Hull ja see hullem – Meie Marakratid\nKõik päevad ei ole vennad, aga sarnaselt hullud on nad küll. Eriti viimasel ajal. Mul on tunne, et ma ei liigu piisavalt kiiresti ja ma ei jõua korraga kõikidesse kohtadesse, kus ma parasjagu olema peaks. Minu arvates on kõige hullemas vanuses praegu meie Hagen- jalad on all, aga mõistust ei ole. Hagen on 1,4 aastane igiliikur…\nMa võiks ju arvata, et mul on arvestatav kogemus lapsevanemana olemas, aga ikka suudan üllatuda. Käsi südamel, mitte ükski laps pole olnud selline naaskel nagu Hagen. Nüüd on ta avastanud ahju tuhaluugi ning käib seal tuhka kaevamas. Ta ronib tooli peale ja sealt lauale ning saab kätte kõik, mida üks väike hing ihkab. Hagen lükkab mänguasjakasti või midagi kõrgemat diivani ette ja ongi nagu võluväel diivanil sõgedalt edasi-tagasi-edasi-tagasi tormamas ja visklemas.\nHagen kisub ja lõhub kõike- see on täiesti müstiline, aga ta saab kõik kätte. See on ulme, kui mitu korda päevas lendab laua pealt taldrikult maha toit, kui mitu korda kallatakse maha morss, pudistatakse laiali küpsiseid, saia. Lugemine on sassi läinudk, kui mitu korda tal käed püksis käivad ja kui mitu korda nendest kordadest olen mina ootusärevalt infarkti äärel, et kas püksist väljuvad nüüd käed on mõnusalt kakased või mitte, sest ta ju pistab oma sõrmed püksist kuhugi järgmisesse kohta. Olgu selleks siis juuksed, suu, hambad, kardinad… Seda loetelu võiks jätkata.\nAlbert vaatab väikevenna toimetamisi pealt ja õpib. Albert on vanem ja tasakaalukam. Ei, ta on ettevaatlikum, aga tasakaalukam kindlasti mitte. Tasasem ka mitte, sest ta röögib meie kõigi eest. Albert on kaitsetu väike hing, keda kõik ärritavad ja nutma ajavad. Mina, Hagen ja Alexander ilmselt kõige rohkem. Tegelikult ei tea kunagi, millega selle hääleka pahameele ära teenid. Näiteks ei meeldi Albertile kolme koostisosaga “tervislikum” śokolaadikreem ja ta võib hakata nutma selle pärast, et määrisid saiale valet śokolaadikreemi või siis ärritub üldse selle peale, et julgesid üldse saia peale midagi määrida või siis jätsid määrimata. Albert võib vabalt leili minna, sest puder on “vale” taldriku peal. Ta võib vihastada, sest vennas julges teda puudutada, juua võtta, küpsist hammustada või hingata. Albert tahab õue, aga õues karjub nagu segane, sest tegelikult tahtis ta autoga sõitma minna ja tegelikult ta ei taha õues olla.\nAlbert saab kurjaks, kui toit maha kukub või sõrmed mustaks saavad. Hagenil on seevastu täiesti suva, mis toimub või kuidas toimub, peaasi, et toimub. See ongi hästi huvitav, et lapsed on nii erinevad ja täiesti omamoodi, aga praegu on reaalselt olukord, kus vahepeal on tunne, et kõike on liiga palju. Toimetamist ja tegemist on nii palju, lärmi on nii palju ja kõik tahavad pidevalt midagi. Koguaeg jooksed lapiga järel, sest Hagen tõmbab raja taha mõlema eest.\nUskumatu, aga peale lõputöö kirjutamist olen leidnud aega koristamiseks. Pesin ära näiteks alumise korruse põranda, kus reaalselt oli plekk plekis kinni. Piinlik. Ma olen suutnud teha enam-vähem korda lillepeenrad ning noh, kuidagi paremaks hakkab minema. Kohustusi on just kui vähemaks jäänud, aga samas on jama juurde tulnud. Poisid korraldavad rohkem, kui ma koristada jõuan…\nSee nussasaia söömine oli kohe hommikul, nii kui luugid lahti löödi, sest need väikesed inimesed ei kannata ju oodata- otsekohe on vaja midagi hammaste vahele, otsekohe on vaja juua, otsekohe on vaja Põrsas Peppat taustaks röhitsema, otsekohe tuleb minna ja teha. Novot. Praegu on need kaks väikest poissi täiesti sassis ja nõuavad unele… Sassi tuba on segamini keeratud ja poisid väsinu…\nLapsed ei ole hullud, päevad on hullud ja hullemad, tembud on sõgedad ja sõgedamad.


