цілі та напрямки організації,здійснює моніторинг реалізації стратегії та її користування.\nСтратегія-набір методів і засобів розв’язку перспективних довгострокових завдань.\nСтратегічні ІС- комп’ютерні ІС, що забезпечують підтримку прийняття рішень по реалізації стратегічних перспективних цілей розвитку організації. Допомагають вищій ланці керівництв вирішувати неструктуровані завдання і здійснювати довгострокове планування.\n^ Основне завдання – порівняння змін, що відбувається у зовнішньому оточенні з існуючим потенціалом фірми. Повинні створити загальне середовище комп’ютерної і телекомунікаційної підтримки для вирішення виникаючих ситуацій. Повинні надавати в будь-який момент інформацію з бажаних джерел.\n^ Завдання ІС в організації\n1. Координація діяльності із збиранням та опрацюванням даних фін.звітів на вищому рівні управління та у виробничих підрозділах з метою поліпшення якостей і своєчасн.надходженняфін.інформації в цілому.\n2. Планування осн.напрямівсист.збирання, опрацювання та зберігання первинних даних.\n3. Визначення основних напрямів розвитку, технологію обробки інформації.\nВизначення потреб кожного керівника в х-рі та змісті необх. Йому інформацій, для цілей оперативного управл. Виробничо-збутова діяльн. Фірми.\nПередбачення потреб у тех..засоба фірми в цілому та кожного керівника для забезпечення всією необхідною інформацією.\nЦентралізація планування всіх витрат на утримання, оренду, тех. засобів для забезпеч.всіюєнеобхідн. Інформацією.\nВизначення рівнів витрат на використ. Тех. Засобів.\nЗабезпеч. Відповідного рівня збору зберігання та надання інформації.\nРозробка прог. Засобів та прикладних програм.\nПризначенняінформаційних систем (ІС) в економіці – цеавтоматизаціярозрахунків, підякоюрозуміютьлюдино-машиннерозв'язуванняекономічнихзадач. Для цьогорозробляються і впроваджуютьсятаківидизабезпечення:правове, інформаційне, програмне, математичне, методичне, організаційне,технічне, лінгвістичне та ергономічне.\nТипи інформаційних систем на різних рівнях управління\nІнформаційні вимоги до інформаційної системи управління безпосередньо залежать від рівня керівництва. стратегічне планування та контроль виконує вищий склад керівництва що розробляє генеральну стратегію довгострокові цілі та завдання організації а також здійснює моніторинг реалізації стратегії та її коригування\nТактичне планування та контроль здійснює середній склад керівництва що розробляє короткі та середні по строку плану кошториси розукрупнює стратегію за відділами залучає та розміщує ресурси а також контролює роботу підлеглих підрозділів організації, оперативне планування та контроль здійснюють менеджери найнижчої ланки контролюють використання ресурсів та ставлять завданням виробничим групам\nінформаційна система оперативного рівня є сполучною ланкою між фірмою та зовнішнім середовищем крім того це основний постачальник інформації в організації, тому що містить і оперативну і архівну інформацію, інф.система оперативного рівня підтримують ….\nїх призначення відповідати про поточний стан і відслідковувати угоди фірми що відповідають оперативному плануванні ця система повинна бути легкодоступною безперервно діючою, і надавати потрібну інформацію. Завдання мета і джерела інформації на оперативному рівні заздалегідь визначені і структуровані розв’язок запрограмований відповідно до заданого алгоритму.\nСтратегія – набір методів і засобів розв’язку перспективних довгострокових завдань,\nСтратегічна ІС це комп’ютерна ІС що забезпечує підримку прийняття рішення по реалізації стратегічних перспективних цілей розвитку організації\nІнформаційні системи стратегічного рівня допомагають вирішувати неструктуровані завдання і здійснювати довгострокове планування їх основне завдання порівняння змін що відбувається в зовнішньому оточенні з існуючому потенціалом фірми і покликані створити середовище комп’ютерної та телекомунікаційної підтримки для вирішення виникаючих ситуацій. Вони повинні в будь який момент надавати інформацію з багатьох джерел.\nЗавдання ІС в організації це координація діяльності із збирання та опрацювання фінансових звітів на вищому рівні управління та виробничих підрозділах з метою поліпшення якості і своєчасності надходження інф, планування основних засобів системи збирання опрацювання та зберігання первинних даних, визначення основних напрямів розвитку технології обробки інформації.\nвизначення потреб кожного керівника в характері та змісті необхідної йому інформації для цілей оперативного управління виробничої збудови діяльності фірми\nпередбачення потреб у технічних засобах фірми в цілому та кожного працівника для забезпечення всією необхідною інформацією\nцентралізоване планування всіх витрат на утримання оренду технічних засобів для забезпечення безперервного функціонування інф системи\nвизначення рівня витрат на використання тех. засобів\nзабезпечення відповідного рівня збору на зберігання і надання інф\nЦикл розвитку системи охоплює етапи дослідження, аналізу, проектування, уведення в експлуатацію, супроводи (підтримки). Деякі етапи іноді можуть виконуватися одночасно, паралельно, що особливо характерно, коли додаток розробляється методом прототипирування .\nНа етапі системних досліджень повинен бути сформульований висновок про можливості реалізації системи. Для цього необхідно розглянути такі головні питання:\nчи дійсно є проблема або є безпроблемні альтернативи;\nчи доцільно створення нової інформаційної системи;\nчи дійсно її можна буде реалізувати (створити).\nЗа підтримкою керівництва повинен бути створений план проведення робіт.\nЕтап системного аналізу ставить мета сформулювати функціональні вимоги до майбутньої системи. Продуктом етапу є документ "Вимоги до системи". Тут вивчаються інформаційні потреби кінцевих користувачів, вплив навколишнього середовища, роль існуючої інформаційної системи. Вимоги повинні бути визначені й документовані не тільки по системі в цілому але й по окремих її ресурсах, а також по окремих інформаційних процесах\nЕтап системного проектування завершується створенням детальних специфікацій по кожному елементі інформаційної системи. Створюються специфікації встаткування (основного й додаткового), програмного забезпечення, специфікації персоналу (всіх категорій користувачів, які будуть працювати з новою системою), специфікації ресурсів даних (документів і баз даних), специфікації інформаційних продуктів (форм екранів, форм документів).\nЕтап впровадження (уведення в експлуатацію) завершується створенням працездатної системи. На цьому етапі виконуються такі заходи:\nздобувається (або розробляється) і встановлюється встаткування й\nпроводиться тестування системи і її документування;\nпроводиться навчання персоналу;\nздійснюється перехід на нову систему.\nЗалежно від того, чи зберігається стара технологія обробки даних на період впровадження нової системи, розрізняють варіанти впровадження: здублюванням робіт старим способом, без дублювання.\nВнедрениез дублюванням робіт більш надійно у випадках відмови нової системи або яких-небудь її порушень. Однак цей варіант вимагає додаткових витрат на подвійну технологію обробки даних. Якщо в процесі впровадження системи перший пріоритет - зберегти й не погіршити якість обслуговування клієнтів, то варто вибрати метод впровадження з дублюванням, незважаючи на витрати. Якщо ж перший пріоритет -і зниження витрат, то краще вибрати метод впровадження без дублювання. В останньому випадку варто завчасно провести тестування встаткування й програмного забезпечення, а також попереднє навчання персоналу з контролем навчання.\nПри наявності декількох структурних підрозділів, у яких варто впроваджувати проект системи, перехід на нову систему може здійснюватися послідовним, паралельним або комбінованим методом.\nПри послідовному методі проект внедряется по черзі в кожному підрозділі. Сумарний час впровадження проекту при цьому максимальне, однак для не першочергових підрозділів є можливість вносити корективи, необхідність яких виявляється при впровадженні в першочергових підрозділах.\nПри паралельномуметоді проект впроваджується одночасно у всіх підрозділах, тому час уведення тут мінімальне, а внесення корективів ускладнюється й множиться із числом підрозділів.\nКомпромісним й оптимальним єкомбінований метод, коли спочатку проект впроваджується послідовно в одним-двох підрозділах, потім за результатами впровадження в проект вносять необхідні корективи, і, нарешті, відкоректований проект одночасно (паралельно) впроваджується у всіх інших підрозділах організації.\n^ Сутність поетапного дослідження можливостей реалізації проекту створення інформаційної системи та структура підсумкової звітності.\nЦей етап виконує роль стратегічної розвідки та поділ на такі складові:\nВибір стратегії для планування системі;\nУ процесі дослідження вивчаються інформаційні потреби кінцевих користувачів необхідних початкових ресурсів, можливих поточних витрат та можливого прибутку зврвхунок інформаційної системи.\nНеобхідно проаналізувати можливості завершення створення інформаційної системи позитивного впливу на рішення поставлених системою задач.\nПідсумкові результати обробки подаються у числовому або графічному вигляді та відбиваються у звіті :\nОрганізаційна можливість реалізації (визначення збігу можливостей запропонованих інф системи із стратегіч планами орг-ії)\nЕкономічна здійсненість (визначення можливого зменшення витрат, збільшення прибутку, зменш інвест)\nТехнічна здійсненість (визнач можливого обладнання та техніч забезпечення, його надійності, перспективності, доступності, захисту, можливості предбання у необхідні терміни)\nОпераційна здійсненість (визначення відношення до ІС з боку людськоточен, що підпад. До сфери безпосереднього спілкування з інформаційною системою або може відчувати вплив результатів на її впровадження)\n^ Призначення та характерні ознаки складових системного проектування та роль стандартів.\nЕтап системного програмування потрібен для розробки специфікацій і його продуктом і є ці специфікації, основні типи:\nспецифікації інтерфейсу користувача, (опис інформаційних об’єктів орієнтованих на користувача : формати екрані формати та кроки інтерактивних діалогів форми всіх вхідних та вихідних документів)\nспецифікація бази даних ( концептуальна і зовнішня схема стуктура склад словник таблиці відповідності і опис методів керування доступом)\nспецифікації програмного забезпечення ( програмні пакети які необхідно купити прикладні програми, що розробл для формування інформац продуктів, програм контролю і керування процесами ).\nЗалежність від інформаційних систем і послуг означає, що організації стають все більш вразливими по відношенню до погроз безпеці. Взаємодія мереж загального користування і приватних мереж, а також сумісне використання інформаційних ресурсів утрудняє управління доступом до інформації. Тенденція до використання розподіленої обробки даних ослабляє ефективність централізованого контролю.\nСтандарт ISO/IEC 27001:2005 «Інформаційні технології. Методи захисту. Системи менеджменту захисту інформації. Вимоги», розроблений Міжнародною організацією по стандартизації, є частиною цілої серії стандартів, призначених для організацій, що мають на меті упровадити у себе систему менеджменту захисту інформації.\nЦей міжнародний стандарт надає модель для створення, впровадження, експлуатації, постійного контролю, аналізу, підтримки в робочому стані і поліпшення Системи Менеджменту Захисту Інформації (СМЗІ). Цей міжнародний стандарт можна використовувати для оцінки відповідності зацікавленими внутрішніми і зовнішніми сторонами.\nСлід зазначити, що система менеджменту захисту інформації тісним чином пов'язана з системою менеджменту захисту активів в ланцюзі постачань, вимоги до якої представлені в міжнародному стандарті ISO 28000:2007.\n^ Сутність процесу практичного проектування прикладної інформаційної системи. Характеристикайого складових.\nПрактичнепроектуванняприкладноїінформаційноїсистемиможе бути подане як розробкатрьохголовнихвидівїї еле-ментів:\n• інформаційногозабезпечення (концептуальних і зовнішніх моделей базиданих, словника елементівбазиданих);\n• призначеного для користувачаінтерфейсу (команднихлінійок, панелей меню, діалоговихвікон, повідомлень, екраніввхідних і вихідних форм);\n• програмногозабезпечення (програм і процедур).\nРозробкаінформаційногозабезпечення. До початку розробкидіалогів і прикладнихпрограмповинні бути визначені, специфіковані і документованілогічніструктуривсіхоб’єктівбазиданих та її словник, а такожлогічніструктуривсіхіншихфайлів — цеголовнавимогасистемногопроектування. Проектуванняінформаційногозабезпеченнявиявляє і документує три йогоголовністадії: (1) суть, тобтооб’єкти; (2) зв’язкиоб’єктів; (3) правила інтеграціїсуті та описуїх ролей.\n(2) Розробкапризначеного для користувачаінтерфейсуфактичнореалізуєорганізаційну модель додатку, пов’язуючиїї з інформаційнимзабезпеченням (базою даних) і програмнимзабезпеченням (програмними модулями).\nПризначений для користувачаінтерфейсмоделюєтакожвідносиниміжкористувачем і комп’ютерною системою через готовіекранніформивведенняданих і виведеннязвітів. При проектуванніінтерфейсурозробляєтьсяієрархічна структура (дерево) діалогів, створюютьсяпереліченнядіалогів, етапів, використанихоб’єктів, фізичний вид кожного етапудіалогу.\n(3) Розробка прикладного програмногозабезпечення в даний час здійснюється в основному на логічномурівні, з використаннямможливостейоб’єктно-орієнтованихпрограмнихмов четвертого покоління. Проектуванняструктурибазиданих і спілкування з сучасними системами управління базами данихтакожздійснюється на логічномурівні, тобто з використанням легких для розумінняїхзначенняідентифікаторів, іменданих. Фізичнерозміщеннябазиданих на пристрояхпам’ятівідбувається автоматично за допомогою СУБД.\nОкрімпрограмрозробляютьсятакож і процедури, наприклад, процедура архівації денного файлу операцій, процедура відкриття нового операційного дня і ін.\n^ Сутність CASE-технології. Метод “сутність-зв’язок”,йогозастосування.\nПояві CASE-технології і CASE-засобів передували дослідження в області методології програмування.\nCASE-технологія являє собою методологію проектування ІС, а також набір інструментальних засобів, що дозволяють у наочній формі моделювати предметну область, аналізувати цю модель на всіх етапах розробки і супроводу ІС і розробляти додатка відповідно до інформаційних потреб користувачів. Більшість існуючих CASE-засобів засновано на методологіях структурного чи об'єктно-орієнтованого аналізу і проектування, що використовують специфікації у виді чи діаграм текстів для опису зовнішніх вимог, зв'язків між моделями системи, динаміки поводження системи й архітектури програмних засобів.\nГоловнимипоняттями^ ER-моделі є сутність, зв'язок і атрибут. У діаграмахER-моделісутністьподається у виглядіпрямокутника, щоміститьім'ясутності. Для кращогорозумінняім'ясутностіможесупроводжуватися прикладами конкретнихоб'єктівцього типу.\nКожнийекземплярсутності повинен відрізнятисявід будь-якогоіншогоекземпляратієї ж сутності (цявимога до повноїмірианалогічнавимозівідсутностікортежів-дублікатів у реляційнихтаблицях).\nЗв'язок - цеасоціація, щографічнозображується та установлюєтьсяміждвомасутностями. У будь-якомузв'язкувиділяються два кінці, на кожному з якихвказуєтьсяім'якінцязв'язку, ступінькінцязв'язку, обов'язковістьзв'язку. Зв'язокподається у вигляділінії, щозв'язуєдвісутностіабоведевідсутності до неї ж самої. Обов'язковийкінецьзв'язкузображуєтьсясуцільноюлінією, а необов'язковий - переривчастоюлінією.\nАтрибутом сутності є будь-яка деталь, що служить для уточнення, ідентифікації, класифікації, числової характеристики абовираження стану сутності. Іменаатрибутівзаносяться в прямокутник, щозображуєсутність, підім'ямсутності і зображуютьсямалими буквами, можливо, із прикладами. Наприклад, унікальнимідентифікаторомсутності є атрибут, комбінаціяатрибутів, комбінаціязв'язківабокомбінаціязв'язків і атрибутів, щоунікальновідрізняє будь-якийекземплярсутностівідіншихекземплярівсутності того ж типу.\n^ Надайте характеристику практичному методу прототипування.\nШвидке Прототипування є метод побудови фізичних об'єктів з використанням твердих довільної форми виробництва. Використання швидких методів прототипування було свій початок в 1980-х, де вона була використана для побудови моделі пристрою. В даний час її застосування були здані в експлуатацію в широкому діапазоні завдань.\nМетод можна використовувати навіть для того, щоб якість виробництва корисної частини в невеликій кількості. Швидке Прототипування навіть знайшли застосування в арт-сцени, де скульптори використовувати технології для створення складних форм, які стали твори мистецтва.\nПоліпшений цифрової системи швидкого прототипування дає використання комп'ютерів з метою створення високоточних частини конструкції. Цифрові системи швидкого прототипування використовує віртуальні проекти зазвичай створюються за допомогою системи автоматизованого проектування та анімаційні програми моделювання програмного забезпечення.\nСистема перетворює проект у віртуальній перетину, які спеціальна машина використовує, щоб відтворити точний дизайн перетинів у фізичному просторі, поки фізична модель виконана. Суто технічний процес дозволяє віртуальних конструкцій прийняти фізичну форму в дуже точні і чітко.\nУ швидкого створення прототипів Існують, як правило дві основні підходи до розробки систем, які використовуються. Обраний підхід може бути формуючого або сумуючий. Формуючого підхід використовується в ситуаціях, в чому прототип першого побудована на базі сучасного етапу проекту. Потім перевіряються на контрольної групи з результатами використовується для включення в наступну стадію розвитку з метою подальшого зміцнення і вдосконалення про доцільність поточного дизайну.\nУзагальнюючий підхід, з іншого боку, приймає інший курс у розвитку продукту. Одного здійснювати випробування проводиться в кінці загальний дизайн підвищення процесу. У більшості випадків цей підхід два кроки етапі. Після узагальнюючий підхід іноді може зробити занадто дорого вносити зміни в проект в кінці стадії наближення.\nАле такий підхід є менш трудомістким і може бути більш економічно ефективним, якщо спочатку прогнозованих дизайн Видно, вимагають трохи уточнень, коли прототип робиться. Але в довгостроковій перспективі, з використанням підходу, що формує, безумовно, буде більш вигідним. Основна причина цього в тому, що, коли система протестована в цілому тільки один раз в кінці розрахункового періоду, це може бути дуже важко точно вказати різні недоліки, які можуть існувати в рамках проекту.\n^ Складові компоненти проекту нової інформаційної системи. Призначення кожного з компонентів.\nПрактично всі розглянуті різновиди інформаційних систем незалежно від сфери їхнього застосування включають один і тойже набір компонентів:\nфункціональні компоненти: функціональні підсистеми (модулі, бізнеси-додатки), функціональні задачі, моделі й алгоритми; компоненти системи опрацювання даних: інформаційне забезпечення, програмное забезпечення, технічне забезпечення, правове забезпечення, лінгвістичне забезпечення;\nорганізаційні компоненти (персонал): нова організаційна структура фірми, персонал (штати, посадові інструкції).\nПри цьому під функцією управління розуміється спеціальний постійний обов’язок одного або декількох осіб, виконання якого призводить до досягнення визначеного ділового результату.\nПід функціональними компонентами розуміється система функцій управління - повний набір (комплекс) взаїмоув’язаних у часу і просторі робіт із управління, необхідних для досягнення поставлених перед підприємством цілей.\n^ Характеристика складових етапу впровадження проекту нової інформаційної системи.\nСеред основних етапів життєвого циклу ІС етап впровадження знаходиться після етапу тестування і перед функціонуванням і супроводом.\nКоротко цей етап можна пояснити як установку і введеннясистеми в дію;\nЗаходи, що вживаються на даному етапі:\nЗавершеннядокладноїрозробкипроцесів і організаційних моделей; визначенняновихробочихобов'язків\nРозробка систем підтримки\nРеалізаціяпопередніхваріантів і первиннівипробування\nОзнайомленняпрацівників з новимваріантом; розробка і здійснення плану реформи\nРозробкапоетапного плану; впровадження як таке\nРозробка плану навчання; навчанняпрацівниківновимпроцесам і системам\nЕтапирозробки, тестування, впровадження, експлуатації і супроводу ІС об'єднуютьсятерміномреалізація. Реалізація ІС є надзвичайноскладнимбагатоаспектнимпроцесом, здійснюваним на базісукупностей (профілів) гармонізованихміжнароднихстандартів, специфікацій і угод. Така практика є заставою того, щостворюванаінформаційна система буде реалізована як "відкрита система". Іншими словами, така ІС буде масштабірована, мобільна, переносима, володітидружнімиінтерфейсами і т.д.\nВпровадження інформаційних технологій і реалізованих на їх основі інформаційних систем в повсякденну діяльність підприємства дає йому тактичні і довгострокові переваги в бізнесі. Прагненнякерівництва до використання ІТможезалишитисялише благими намірами, якщовоно не слідуватимевимогам, щосклалися, і правилам розробки, проектування і впровадження ІТ. Вищемовилося про базовівимоги до стандартизаціїоб'єктів і функціональнихзавдань, без якихреалізована система не буде відкритою системою, щоприведезгодом до численних проблем при їївпровадженні і експлуатації.\nКерівники підприємства, що зважилися на впровадження ІТ, повинні твердо засвоїти: початок робіт з проектування інформаційної системи найчастіше спричиняє обов'язковий рєїнжінірінг процесів бізнесу. Рєїнжінірінг є безліччю методик і рекомендацій, серед них потрібновибратиті, якінайкращим чином задовольняютьпоставленимцілям.\n^ Сутність етапу супроводження інформаційної системи.\nСупровід програмного забезпечення - процес поліпшення, оптимізації та усунення дефектів програмного забезпечення (ПО) після передачі в експлуатацію. Супровід ПО - це одна з фаз життєвого циклу програмного забезпечення, наступна за фазою передачі в експлуатацію. У ході супроводу В програму вносяться зміни, з тим, щоб виправити виявлені в процесі використання дефекти і недоробки, а також для додавання нової функціональності, з метою підвищити зручність використання (юзабіліті) та застосування.\nУ моделі водоспаду, супровід ПО виділяється в окрему фазу циклу розробки. В спіральної моделі, що виникла в ході розвитку об'єктно-орієнтованого програмування, супровід не виділяється як окремий етап. Тим не менш, ця діяльність займає значне місце, враховуючи той факт, що зазвичай близько 2/3 життєвого циклу програмних систем займає супровід.\nСопровождаемость програмного забезпечення - характеристики програмного продукту, що дозволяють мінімізувати зусилля щодо внесення в нього змін:\n* для усунення помилок;\n* для модифікації згідно з мінливими потребами користувачів.\nВід ефективності робіт на етапі підтримки і супроводу залежить безперервність бізнес-процесів та збереження корпоративної інформації, необхідної для життєдіяльності компаній. Важливість цього етапу важко переоцінити, проте, на жаль, підтримка ІТ-систем нерідко виявляється складним і трудомістким процесом і вимагає багато сил і уваги з боку ІТ-департаментів, відволікаючи ресурси від виконання стратегічних завдань.\nСкачать файл (139 kb.)