Kuidas lisada heleduse liugurit olekuribal Androidis\nPõhiline / mobiilne / Android N arendaja eelvaate tagasivõtmine Android Marshmallow'ile\nOleme juba pikka aega rääkinud Android N hämmastavatest omadustest ja Marshmallow'ist tulenevatest muudatustest, kuid kuna see on esimene alpha vabastamine, on ka mõned vead. Android N on üsna kindel, kuid on ka mõningaid õnnetusi, aga ka mõned küsimused, mida lihtsalt ei kuvata. Seega on see arusaadav, kui te ei soovi oma igapäevase draiverina kasutada Android N arendaja eelvaadet. Noh, hea uudis on see, et Google võimaldab teil Android 6.0.1-le tagasipöördumist marshmallowi üsna lihtsalt. Niisiis, kuidas saate Android Android'i eelvaate installimise järel Android 6.0-sse tagasi minna:\n1. Minge Android Beta programmi veebilehele ja see näitab teile programmis osalenud seadmeid. Vajuta „ Unenroll “.\n2. Siis peaksite küsima, kas soovite kinnitada, kas soovite tõesti Android-beetaprogrammist lahkuda. Klõpsake „ Jäta beeta “ ja seejärel „ Ok “.\n3. Seejärel peaksite saama Nexuse seadmest teatise süsteemi värskenduse kohta, mis viib teid tagasi Android 6.0 Marshmallow'i. Kui te ei saa teadet, saate käsitsi kontrollida menüükäsku Seadistused-> Telefoni -> Süsteemi värskendused .\n4. Seejärel esitatakse teile kõik värskenduse üksikasjad. Koputage „ Lae alla “, et alustada Marshmallow ehituse allalaadimist.\nMärkus : Android N eelvaate Android 6.0-le tagasipöördumine kustutab kõik teie andmed, seega veenduge, et te kõik oma andmed varundate. Samuti on Nexus 5X-i värskendus umbes 570 MB ja see peaks olema sarnane ka teiste Nexus-seadmetega, seega soovitame värskenduse allalaadimiseks WiFi-ühendust, kui soovite salvestada oma mobiilse andmeside kasutamise.\n5. Kui värskendus on alla laaditud, käivitatakse seade uuesti ja installitakse Android 6.0.1 marshmallow.\nMärkus : kui olete Android N arendaja eelvaate käsitsi ilma oma seadmeta Android Beta programmis registreerinud, peate Android 6.0.1 juurde tagasi pöördumiseks uuesti käsitsi ühilduva marshmallowi ehitama.\nPärast operatsioonisüsteemi Android 6.0.1 installimist võetakse kasutusele seadme seadistamise erinevad etapid, nagu WiFi, Google'i konto, makse, sõrmejälgede, rakenduste ja andmete varundamine jne. Kui olete seadme seadistanud, näete teie Nexus seadmesse installitud tuttav ja stabiilsem Android 6.0.1.\nAndroid N eelvaate juurde tagasi liikumine Android 6.0-sse?\nAndroid Beta Programmi saabumine on taganud, et saate hõlpsasti paigaldada uusi Android-eelvaateid ja see on muutnud ka keeruliseks muutmise protsessi. Niisiis, kui olete silmitsi Android N Preview'iga, mis tõesti teid häirib, peaksite tõesti tagasi pöörduma väga stabiilse Android 6.0.1 ehitamise poole. Enne seda kõvasti, ärge unustage, et andke meile teada vead ja probleemid, mis teil Android N eelvaates on tekkinud. Heli on allpool toodud kommentaaride jaotises.