Татарський острів - Василь-Лисенко\nЛітература :: Василь Лисенко\nДодано: 28.02.2009 Додав: ligaron текстів: 13\nРецензенти: ІВАН КИРІЙ, БОГДАН СУШИНСЬКИЙ\nМ206(04) — 87 © Видавництво «Веселка»,\nМОЄМУ ЗЕМЛЯКУ ІВАНУ ЛУКИЧУ ДЯЧЕНКУ, ГЕРОЮ-ПІДПІЛЬНИКУ ЧАСІВ ВЕЛИКОЇ ВІТЧИЗНЯНОЇ ВІЙНИ З СЕЛА НОВА БАСАНЬ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ ПРИСВЯЧУЮ ЦЮ КНИГУ.\nПригодницька повість «Татарський острів» є продовженням двох повістей, які свого часу вийшли у видавництві «Веселка»: «Таємниця Зоряної кімнати» та «Наказ лейтенанта Вершини». Усі три повісті об'єднує спільна тема — зображення героїчної боротьби радянських людей, партизан та підпільників з німецько-фашистськими загарбниками. Всі, хто міг тримати в руках зброю, піднялися на захист своєї Вітчизни. І поряд з дорослими пліч-о-пліч стояли й хоробрі та кмітливі юні патріоти.\nЧимало героїчних епізодів, подій, випадків, що знайшли своє відображення в трилогії, взято з реального життя. Мої дитячі та юнацькі роки пройшли в селі Нова Басань на Чернігівщині. Село розкинулося на межі Полісся і Лісостепу. Один його край підступає до дрімотних борів, а інший вибігає на безкраї степові обшири. Мене змалку чарувала навколишня природа, притягали до себе таємничі лісові нетрі, загадкові лісові стежини, кликали на свої простори зелені луки, манили сині, задумливі озера. Змалку вражали мою уяву хвилюючі перекази про славне минуле, спогади про давні й порівняно недавні героїчні події. У розповідях літніх людей, яким часом давно вже перевалило за столітній рубіж, часто химерно перепліталася сива давнина і сучасність. Подібне явище цілком закономірне. Минуле ніколи не зникає безслідно, воно назавжди лишається в пам'яті та серці людей, облагороджує їх душі, наснажує силою. Спогади про Богдана Хмельницького та його вірних сподвижників чергувалися з іменами Клима Ворошилова, Семена Будьонного, Миколи Щорса. І всі ці спогади підкріплювалися незаперечним, так би мовити, фактичним матеріалом. На берегах тихої, замріяної Недри, особливо після повені, доводилося натрапляти на поржавілі татарські стріли, списи, ятагани, що їх погубили нападники-ординці, коли тікали з нашої землі. Вони відкочувалися, зникали в степовій безвісті, щоб знову зненацька з'явитися на степових шляхах, і знову земля засівалася ворожими стрілами.\nВлітку, коли ми, хлопчаки, поверталися з старого урочища Забловщина, — то завжди зупинялися відпочити біля невеличкої кринички з холодною і чистою, як кришталь, водою. У косовицю, як уже добре темніло, збиралися тут косарі, сідали на стовбур поваленої верби, розмовляли, згадували давні події. І довго під зорями точилася задушевна, щира бесіда. Пам'ятаю, як старий дід Улас переконував присутніх, що біля цієї криниці відпочивав Богдан Хмельницький з своїми відважними вояками, пили воду, милувалися річкою Недрою. Сподобалася гетьману вода з цієї криниці, і він наказав викласти її стіни кам'яними плитами. І як було не вірити дідові Уласу, коли стіни криниці й справді були викладені темними, скипілими від часу плитами, а косарі, коли чистили та поглиблювали криничку, знайшли в ній шаблю з довгим посрібленим руків'ям, ятаган, давній-предавній пістоль, позеленілий від часу панцир.\nЗнахідки зримо нагадали про минуле, наблизили його до мене та моїх товаришів, ніби й нас зробили учасниками тих подій.\nГероїка громадянської війни нагадувала про себе на кожному кроці. Поряд з моїм рідним селом Нова Басань розкинулось заквітчане зеленими садами та гаями, оточене блакитними озерами село Піски. Тут народився славетний поет Павло Тичина. З Нової Басані, з Пісок, з усіх навколишніх сіл ішли до Червоної Армії добровольці.\nНа широкому вигоні колись стояли тачанки богунців, і сам Микола Щорс виступав на мітингу перед моїми односельчанами. А в тому ж урочищі Забловщина лишилися глибокі окопи, викопані червоними повстанцями, які хоробро билися з петлюрівцями, денікінцями, кайзерівцями, громили махновські банди. Пам'ятаю, як ми, сільські хлопчаки, ідучи до лісу, завертали до тих окопів, оглядали їх, а якось знайшли гостроверху німецьку каску, прострілену меткою кулею.\nПорівняно недавно стихло, відкотилося за обрій гарматне грімкотіння громадянської війни. А над країною знову розпростерло свої крила тривожне передгроззя. Наближалася війна з фашистською Німеччиною. Гітлерівці, як ті розбійники, без оголошення війни напали на нашу землю. Але їх напад не викликав ні страху, ні розгубленості. Наші люди піднялися на захист своєї Батьківщини. Після запеклих боїв фашистам пощастило окупувати частину нашої території. Захопили гітлерівці і моє рідне село Нова Басань. І вже в перші дні ворожої окупації в селі почало діяти численне і добре організоване патріотичне підпілля. Нелегкі випробування випали на долю моїх земляків. Трапилося так, що недавні хлібороби, трактористи, комбайнери, вчителі, лікарі, школярі, люди мирних професій віч-на-віч зіткнулися з вишколеними фашистськими розвідниками і змушені були вести з ними нещадну боротьбу. Ціною великих втрат, ціною неймовірних зусиль зривалися злочинні, підступні наміри окупантів. Підпільники створили партизанський загін, озброїли його, обмундирували, забезпечили продовольством, медикаментами і вирядили в рейд по глибоких тилах гітлерівців.\nМайже рік трималося підпілля в селі Нова Басань, завдаючи окупантам відчутних та дошкульних ударів. Керував підпіллям мужній і безстрашний патріот Іван Лукич Дяченко. Про хоробрість, відвагу і безмежну кмітливість Івана Дяченка, якого друзі довірливо називали Лукичем і зараз можна почути хвилюючі перекази в Новій Басані та навколишніх селах.\nЧимало героїчних епізодів з діяльності Новобасанського підпілля знайшли своє відображення у пригодницькій повісті «Татарський острів».\nЯк не намагався Юрко заснути, сон не приходив. Подумки хлопець був на Кам'яному Розі, і його розбурхана уява малювала охоплені вогнем танкетки, потрощені фургони, вбитих ворожих диверсантів. Добре, мабуть, спрацювали магнітні міни. Де той Кам'яний Ріг, а де Юркова хата, а від вибухів шибки з вікон посипалися. Мабуть, від тих мін чорні фургони разом з диверсантами на середину Прип'яті позалітали. І хлопець, як наяву, бачив фургон з диверсантами. Підхоплений вибухами, він злетів у повітря і важко впав у темні хвилі Прип'яті.\nПодібну картину Юрко вже бачив восени минулого року. Захопили фашисти село, навели переправу, і посунули по ній машини та обози на протилежний берег ріки, а звідти — на Київ. Якось у вересневий погожий день на березі скупчилося чимало ворожої техніки. На кручі зупинився зелений автобус з есесівцями. І тут налетіли наші літаки. Машини, як ті м'ячики, злітали в повітря, на якусь мить зависали там і важко падали у воду. У Прип'яті опинився й автобус з есесівцями. Недавно Юрко купався поблизу переправи, пірнув і побачив на дні його темне громаддя.\nНині партизани знищили ворожих диверсантів, не зуміли німці закинути їх у тил наших військ, даремно вчили, возили на Митрик. І Маєр, мабуть, лютує, чухається від такого дошкульного удару. А може, й він загинув цієї ночі, і тепер у Зоряній кімнаті, над таємничим підземеллям, де сховані скарби панів Хоткевичів, поселиться якийсь інший гестапівець.\nЯк не стане Маєра, то можна буде попросити лейтенанта Вершину, щоб він узяв Юрка в партизани. Скільки ж можна вертітися серед фашистів, видавати себе за їхнього прислужника? Доволі. Набридло відчувати на собі осудливі погляди односельчан, терпіти їх зневагу та ненависть. Хоча й тут, у селі, Юрко не їсть хліб даремно. Привезли з лісником Свічкою магнітні міни з Києва і разом з Вовкою поставили їх на фургонах і танкетках. Знадобилася й водостічна труба, і чавунна решітка.\nДо чого ж передбачливий лейтенант Вершина. Тільки тепер хлопець збагнув, навіщо вони ходили вночі на Кам'яний Ріг і лейтенант так прискіпливо оглядав простору, сховану у глибокому яру печеру. У ній партизани і влаштували засідку, дочекалися диверсантів і всіх знищили. Фашисти й подумати не могли, що серед чистого поля, далеко від лісу, на них чекає така несподіванка.\nДобре, що пощастило їхньому класові натрапити на цю печеру. Це ж Олена Марківна, вчителька історії, повела їх на Кам'яний Ріг зробити розкопки стоянки первісної людини. Чи міг тоді хтось подумати, що через кілька місяців на їхню землю нападуть фашисти, захоплять село, отаборяться в палаці — і печера буде схованкою для партизан.\nЮрко важко зітхнув, знову пригадалася школа, постали як живі вчителька Ніна Павлівна, вчитель математики Олексій Пилипович, однокласниця Люда Щербань, вірний товариш Валерій Зазірний, син лісника Максим Коломієць. Нема їх — загинули. Одних розстріляли, інших повісили окупанти. Пригадалася остання зустріч з Людою. На світанку Юрко пішов трусити ятери і, коли вже поскладав у плетений кошик спійману рибу, побачив на стежці її, заплакану. Дівчина йшла з Козиного Броду, помітила Юрка, поспіхом витерла рукавом кофти очі, привіталася й сказала зажурено:\n— Я трьох наших тільки що через Прип'ять перевезла. Пілоти. Їхній літак німці збили над Житомиром. Один з них був тяжко поранений. У дядька Юхима перебули три тижні. Тепер рушили до своїх. І я хотіла піти з ними, не взяли. Обіцяли, як виженуть фашистів, обов'язково заїхати в наше село. Тільки коли все те буде? І чи пощастить їм дістатися до своїх? Ти не чув, як там зараз на фронті?\n— Не знаю, Людо, — відказав дівчині.\nПосміхнулася і пішла... Пішла назавжди.\n...У хаті — немає чим дихати. За день сонце прогріло дах, стіни, землю, і навіть вночі від них струмує тепло. Юрко перевернув подушку, припав щокою до прохолодної наволочки, заплющив очі. Думка знову повернулася до Кам'яного Рогу, до недавнього бою. Що ж буде тепер? Спалять фашисти Жовтневе чи почнуть брати заложників за вбитих есесівців та диверсантів? Кам'яний Ріг за сім кілометрів од села, та все може бути.\nПодушка знову нагрілася. Хлопець тихенько підвівся з ліжка й вийшов на ґанок. Хотілося вдихнути свіжого повітря, а ще більше — подивитися на небо над Кам'яним Рогом. Червоні відблиски на ньому зникли. Не видно жодного вогника і в палаці. Принишкли фашисти, тремтять, бояться, щоб і до них не добралися партизани. «Доберуться, — подумав Юрко, — аби дізнатися про таємницю Червоної красуні, і тоді підземними переходами можна потрапити прямо в казарму до есесівців. А можна й просто проникнути на подвір'я палацу через водозливну трубу. Звісно, найкраще скористатися підземеллям, але ніяк не щастить розгадати таємницю Червоної красуні».\nДесь далеко прогримкотів грім, сліпуча блискавка спалахнула над темним Самусевим лісом. Мабуть, буде дощ, тому так і парить. Згадав про нарубані дрова і вирішив сховати їх від дощу. Швидко повкидав їх у повітку, вніс оберемок сіна, зняв з мотузки білизну.\nУ повітці приязно форкали коні, ніби просили хлопця підійти до них. Звикли вони до свого нового господаря, особливо Лебідь — ходить за Юрком слідом, розуміє кожне його слово. Як побачить на лузі, перестає пастися, підійде, покладе голову на плече і тихо зітхає, Може, пригадує свого попереднього господаря, журиться за ним, тому й горнеться до Юрка, боїться і його втратити.\nУ напівтемряві підійшов до Лебедя і заспокійливо провів по гриві рукою, кинув коням свіжого сіна — хай поласують, бо добре попрацювали сьогодні, багатьом людям орали городи. Завтра, може, доведеться запрягати їх, скласти на воза пожитки і тікати, якщо, звісно, фашисти дозволять виїхати...\nНарешті на землю впали перші краплі дощу. Спершу він ішов поволі, ніби нехотя, а потім припустився і почав сердито періщити землю. Спалахнула блискавка, освітила темні, повислі над землею хмари. Дощ триватиме довго. На якийсь час він, можливо, й затримає карателів.\nЮрко скинув сорочку, підійшов до ринви, підставив під неї розпашілу спину, голову. Вода приємно лоскотала тіло, заспокоювала, ніби змивала втому та хвилювання...\nПрокинувся пізно: на кухні хтось голосно і збуджено розмовляв. По голосу пізнав посильну старостату Марину Шупик. Вона працювала в школі техробітницею і часто покрикувала на хлопців, щоб не гасали по коридорах, не заходили в приміщення в брудних черевиках.\n— До села ніби знову фронт докотився, — розповідала Марина. — На світанку наїхало повно німців. Та дивні якісь, в білих полотняних штанях і в таких же полотняних піджаках. Чимало і в чорному одязі, а на рукавах та картузах — черепи! Аж дивитися страшно! — Жінка притишила голос: — Уночі бій був на Кам'яному Розі. Партизани на німців напали, на отих, що в палаці отаборилися, і всіх перебили. Чоловік, кажуть, триста поклали. І машини попалили. Староста визначає людей ховати вбитих німців. Сама чула, як наказав рубати берези на хрести. І ще бідкався Щупак, що селу може бути капут, піде за димом. Мабуть, оце в село приїхали карателі. Оті, з черепами на картузах. Мені вже й не страшно, а за дітей — боюся. Що вони кому лихе зробили? А фашисти нікого не милують, нікому нема пощади. І старе, і мале в одвіті. І коли вже скінчиться ця веремія? Позавчора Щуківку спалили, а людей розстріляли за те, що вони німців убили, як ті почали дівчат хапати і кидати в чорний фургон, хотіли їх забрати.\n— Куди? — запитала мати.\n— На Татарський острів. Туди їх, бідолах, везуть, а назад ніхто не вертається. У Сичівці тої неділі забрали троє дівчаток, повезли на острів. Сестра приходила, плакала: дочку старшу забрали. Перед війною школу закінчила. Думала на вчительку вчитися, а опинилася на Татарському. На роботу, кажуть. А яка там робота — ніхто не знає. Нікого до острова не допускають, з усіх боків обплутали колючим дротом. Я вже й старосту розпитувала про Татарський, а він аж засичав з переляку. «Мовчи, — каже, — і ніде не згадуй про той острів, бо зразу можеш на шибениці загойдатися». Так я й мовчу...\nМарина трохи помовчала, а потім сказала:\n— Мабуть, Маріє Федорівно, будіть Юрка і хай він хутчій іде в старостат, бо Щупаку там добре дістається на горіхи. Німці, як ті гуси, ґерґочуть, гніваються, а він стоїть, як пень, очима блимає та руками розводить, мовляв, нічого не можу второпати. Отож будіть, Маріє Федорівно, хлопця.\nЮрко вийшов з кімнати, привітався, протер заспані очі, запитав:\n— Чого викликає староста?\n— Точно не знаю, а чула, ніби треба провести німців на Татарський, по отій дорозі, що сіно нею вивозять. Староста так і сказав: «Біжи до Берегових, виклич сюди Юрка, і щоб одна нога тут, а друга — там». Тож ходімо, Юро.\n...У старостаті за довгим столом, заляпаним чорнильними плямами, сиділи фашисти в лискучих мокрих регланах. Поряд тупцював староста, розводив руками, безпомічно повторював:\n— Ніхто ферштейн! Все буде сполнено! А чого не знаю — того не знаю!\nЮрко зупинився біля порога, чемно привітався. Щупак, побачивши його, радісно вигукнув:\n— От добре, що ти прийшов! Бо я аж упрів од цієї балачки. Щось їм треба, а що — не доберу. Подзвонили вранці з комендатури, наказали дати німцям провідника, щоб провів їх через луки на Татарський острів. І пан комендант доручив це тобі, щоб ти заодно й перекладачем був.\n— Чого ж вони грейдером не поїхали?\n— Непроїжджа зараз та дорога, — пояснив староста, — страшне, Юрку, зараз діється, тільки нема часу на розмови, хай згодом розповім. Міни поставили песиголовці на шляху. От один фургон і опинився в канаві. Поїхали вони далі, — Щупак кивнув на есесівців, — і знову бах-тарах! Викликали саперів, а їм терміново треба на острів. От начальник районної поліції порадив їхати туди через Тюківку. Так ти їх і проведеш. Дорогу знаєш?\n— Знаю. Тільки чи можна по ній зараз проїхати? Там не калюжі, а озера порозливалися.\n— Проїдете, — запевнив староста, — бо там піщаний грунт. І машини в них, як ті буйволи, пройдуть! А тепер розпитай, що їм ще треба, бо ми так довго балакали-говорили, що трохи й притомилися.\nЮрко підійшов до есесівців, привітався:\n— Пан староста наказав показати вам дорогу до Татарського острова.\n— Ти говориш по-німецьки?! — радісно вигукнув молодий есесівець. — Чудово! Хто ти є?\n— Я, гер офіцер, місцевий фольксдойч. Мешкаю в селі Відрадне, знаю навколишню місцевість. Мені не раз доводилося бувати на Татарському острові.\nЮрко простягнув фашистові посвідчення, видане Маєром. Той прочитав, задоволено сказав кругловидому огрядному німцеві:\n— Гер гауптштурмфюрер. Цей хлопчак має посвідчення, видане штандартенфюрером фон Маєром. Це про нього говорив нам місцевий комендант, радив взяти провідником.\nОгрядний німець звів на Юрка бляклі, водянисті очі, запитав:\n— Чи є дорога через луки на Татарський острів? Чи зможуть пройти по ній вантажні машини?\n— Так, гер офіцер! — відповів Юрко.\n— Яка там дорога? Бруківка чи ґрунтова? Чому її нема на наших топографічних картах? Чи цим шляхом ніхто не користується?\n— Дороги там справжньої немає, — пояснив Юрко, — восени через луки возять сіно, от і виник там путівець. Є на ньому долини. Зараз вони залиті водою. Але проїхати можна. І пан староста так думає.\nФашист пильно поглянув на Юрка:\n— Чи безпечна ця дорога? Чи нема поблизу великих лісів? І чи є в тих лісах бандити? Чи можуть бути на тому шляху міни?\n— Я ж сказав, гер офіцер, — ухильно відповів Юрко, — що цей шлях не вважається справжнім шляхом, бо він виник сам по собі. Ним користуються, як вивозять сіно. Лісів великих поблизу немає. Є лише переліски. Але й там можуть затаїтися лісові бандити. Вони приходять з Васильківських Дач. І міни можуть поставити на будь-якій дорозі. Тут не можна ручатися, хоча до сьогодні на путівцю ніхто не підірвався.\n— Що є путівець? — поцікавився фашист.\n— Дорога, прокладена навпростець, якою дуже рідко користуються. На Татарський острів краще дістатися грейдером, що йде понад Прип'яттю.