Michael Raymond-James abielus, perekond, elukutse, netoväärtus, bio\nSünnikuupäev: 24. detsember 1977\nAmeerika näitleja Michael Raymond-James on Showbizis tuntud nimi. Oma populaarsuse saavutas ta rolliga “Rene Lenier”. Näitleja on ilmunud HBO sarja 'Tõeline veri' esimesel hooajal. Ta on esinenud populaarsetes sarjades „Terjerid“, „Ükskord“ ja „Räägi mulle lugu“.\nMichael on sarjas ja draamas teinud ka korduvat ilmet. Siia kuuluvad “ER”, “Lie to Me” jagas ekraani näitlejanna Hayley McFarlandiga jne.\nMichael Raymond-James: sünnifaktid, perekond, haridus\nMitmekülgne näitleja sündis 24. detsembril 1977 Michiganis Detroidis Michael Weverstadina. Kasvavatel perioodidel on ta kuni üheksateistkümne aastani huvitatud pigem spordist kui näitlemisest. Kuid pärast seda vanust sattus ta näitlejakarjääri kogemata.\nHariduse saamiseks on näitleja lõpetanud Clarkstoni gümnaasiumi 1996. aastal. Ta oli kooliaastatel kuulunud jalgpallimeeskonda. Pärast seda kolis ta New Yorki näitlemist õppima. Seejärel astus ta Lee Strasbergi teatrisse.\nMichael Raymond-James: tööelu, karjäär ja saavutused\nPärast New Yorki kolimist on ta esinenud paljudes näidendites ja draamades, sealhulgas “Pihustatud mets” Pantheoni teatris. Pärast kooli lõpetamist koliti ta Los Angelesse. Ametlikku karjääri alustas ta 2000. aastast saates “Minor Blues”.\nSeejärel debüteeris Raymond-James filmis “Musta madu oigamise” kaudu näitleja Justin Timberlake'iga. Ja seda näidati filmides nagu “Kakskümmend”, “Jack Reacher” ja “The Salvation”. Ta on ilmunud õudussarja “The Walking Dead” episoodis “Nebraska” kui “Dave”. Samuti fantaasiadraamas “Kunagi ammu” kui Neal Cassidy, kes on Peter Paani pojapoeg.\nMichael Raymond-James: Isiklik elu ja naine\nMichael on üks kuulsustest, kes muutub tema eraelu puudutades pisut salajaseks. Nii tema eraelu kui ka armuelu kohta pole palju teavet. Praegu on ta keskendunud pigem oma tööle kui romantikasse kaasamisele.\nVarem, kuigi ta on 2011. aastal esinenud sarjas “Kunagi ammu”. Nägus näitleja oli seotud oma kaastähe Jennifer Morrisoniga. Kuid see jääb kuulujutuks, sest keegi pole väitnud, et uudised on tõesed või mitte. Pärast seda pole ta ühegi teise tüdrukuga märganud. Seetõttu peetakse teda praegu üksikuks, kuna tema suhtest pole uudiseid kuulda.\nMichael Raymond-James: Netoväärtus ja sotsiaalmeediaelu\nRohkem kui kümme aastat on ta töötanud selles valdkonnas. Raymond-James on olnud osa populaarsetest teleseriaalidest ja filmidest. Nii et ilma kõhkluseta olete nõus, et ta teenib oma karjäärist tohutult palju. Seal hinnatakse tema netoväärtuseks umbes 8 miljonit dollarit. Lisaks pole andmeid tema osaluse kohta ettevõtluses ega investeerimisvõimaluste puudumisest.\nTa on väga aktiivne sotsiaalmeedia platvormidel nagu Twitter, Instagram ja Facebook. Näitlejal on FB profiil @OfficialMichaelRaymondJames jälgijatega ja meeldib üle 5,5K. Ta läheb käepidemest mööda @MRaymondJames jälgijaid on Twitteris 150K. 132K jälgijaga sisse Instagram .\nMichael Raymond-James: keha kirjeldus\nPikk ilus näitleja seisab 5 jalga 9 tolli ehk 1,75 m kõrgusel. Ta kaalub 67 kg ehk 148 naela. Näitlejal on loomulikult tumepruunid juuksed ja helepruun silmade värv.