\n— Ми маємо бути сьогодні на Татарському острові, — різко сказав гауптштурмфюрер. — Вирушаємо через дві години. Ти покажеш, як проїхати дорогою, що не позначена на топографічній карті.\nНімець поглянув на годинник.\n— Вирушаємо о десятій. Ти маєш бути біля передньої машини. Зрозумів?\n— Так, гер гауптштурмфюрер!\n— Тепер скажи старості, цьому рудому телепню, щоб він терміново підготував квартиру для трьох офіцерів. Квартира повинна бути простора, світла, чиста. Бажано, щоб господар мав корову та пасіку. Офіцери мешкатимуть на цій квартирі півтора місяця. Будинок має бути неподалік поліції, подалі від лісу.\nСтароста, почувши розпорядження есесівця, пошкрябав потилицю, запитав:\n— А що воно за цяця цей німець? Щось велике чи така собі дрібна пташка?\n— Велика, Юхиме Мартиновичу, — відповів Юрко, — капітан військ СС, має два залізні хрести, воював у Криму, бо має спеціальний нарукавний знак.\n— Не така вже й велика, — роздумливо відказав Щупак, — а все ж таки пташка з кігтями. І не одна, а три. Мабуть, біля них має бути охорона. І мені буде певніше, хоч посплю спокійно цей час. Маю отакий будинок, — поскаржився староста, — а живу, можна сказати, під парканом. Як настане ніч, тікаю з хати, притулюся десь під копицею і дрімаю, прислухаюся, чи не йдуть, чи ніхто не добирається. І папірці хтось підкидає. Як не на ворота наклеять, то в двір укинуть. І все погрожують, обіцяють при першій нагоді пристрелити. Отака сила в німця, а він нічого не може вдіяти. Скажи, хай живуть у мене.\nСтароста задоволено посміхнувся:\n— Продукти для них випишемо в громадському господарстві. І корівку для такого випадку прихопимо. І кабанчика або й двох чи трьох візьмемо...\nДо Юрка підійшов молодий есесівець, наказав:\n— Хай староста мерщій поселяє панів офіцерів на квартиру. Ми цілу ніч були в дорозі, треба відпочити.\n— Квартира вже є, — відповів Юрко, — пан староста просить поселитися в його будинку. Він дуже радий прийняти таких поважних гостей.\n— Який у нього будинок?\n— Найкращий у селі. Сім кімнат. Є корова, пасіка, свіжа риба.\nФашисти із старостою вийшли на вулицю. Молодий есесівець показав рукою на колону чорних фургонів, які заповнили вулицю:\n— Отже, о десятій ти маєш бути біля передньої машини. Не затримуйся й на хвилину. Зараз можеш бути вільним.\nКоли Юрко повернув на свою вуличку, побачив Святого, — той ішов йому назустріч. Хлопець хотів розповісти про несподіване доручення, але Павло Павлович перебив його, заговорив тихо:\n— Знаю. Слухай мене уважно. Довелося нам терміново внести зміни в нашу операцію. Є можливість побувати тобі на Татарському острові. Це дуже важливо. Фашисти везуть туди якесь обладнання. На шляху підірвалося два фургони. От німці й змушені добиратися на острів через Тюківку. Непомітно подивишся, що воно там робиться. І основне твоє завдання — дізнатися, чи йде вузькоколійка в підземні виробки. Ти знаєш Кузьму Карпухна?\n— Знаю, до війни працював у колгоспі рахівником.\n— Він зустріне колону машин за Рогозячим болотом, отам, де путівець повертає на Татарський. Як побачиш Карпухна, обов'язково зупини машину. Він покаже, де партизани поставили міну, і ти розкажеш про неї фашистам.\n— Як бій на Кам'яному Розі?\n— Розколошматили есесівців та диверсантів. І танкетки не допомогли. Карта Маєра бита, і тепер доведеться, мабуть, розпрощатися з ним, бо лягає йому рівна доріжка на фронт. Можуть бути непереливки й тобі. Маємо відомості, що начальником диверсійної школи хочуть призначити одного з заступників генерала Лау. От він і почне заганяти під лаву тих, до кого з довір'ям ставився Маєр. Правда, зараз не варто про це вести мову. Поживемо, побачимо, як воно буде. Дивися не проґав Карпухна, міна спрацює безвідмовно.\n— Не проґавлю.\n— Як приїдете на Татарський, дивися на все байдуже, ходи, нагнувши голову, удавай, що нічого тебе не цікавить.\n— Павле Павловичу, — ображено перебив Святого Юрко, — скільки можна повчати та попереджати? Хіба ж я мала дитина? Сам знаю: треба бути обережним, обачним, не робити ніяких помилок. І ви мені про це говорите, і лейтенант завжди нагадує. Кожен раз одна й та інструкція!\nСтрижак сердито блиснув очима.\n— Слухай, Юрку, ти мусиш раз і назавжди запам'ятати одну надзвичайно важливу річ: ми не повчаємо тебе, а вчимо. І ти повинен прислухатися до наших порад. Допустиш помилку — загинеш.\n— Вибачте, Павле Павловичу, — зніяковіло промовив Юрко.\n— Нічого, — кивнув головою Святий, — краще тут все обміркувати, бо там буде пізно. Завдання у тебе, Юрку, дуже важливе і небезпечне. На острові ведеться якесь надзвичайно засекречене будівництво. Татарським дуже цікавиться «Центр». Ми посилали туди наших людей, і ніхто з них не повернувся. Ти десятий наш посланець! Десятий! От і доводиться попереджати.\nДощ трохи вщух. Важкі хмари сіяли на землю густу, дрібну мжичку. На вулицях порозливалися величезні калюжі. Святий притишив ходу, струсив з ряси воду, поправив на грудях хрест на тоненькому блискучому ланцюжку:\n— Привіт тобі Клара передавала. Спасибі за продукти та марки, підтримав ти мою родину. Дуже сутужно їм довелося. Діти з голоду почали пухнути.


Вклад Голодомору в протистояння ленінізму і сталінізму - Opus of N. Lygeros\n4194 - Вклад Голодомору в протистояння ленінізму і сталінізму\nОдним з головних арґументів прихильників невизнання Голодомору є твердження, що визнання ґеноциду проти українців заключається лише в замаскованому намаганні створити образ реакційного комунізму. Важко дати чітку відсіч такій критиці через її заідеологізований характер, і через те, що вона не відноситься до реального захисту прав людини. Це припущення є не тільки безрезультативним, але очевидно й неповним. Насправді, йому можна легко заперечити завдячуючи тій же ж історії комунізму Росії. Своїм виникненням Голодомор звинувачує ні не комуністичний, ані радянський, а, звичайно, сталінський режим. Мова не йде про класичний антикомунізм, тому що обвинувачення в злочині проти людства чітко визначене в часі та місці його проходження. Більше того, не може бути сумішшю політики Леніна та Сталіна, незважаючи на те, що останній, після смерті свого попередника зробив все можливе, щоб продовжити його політику підсилюючи свою роль у вчинках цієї суперечливої влади. В такий спосіб ми прийшли до уособлення теорії сталінізму з теоріїєю марксизму-ленінізму, що є не тільки ідеологічним нерозумінням, але історичною помилкою. В будь-якому випадку історичні факти знаходяться тут. Допомагають нам зрозуміти головну різницю між Леніним та Сталіним. Сталінські партизани вважають Голодомор одним простим голодом і аж ніяк не цілеспрямованим систематичним винищенням. Щоб зрозуміти різницю, давайте детально заглибимося в процес умовного порівняння. Влітку 1921 р. в результаті великої засухи виник великий голод. Проте, новий уряд не міг перепобороти цю катастрофу. Так, 2 серпня 1921 р. Ленін попросив допомоги у всіх робітників промислових країн.\nСтає очевидним, що даний вчинок не піддається ніякому порінянню з закриттям кордонів, що зробив Сталін. У випадку Леніна відреагувала Міжнародна робоча допомога (фр.: Secours International des Travailleurs, англ.: International Workers Aid, нім: Internationale Arbeiter Hilfe), центр якої знаходився в Берліні.\nЧленами-засновниками цієї організації були Анрі Барбюс, Альберт Ейнштейн, Анатоль Франс, Леонард Франк, Джордж Грос, Кете Кольвіц та Клара Цеткін. В його рамках був проведений проект HelpRussia (Допомога Росії) в якому брала участь митець Кете Кольвіц, що відображено в її відомих афішах.\nЩо стосується Клари Цеткін, вона мала прямий контакт з Леніним, що підтверджується в нижченаведеному уривку:\nЛенін до Клари Цеткін:\n«Неможливо провадити диктатуру пролетаріату не маючи на своій стороні мільйони жінок. Тим більше неможливо розпочати розбудову комунізму без них. Треба знайти засоби, щоб зблизитися з ними… Наші організаційні ідеї виходять з ідеологічних концепцій. Ми не хочемо організацій, які би відрізнялися від організацій жінок-комуністок. Одна жінка-комуністка належить до Партії, так само як і чоловік-комуніст. Вони мають рівні права і обов’язки… Проте, треба дивитися правді у вічі. Партії необхідні органи, які би мали за конткретну ціль мобілізацію великих мас жінок.» T. Кліф, ст.141.\nОтже, як можна виправдати класичний антикомунізм виходячи з цих даних. Причиною Голодомору не був голод, чи інакше кажучи, природна катастрофа. Його виникнення підкреслює основну різницю між ленінізмом і сталінізмом. Ленін не сумнівався в необхідності закликати втрутитися у внутрішні справи комуністичної країни робітників із-за кордону. Тому, давайте припинимо цю безпідставну критику. Так само, як Голокост звинувачує нацизм, а не німців чи соціалістів, Голодомор звинувачує сталінізм, а не росіян чи комуністів.


Розділ 15. Виготовлення внутрішньої інформації - Підручники онлайн\nГоловна Журналістика Основи журналістики (Михайлин І.Л.) Розділ 15. Виготовлення внутрішньої інформації\nВимисел у публіцистиці. Головні елементи структури публіцистичного твору: оповідач, публіцистична ідея, публіцистичний конфлікт, як уже мовилося, ми виходимо з тієї концепції, що журналістика є не лише діяльністю по перенесенню зовнішньої інформації від індивідуальних джерел до масової аудиторії, але й способом виготовлення внутрішньої інформації. Щоправда, внутрішня інформація створюється не всіма журналістами, а лише тими, хто виконує спеціальну роль оглядача, нарисовця, есеїста. Це журналісти особливо визначного рівня, що досягли великого авторитету в своїх виданнях, чиє слово, думка й позиція цінуються так само високо, як і думка спеціаліста в тій чи іншій галузі суспільного життя. Своєю багаторічною працею вони завоювали авторитет у читачів і дістали право на створення публіцистичної інформації.\nУ сучасному журналістикознавстві наявний і інший погляд на дану проблему. "Давня суперечка, - пишуть автори новітнього дослідження, - чи є публіцистикою новинарна інформація - безглузда: будь-яке повідомлення, надруковане в ЗМІ, що розраховане на певне сприйняття аудиторією і несе на собі відбиток особистості автора, - публіцистичне" . Однак, таке широке розуміння публіцистики навряд чи утримається в нашій науці. Воно по суті ототожнює її власне з журналістикою. Тому ми надалі будемо виходити з традиційного уявлення про дану галузь духовної діяльності людини.\nСлово "публіцистика" виникло в німецькій мові ("Рublikzistik"), але в свою чергу постало з латинського слова "рublikus, що в перекладі означає - "суспільний, народний". З німецької мови воно поширилося в інші європейські мови, в тому числі й в українську.\nА відтак постає питання про гносеологічний аспект публіцистичної творчості, її об'єкт і предмет. Об'єкт публіцистики -уся реальна дійсність у складності й розмаїтті виявів. Це - наука й мистецтво, виробництво й економіка, транспорт і енергетика, побут і мораль, шкільництво і культура. Не можна вказати якоїсь сфери матеріальної чи соціальної дійсності, яка була б закрита для пильних очей публіциста.\nСправедливою буде така дефініція: публіцистика - це суспільствознавство та людинознавство. Суспільство й людина - це два глибоко й тісно взаємопов'язані між собою боки єдиного предмета публіцистики. Вона висвітлює і з науковою глибиною досліджує функціонування суспільної людини у створеному самою ж людиною соціумі. Причому естетична вісь "світ - людина" доповнюється третім компонентом - "я", який позначає активну авторську присутність у структурі публіцистичного твору.\nДуже цікаву думку висловив свого часу Максим Рильський у нарисі "Коротка новела", що був уперше опублікований у газеті "Вечірній Київ" 17 грудня 1960 року в публіцистичному циклі "Вечірні розмови". Автор замислився над газетною сторінкою оголошень про шлюбні розлуки. І подумалося йому, що за кожним іменем криється зовсім не проста, а іноді й трагічна людська історія. "І подумалось мені, - розповідає далі М. Рильський,- що світова література, яка обертається навкруг любовних та родинних тем і сюжетів, не охоплює всієї складності життя, що слова вірність і зрада, кохання і обов'язок, чеснота і розпуста не покривають усього того значного, що буває межи людьми" . Для доведення цієї думки автор "Вечірніх розмов" розповів одну давню київську історію.\nЗ цих спостережень видатного поета й публіциста випливає стратегічний, методологічно важливий висновок. Його можна сформулювати так: якщо світова література не вбирає в себе всього розмаїття людських відносин, то журналістика здатна зробити це, будучи гнучким відгуком на сучасність, способом її оперативного відображення й пізнання, маючи можливість практично бездоганного охоплення невичерпно багатої дійсності.\nУ вигляді дефініції можна запропонувати таку вербальну формулу: журналістика більш широка і містка сфера духовної діяльності людини, ніж література.\nЗмістова універсальність об'єктивно передбачає й багато-аспектність форми журналістського твору, яка має більше рівнів вимірів, ніж поетика художньої літератури, включає в себе не лише образний, але й понятійний дискурс. Ці можливості журналістики реалізуються в публіцистиці.\nПубліцист мусить глибоко знати предмет дослідження, часто на рівні спеціаліста, але найважливіше - він повинен уміти повернути предмет суспільною стороною, показати його соціальну, політичну значимість, розкрити моральний, філософський, людинознавчий зміст.\n5) створення остаточної концепції, перехід від гіпотези до пояснюючої теорії, тобто вироблення розуміння й оцінки явища чи події, їх ролі й місця в житті, прогнозування впливу на сучасність, практичні пропозиції щодо їх використання.\nНайчастіше з публіцистикою асоціюється уявлення про документальну творчість. Але насправді документалістика - лише частина публіцистичної літератури. Як і в художній творчості, тут вагома роль належить вимислу.\nПояснімо цю особливість методом доведення від протилежного. Широко відомим стало висловлювання Людвіга Фейєрбаха, законспектоване В. Леніним у "Філософських зошитах" і часто приписуване останньому: "Мистецтво не потребує визнання своїх творів за дійсність". А публіцистика, навпаки, потребує. Про що б не писав публіцист, читач довіряє йому значно більше, ніж письменникові. Він знає, що письменник домислює, вигадує; публіцист же за родом своєї творчості зобов'язаний залишатися в межах парадигми справжніх подій. Використавши форму-лю Людвіга Фейєрбаха, можна стверджувати: "Публіцистика вимагає визнання своїх творів за дійсність".\nПродовжимо приклад з нарису "Коротка новела" Максима Рильського. Автор розповів давню історію про вчителя математики однієї з київських гімназій Івана Івановича. Якось улітку під час вакацій він відпочивав в Італії і привіз звідти дружину-красуню італійку Олімпію, яку стали називати в Києві Ліпою. У закоханого чоловіка був неодружений брат Семен Іванович. Він часто заходив у гості до подружжя. Минуло багато років, усі учасники історії постаріли. Якось Іван Іванович застудився і невдовзі помер. Через кілька днів після похорону Семен Іванович за звичкою прийшов відвідати вдову. За чаєм він запитав її: "Знаєте, Ліпо, чому я так і не одружився?" - "Чому?" - запитала та. - "Бо я з першого погляду покохав вас і кохав усе життя" - "Я... теж..." - відповіла, збліднувши, жінка.\nЦя романтична історія виглядає неймовірною. Якби ми прочитали її в художньому творі, то неминуче подумали б, що вона вигадана письменником для реалізації свого творчого задуму -показати красу людських почуттів, опоетизувати вірність, засвідчити торжество взаємної поваги над пристрастю кохання. Зустрівши цю історію в нарисі, ми не сумніваємося в її достовірності, справжності, документалізмі. Ми навіть не задумуємося над тим, що публіцист не міг бути присутній на кульмінаційній розмові, яка, зрозуміло ж, проходила без свідків, і що цей епізод не міг бути нічим іншим, як художнім вимислом.\nНад цією особливістю публіцистики задумувався свого часу А. Аграновський. "Шлях газетяра, - писав він, - від окремого до загального" . Метод пізнання в публіцистиці - індукція, тоді як у літературі існують не лише індуктивні (реалізм, натуралізм, імпресіонізм), але й дедуктивні (класицизм, романтизм, експресіонізм) творчі методи. Узагальнення в публіцистиці народжується з конкретного повідомлення про одиничний факт. У правдивості й документальності сила публіцистики. А. Агра-новський дуже точно висловився про шлях публіцистичного пізнання. "Вам необхідно з численних прикладів, які стоять у Вас перед очима, обрати один або два, - навчав він молодого журналіста. - Але вже "розкопати" їх до дрібниць. [...] Тоді Ви дістанете факти, дати, цифри, імена. Тоді можна писати. Узагальнення (коли факт, узятий Вами, не унікальний) вийде саме по собі. Якщо Ви пам'ятаєте деякі мої речі, то могли помітити, що описуючи завод, главк, інститут або судову справу, я ніколи (майже ніколи) не пишу: "і так скрізь". Передусім тому не пишу, що вивчити, як "скрізь", можливості в мене немає. І тим не менше читачі завжди знаходять у наших писаннях типове. Самі знаходять безпомилково" .\nІ далі А. Аграновський переконливо сформулював закон народження узагальнення в публіцистичному творі. "Я не теоретик, - написав він, - але переконався давно в такому: чим точніше, чим з більшим проникненням у деталі, чим з більшою характерністю описано цю конкретну справу, тим сильніше буде виявлено типове для всіх людей і місць" [Курсив А. Агра-новського. - І. М.].\nЗа думкою А. Аграновського, типізація зображених одиничних явищ, узагальнення проблем лежать не стільки в площині їх авторського тлумачення, скільки в площині читацького сприйняття. Опис конкретного, одиничного випадку накладається на читацьку рецепцію, розташовується в просторі його (читацького) життєвого досвіду. Цей досвід і служить підставою для узагальнень, конструювання поняття про типове. Завдання нарисовця з максимальною документальністю, вичерпністю викласти вивчений факт, проблему; уявлення ж про їх типовість народжується в читачів, оскільки вони так само є учасниками суспільного процесу, мають свій життєвий досвід, знання соціальної дійсності. Вони завжди зіставляють, співвідносять картину життя в мас-медіа із своїм соціальним довкіллям і на підставі цього судять про сумлінність та професійний рівень журналіста. Таким чином, шлях до типового в публіцистиці лежить через максимально конкретний опис і документальне відтворення одиничного випадку. На підставі конкретності й документалізму формується пізнання нових соціальних явищ, виробляється нове знання.