Indrek Vaino. Aastapäeva intervjuud koguduse vaimulikega:\nKoguduse õpetaja piiskop Einar Soone\nKoguduse õpetaja abilineõpetaja Jaak Aus\nKoguduse diakon Lauri Kurvits\nRobert Nerman. Kirikud, kabelid ja kalmistud Tõnismäel\nVootele Hansen. Aja märgid Kaarli koguduse elus\nEvald Saag. Mõni sõna kiriku möödunud ohtudest kiriku elus\nKoguduse töötegija. Kaie Tanner. Elukutselt tädi Õie\nEinar Soone. Mõningaid märkusi jumalateenistuse kohta\nKoguduse ajalugu. Külli Keel. Kristus üksi annab jõudu meie tööle ja elule … Koguduse II pihtkonna õpetaja Friedrich Stockholmi 32. surmaaastapäeval\nKülli Keel. Igale asjale on määratud aeg. Lühidalt Liliann Grünvaldi tegevusest misjonärina.\nLiliann Grünvald. Jõulud Saranskis\nAin P. Leetma. Hildegard von Bingen - Jumala poolt valgustatu\nLastetöö. Virve Nuka . Memme-taadi pidu - reportaaþ.\nLastetöö. Küllike Valk. Jõulud on andmise aeg\nLastetöö. Signe Aus. Lapsed jõuludest\nIlmar A. Kiviloo. Nähtavas nähakse nähtamatut\nLäbi advendiaja ootuse oleme jõudnud jõulude imelisse saabumisse. Oleme astunud aasta kõige pidulikumasse ja pühalikumasse aega. Ühtlasi seisame vastamisi algava uue aastatuhandega. Meie mõtetes ja meeltes on läbisegi ootusärevus ja pidurõõm. Pidulik päev on kahtlemata ka koguduse aastapäev. Kolmsada kuuskümmend viis aastat on püsinud üks inimeste ühendus, üks kooslus, olles samal ajal lahutamatu osa üldisest suurest ühendusest - Kirikust. Sellest ühendusest on paljugi võrsunud. Koguduseliikmete ellu on jäänud osaduse kogemus ning rajatud on võimas jumalakoda - kirikuhoone, mille pühitsemise aastapäeva tänavu tähistades võime samuti rõõmu ja uhkust tunda. Aastapäevad on alati olnud aeg järelemõtlemiseks, aeg selgemini omaenese olemust tunnetada. Küllap tuleb seda teha ka kogudusel. Võib-olla eriti nüüd, mil seisame uue aastatuhande künnisel, maailmas, mis kõigest hoolimata ikka oma muutuste rada kulgeb. Loodame, et seekordne Sulane aitab tuua teieni mõne mõttekillu, mis järelemõtlemiseks tuge pakub. Käesolevas infolehes jagavad oma aastapäevamõtteid kõik koguduse vaimulikud. Möödunud aegu vaadeldakse lugudes koguduse endisest teenijast õpetaja Stockholmist, mälestuskildudes õpetaja Evald Saagilt ja Õie. Jõuludele ja aastavahetusele mõeldes on kohane kõnelda vaatest igavikule olgu siis ikooni või pühendunu nägemuse kaudu. Samuti leiab lugeja pildikese misjonäritööst kaugel Venemaa südames. Kõige selle kõrval muidugi ka infot koguduses toimunust ja toimuvast.\nAASTAPÄEVA INTERVJUUD KOGUDUSE VAIMULIKEGA:\nMilles väljendub Teie arvates kõige selgemalt Kaarli koguduse eripära või sarnasus võrreldes teiste EELK kogudustega?\nEesti Evangeelse Luterliku Kiriku ümmarguselt 170 kogudusest on üle 3000 liikmeannetajaga Kaarli kogudus suurim. Koguduses on 20 palgalist töötajat ja palju aktiivseid vabatahtlikke kaasaaitajaid. See eeldab head töö organiseerimist, ülesannete jagamist ja sisemise õhkkonna kujundamist. Oluline on töövaldkondadevaheline infovahetus ja koguduseliikmete teavitamine koguduse ettevõtmistest. See on tinginud ka Sulase väljaandmise.