\nПубліцист, як правило, першопроходець. Він першим намацує больову точку в суспільному житті. У нього ще немає часу на узагальнюючий погляд на відкрите явище. Він прагне сповістити суспільству про проблемну ситуацію, привернути до неї увагу читацького загалу.\nЗ цього погляду найяскравіший приклад подають нариси російського письменника й журналіста Валентина Овечкіна (1904-1968), об'єднані ним у книгу "Районні будні" (1952-1956). З певною мірою метафоричності можна сказати, що саме публікація перших нарисів цього циклу в журналі "Новый мир" (1952, № 9, під час редагування журналу Олександром Твар-довським) ознаменувала собою появу нової якості в усій тодішній радянській літературі. Цю якість сумарно можна назвати подоланням "теорії" безконфліктності, тобто виходом з глухого кута, куди була загнана радянська література внаслідок насильницького запровадження в ній методу соціалістичного реалізму. Нариси В. Овечкіна висловили її тугу за гуманізмом, засвідчили посилення дослідницьких тенденцій, піднесення уваги до простої людини, повернення їй її гідності, здійснення перших кроків на шляху до демократизації керівництва тодішнім радянським суспільством. Іншими словами, це був зародок того, що в майбутньому визначатиме сутність літератури та публіцистики шістдесятництва.\n"Районні будні" не були фактом документалістики, у них широко використовувався авторський вимисел. Але, можливо, саме тому вони були наповнені пекучим, гостроактуальним суспільним змістом, глибоко розкривали саме ту проблематику, яка хвилювала й непокоїла мільйонну читацьку аудиторію. Саме вигаданий (а, можливо, й "вигаданий") сюжет, події й образи дозволили В. Овечкіну доторкнутися пером журналіста до больових точок життя соціуму, написати злободенний твір, анонімність і безадресність (звичайно ж, удавана), описаних у ньому подій, послужили певним гарантом його появи в друці. Разом з тим, слід беззастережно визнати, що саме публіцистичні нариси "Районних буднів" проклали шлях до наступного опрацювання в художній та науковій літературі заявленої в них проблематики. Журналіст виступив тут як першопроходець, відкривач невідомих обріїв життя та нових аспектів його пізнання.\nВимисел у даному випадку допоміг авторові, став ніби головним прийомом його журналістського методу. Але вимислу в публіцистиці властива своєрідність: автор, навіть створюючи вимишлений образ, конкретизує його, "прив'язує" до певної проблеми, точно вказаного простору й реальній події. Письменник у художньому творі навіть тоді, коли створює художній образ, спираючись на прототип, підкреслює його загальний зміст, шукає риси й ознаки, які об'єднують його з іншими, подібними йому, прагне до узагальнення. Павка Корчагін з роману Миколи Островського "Як гартувалася сталь" (1934) або Олексій Маресьєв з "Повісті про справжню людину" (1946) Бориса Польового - яскраве тому свідчення. В основі образу кожного з героїв -прототип, життя реальної людини: самого автора в першому випадку і військового літуна Олексія Маресьєва в другому. Але художнє мислення створює з документального матеріалу образи типових представників свого покоління, знакові фігури для радянського дискурсу, втілення основних якостей радянської людини. Публіцист підкреслює конкретний характер своєї творчої праці, пише про проблеми, які виникли щойно й ще далекі від свого розв'язання. Він досліджує їх, а не описує байдужим оком стороннього спостерігача.\nТакими якостями володіли, наприклад, романи Івана Тур-генєва "Батьки і діти" (1862) і Миколи Лєскова "Нікуди" (1864), "Обійдені" (1865), у яких висловлено засудження російського нігілізму епохи Великих реформ царя Олександра ІІ Визволителя, виведені непривабливі образи молодих революціонерів, які прагнуть втілити в життя утопічні ідеї соціалізму. Письменники показали однозначно, що з ними Росії йти нікуди. Так М. Лєсков назвав один із своїх романів. Гострою публіцистичністю відзначався роман Федора Достоєвського "Біси" (1972), який уперше підняв питання про соціалізм як бісівшщину, шлях, який здатний завести Росію в прірву соціального експериментування; революціонери готові були вже тоді "зрізати сто мільйонів голів" в ім'я, як їм тоді здавалося, історичного прогресу. Прикладів публіцистичності літературних творів дуже багато. Ми вказали на найбільш яскраві з них. Але всі вони стосуються однієї епохи (періоду проникнення в Росію ідей марксизму) і виражають подібну тенденцію - викриття антигуманної сутності російського народницького соціалізму.\nМіж літературою, як явищем мистецтва, і публіцистикою, як явищем журналістики, немає непрохідної стіни. Література буває публіцистичною, а публіцистика - художньою.\nСаме цьому публіцистичний образ, хоча він і оточений конкретизуючими вказівками й фактами, залишається художнім образом. Це не фотографічно застигле відтворене зображення окремого предмета, а картини дійсності, що осяяні світлом естетичного ідеалу, авторської ідеї, покликані привести читача до однозначних висновків щодо порушеної проблеми. У публіцистичних жанрах художні образи не в меншій мірі, ніж цифри, факти, логічні докази, інформують і переконують читача. Тим паче, що саме художні образи справляють щонайглибше ідейно-емоційне враження. Тому вони цілком самодостатні в структурі публіцистичного твору.\nПубліцистові потрібні сміливість і мужність для постановки важливих, але часто болючих, дискусійних питань. У художньо-публіцистичних творах провідна роль належить особі оповідача, який розповідає, змальовує, розмірковує, веде читача від одного факту до другого, знайомить з явищами, аналізує і роз'яснює проблеми. Наявність оповідача, що ніби супроводжує читача лабіринтами подій і фактів, думок і міркувань, є важливою ознакою публіцистики. У свідомості читача, як правило, закріплюється образ автора-оповідача з його улюбленою темою, системою аргументації, мовним стилем.\nВідрізняються від художньої літератури тема й ідея публіцистичного твору. Якщо в художній літературі під темою розуміється предмет відображення, та сфера дійсності, яка відтворена письменником, то тема публіцистичного твору - це не тільки предмет відображення, але й проблема, яку автор побачив у ньому, його оцінки й концепція порушеного питання.\nІдея художнього твору випливає з нього, але не належить йому. Вона постає в суспільній свідомості внаслідок інтерпретацій тексту літературною критикою та окремими читачами; художня ідея суб'єктивна, часто не збігається або й істотно відхиляється від завдань і цілепокладення письменника. Інтерпретація художнього тексту дозволяє проникнути в сутність твору як висловлювання, що має певну мету, задум і мотиви. Але саме витлумачення в свою чергу залежить від історичного моменту та індивідуальних рис інтерпретатора. Існує цілий ряд обставин, що дозволяють витлумачувати художній текст в цілях дослідника: його освіта, світогляд, безпосередня партійна приналежність та ін. Іспанський поет Федеріко Гарсіа Лорка з цього приводу якось зазначив, що після смерті він стане флюгером на вітрі, маючи на увазі, що вже не зможе захистити свої твори від свавільних суб'єктивних інтерпретацій.\nНа відміну від художньої, публіцистична ідея не визнає множинності й суб'єктивності витлумачень. Публіцист не може допустити, щоб його зрозуміли неправильно або не зрозуміли зовсім. Це означатиме, що він працював намарне. Він навіть не може допустити, щоб читачі витрачали внутрішні ресурси на витлумачення його ідей, пошук їх у тексті. Це викликає негативні емоції в читача. Він губиться від невизначеності. Публіцистика несумісна з підтекстом. У ній все повинно бути виявлене, прояснене. Публіцистика несумісна з символізмом (не як художньою течією, а як зі способом бачення світу), оскільки символ завжди багатозначний. А публіцистика вимагає однозначності. Публіцистові потрібно не просто, щоб його зрозуміли, а щоб його зрозуміли правильно й сьогодні ж, негайно, інакше його робота просто не потрібна. Публіцистична ідея реалізує себе як імперативна ідея, належить самому творові, є частиною його тексту і витлумачень не потребує.\nБувають випадки, коли публіцист обмежується створеною картиною дійсності, не пропонуючи читачам свою ідею у вигляді вербалізованої формули, як наприклад, у "Короткій новелі" Максима Рильського. Але, як вказано вище, такий текст не потребує, на думку автора, коментарів. Він закінчує його фразою: "Ось і все, що я хотів розповісти". Хоча... і в цій "Вечірній бесіді" присутній автор зі своїми роздумами про те, що світова література не вміщає в себе всього багатства життя. Це і є його попередня ідея, а решта розумових операцій передбачаються за читачем. Публіцист переконаний, що повідомлений випадок з життя не передбачає іншої, ніж авторська, інтерпретації, зберігає в собі однозначність, тому він віддає насолоду формулювання ідеї читачеві.\nПубліцистика - це мистецтво аналітичної думки. Не у вишуканості метафор і порівнянь, а в точності й активності цієї думки виявляється справжнє відношення публіциста до дійсності. Саме рух цієї думки, її розвиток в авторському аналізі дійсності, перебігу його міркувань, образному відображенні картин дійсності й героїв приносить читачеві чисто естетичну, художню насолоду, служить джерелом сталої популярності публіцистичних творів.\nІз великої множинності літературних жанрів публіцистика споріднена лише з одним: байкою. Споріднена за загальною структурою й способом вираження авторської ідеї, але не за алегоричним змістом. Байка вимагає наявності в своєму тексті так званої моралі, що в українських байках, наприклад, у Г. Сковороди, називалася "силою". Цю традицію підтримував іноді Л. Глібов. "Яка ж в цій байці, братця, сила?" - писав він у байці "Синиця". У жанрі байки алегорична картина дійсності, створена за допомогою міфічних, казкових персонажів, обов'язково мусить мати завершення у вигляді авторського пояснення: я розповів байку для того, щоб ви, читачі, зрозуміли таку-то думку, засвоїли таку-то істину.\nУ подібній ролі виступає і публіцист. Я займаю таку-то позицію, свідчить він. А щоб ви, читачі, мені повірили, я доведу її прикладами з життя, аналізом життєвих фактів, розповіддю про таких-то і таких-то реальних осіб та іншими аргументами. Моє головне завдання, не приховує публіцист, схилити читачів на свою позицію, зробити з них своїх однодумців, приєднати до того суспільно-політичного дискурсу, який займає дана газета та її автори.\nЗрозуміло, що однозначність публіцистичної ідеї не робить її завжди правильною. Публіцист, піднімаючи певну проблему, зрештою, пропонує гіпотетичний варіант її вирішення. Будучи першопрохідцем, він, як ніхто інший, наражається на небезпеку дати й помилковий варіант її розв'язання. Тому й необхідна свобода слова й вільна конкуренція на ринку ідей, пропонованих публіцистичних концепцій. Для авторів же загальнолюдські засади журналістики є тою можливою гарантією, яка допоможе їм виробити правильні погляди на порушені проблеми.\nАле вона домоглася етапу, аби не залишатися в тюрмі" . Після заслання вона знову повернулася до активного життя, будила, діймала, заохочувала до роботи.\nПубліцист будує свій твір, розгортаючи обставинний соціальний конфлікт героя з тоталітарною державою, за допомогою чого створюється і образ епохи і образ людини, адже виявити себе в конфлікті - це значить виявитися через дію, а це найбільш активний спосіб характеротворення в журналістиці.\n2. Міжперсонажні конфлікти. Це такі зіткнення, у яких чітко окреслені дві протидіючі сторони, кожна з яких представлена колективом або окремими особами, що переслідують власні цілі та інтереси. Журналістові слід бути особливо обережним у висвітленні таких конфліктів, уважно вивчати позиції обох сторін, зберігати об'єктивність, оскільки його втручання в міжлюдську боротьбу, як правило, приводить до перемоги підтримувану ним сторону.\nУ нарисі "Історія одного розлучення" журналістка Тамара Ло-гачова розповіла про стосунки двох закоханих Олега й Вероніки. Олег покинув Вероніку, розлючена жінка звернулася до редакції газети з проханням вплинути на чоловіка, допомогти повернути його, принесла навіть його особисті листи, писані ним коханій з армії. Але чим глибше розбиралася журналістка в цьому міжосо-бистому конфлікті, тим більше переконувалася в правильності Олегового вчинку.\nУ даному випадку ми спинилися на прикладі з побутової сфери, але дуже часто журналістика має справу з такими ж міжперсонажними конфліктами на терені політики, економіки, виробництва. Усі вони, як то кажуть, "просяться під перо", заслуговують на читацьку увагу, "прагнуть" бути висвітленими на сторінках газет.\n3. Внутрішньо-психологічні конфлікти. До їх числа належать такі, які розгортаються в свідомості людини між різними сторонами її характеру чи спонукальними векторами. Найпоширенішими різновидами внутрішньо-психологічного конфлікту є конфлікт між почуттями і розумом, правом і обов'язком. Хоча психологізм не займає в публіцистиці такого поважного місця, як у художній літературі, але увага до внутрішньо-психологічних конфліктів, розкриття глибин людської свідомості є важливим способом реалізації її людинознавчої сутності.\nЗагалом, з внутрішньо-психологічним конфліктом маємо справу завжди, коли зображається духовна еволюція героя, його перехід з одної життєвої позиції на іншу, з одного щабля розуміння ситуації на інший. Такий перехід так чи інакше пов'язаний з переосмисленням і запереченням попереднього погляду чи позиції, утвердженням у свідомості людини нових цінностей.\nСеред численних портретних нарисів, створених Максимом Рильським у "Вечірніх розмовах", приваблює увагу з особливим блиском виконаний твір "Батьковбивця" (першодрук у газеті "Вечірній Київ", 1961, 11 лютого). В основу нарису покладений спогад автора з днів юності. "Батьковбивцею" рибальська громада в Романівці (рідне село Максима Рильського. - І. М.) називала одного пристрасного рибалку на ім'я Трохим. Вигляд він мав завжди похмурий і ніколи не посміхався. Одного разу він з'явився на березі ставка з повною торбою, де щось ворушилося. Виявилося, що він перейняв качиний виводок під час переведення качкою каченят з гнізда на воду в половив малят. Рибалка Денис Ісакович умовляє його відпустити дичину, але Трохим спершу відмовляється, а як же м'яса повна торба. Засмучені рибалки повернулися до своїх вудок... Аж ось щось залопотіло по воді. Це Трохим випустив своїх бранців.\nУ відображенні внутрішньо-психологічних конфліктів журналістика користується переважно зовнішнім жестом, описом вчинків чи ситуативних деталей. Майже неприйнятними тут є широко вживані в художній літературі з цієї метою прийоми внутрішнього монологу, невласне прямої мови, що дають можливість створити докладний, повноцінний внутрішній портрет героя. Журналістика, як легка артилерія, рідко вдається до таких складних способів передачі внутрішнього життя людини.\nПубліцистичні конфлікти, як правило, не допускають однопо-люсності, є завжди двополюсними. Якщо в публіцистичному творі зображені негативні факти й картини дійсності, то рано чи пізно мусить з'явитися автор, який виступить із відкритим засудженням зображуваного. Своєрідність публіцистичного конфлікту - у коментуванні його автором-оповідачем, у недвозначному витлумаченні його. На відміну від художнього конфлікту, публіцистичний конфлікт має свого арбітра. Ним є автор.\nУ підсумку розгляду спільного й відмінного в художньому й публіцистичному типах мислення наведімо міркування про них російського письменника Андрія Бєлого. Відповідаючи в 1930 році на анкету збірника "Як ми пишемо", він висловився так: "Оприявлення нових, непередбачених якостей і складає основу так званого "мислення образами", воно - квалітативне, а механічно-абстрактне мислення - квантитативне; у ньому сума двох отрут - отрута; у дійсності - не отрута, а сіль. І в цій солі "сіль" відмінностей художньої прози від прози тільки публіциста; як публіцист я мислю квантитативно, як митець - квалітатично" . Для Андрія Бєлого це означало, що художня творчість не підпорядковується апріорним намірам та абстрактним прийомам, герої в художньому творі в певний момент "оживають" і живуть далі своїм самостійним життям. У публіцистиці цього не може статися, публіцист мусить реалізувати первісний задум у сукупності сюжету, конфлікту, героїв, ідей. Художня література наділена більшим узагальнюючим потенціалом, але публіцистика володіє більшою злободенністю, сміливістю, розташовує свою проблематику на ландшафті не естетичної, а суспільно-політичної проблематики.\nЗрозуміло, що газета чи журнал не можуть орієнтуватися лише на публіцистику, - певне місце на їхніх сторінках мусить бути відведене й інформаційним жанрам, стислій, некоментова-ній інформації. Публіцистика - це ніби важка артилерія, що далеко не завжди використовується в бойових діях і яку залучають для розв'язання стратегічних завдань. Але в кінцевому рахунку успіх видання визначається майстерністю публіцистів, що працюють у ньому, адже саме вони здатні не лише ретранслювати зовнішню інформацію, а виробляти внутрішню інформацію, коментувати події, розкривати їх зміст, а саме цього прагнуть і сподіваються від журналістики читачі.\nПоки що їх сподівання задоволені лише частково. Українська публіцистика сьогодні переживає не кращі часи. У наших органах мас-медіа величезна перевага віддається історичній публіцистиці, яка повинна відіграти роль історичного лікнепу, активно розгортається мовна проблематика, слабше представлена в публіцистиці сучасна внутрішьнополітична ситуація в Україні, але практично зовсім зникли теми з економічного життя. які завжди живили публіцистичне мислення. На жаль, у сучасній публіцистиці ми не зустрінемо нарисів про нові непрості відносини в агропромисловому комплексі, стосунки аграріїв і держави, закупівельних організацій; так само закритою для публіцистики залишається промисловість, паливно-енергетична сфера. Зрештою, куди не кинь оком - навіть на такі галузі, як освіта, медицина, наука, - які завжди були в полі пильної уваги публіцистики, не побачиш відчутних творів, які б стали подією в журналістському чи суспільному житті, примусили говорити про них нашу читацьку спільноту.\nЄ цьому й своя суб'єктивна причина: орієнтація української журналістики на англо-американську інформаційну модель діяльності. Унаслідок цієї настанови запроваджується думка про те, що нібито зовнішня інформація самодостатня, не потребує внутрішньої роботи журналіста. Через це українська журналістика постала перед загрозою, що в ній може вирости ціле нове покоління, яке не знайоме з традиціями вітчизняної публіцистики, засвоїло поверхову, полегшену модель масово-інформаційної діяльності.\nУ висновках до розділу відзначимо: сучасний молодий журналіст стоїть перед широким вибором тематичної спеціалізації. Переважна більшість тем і жанрів публіцистичної творчості сьогодні не зайняті авторитетними авторами, вільні для прикладання його таланту. Щоправда, успіх у публіцистичній творчості пов'язаний з безкінечною й наполегливою працею, тривалим збиранням матеріалів, проведенням старанних журналістських розслідувань.\nАле іншого шляху до професіоналізму просто не існує.