\nVeel nimetaksin koguduse kasutuses olevat suurepärast kirikuhoonet, mis võimaldab pidada pidulikke jumalateenistusi ja rahvarohke osavõtuga kontserte. Koguduses on suured leerirühmad ja palju laulatuse soovijaid, hea kõlaga orel ja aktiivne muusikaelu. Samuti mitmete ringidega tegutsev laste- ja noortetöö, aga ka diakooniarühm, kodu- ning haiglatekülastused jne. Väga suur osa on majanduselul, mida juhib teo- ja otsustusvõimeline koguduse juhatus.\nMis puudutab Sõna kuulutamist, sakramentide jagamist ja ametitalituste pidamist - arvan, et kõik “kutsutud ja seatud” peaksid tundma vastutust ja püüdma seda tööd hästi teha. Selles tähenduses on kõik kogudused sarnased ja võrdsed.\nTallinna suurima kristliku kogudusena omab Kaarli kogudus kahtlemata erirolli linna elus. Milles näete seda rolli väljendumas?\nKaarli kiriku asend liiklustihedas kohas on soodus. Inimestele, kes siit mööda sõidavad või jalutavad, on meie kirik näha imposantse sakraalhoonena.\nSiin on peetud Eesti Vabariigi aastapäeva jumalateenistusi, mis on kantud üle televisioonis, teadvustades meie kirikut nii kogu ühiskonnale. Pühade ajal on kirikut külastanud mitmed koolid. Korraldatakse laialt reklaamitud kontserte. Paljud organisatsioonid on kirikus tähistanud oma pidulikke sündmusi palvuste või pühitsemistalitustega. Side koguduse ja linna valitsejatega võiks olla tihedam. Kogudusemajas on renditud pinda mitmele asutusele. Osa ruume kasutab Tallinna Hambapolikliinik, mis on munitsipaalhalduses. Loodan, et tulevikus saavad linnavalitsuse abiga valgustatud ka kiriku tornid, et pimedal ajal oleks Kaarli kirik Tallinna siluetis nähtav.\nKas linn on soodus keskkond kristliku sõnumi levikuks?\nArvan, et kohati on koguduse osakaal maal, külaühiskonnas, palju suurem. Inimestel on vähem võimalusi oma vaba aja veetmiseks, on vähem kultuuriüritusi. Koguduse tegevus maapiirkonnas on mõjuvam. Linnas on inimestel kindlasti lihtsam tulla kirikusse. Aga linn pakub ka väga palju muid võimalusi ja inimesed teevad oma valiku. Siin on kogudus ja tema tegevus seatud suuremasse konkurentsi.\nMuutused ja arengud ühiskonnas, mis just linnas eriti selgelt esile tulevad, ei jäta mõjutamata ka kirikuelu. Milline koht on Kirikul ja kogudusel toimuvate arengute keskel? Kas Kirik on konservatiivsuse kants või on tal täita ühiskonnas ka teatava eessammuja roll?\nKirik on küllaltki stabiilse elukorraldusega. Igavikuline sõnum on sama kõikidele inimpõlvedele.\nSee ei tähenda stagnatsiooni või vananenud, iganenud elustiili. Sõnum peab olema tänapäeva inimesele mõistatav. Ta peab olema nii aktuaalne kui ka originaalne.\nMa ei arva, et kogudus peaks kõikide uute liikumistega kiirelt kaasa minema. Aga ta ei tohi ka elurütmist maha jääda. Peab nägema ühiskonna valupunkte, olema teatud mõttes lakmuseks, mis võimaldab kriitiliselt hinnata elu pahupooli. Samas rõhutaksin koguduse ülesannet esile tuua positiivseid eluväärtusi. Vajadust juhtida inimesi eluallika - Jumala Sõna ja pühade sakramentide juurde, millest lähtub tarkus ja elujõud.\nKogudus on elav organism, ta ei ole muuseum, seisev vesi, vaid ta elab selles keskkonnas, milles elavad kõik ühiskonna liikmed. Kristlase missiooniks on olla teenäitaja, seega ka eeskuju teistele.\nKirikul on alati täita oma ülesanne ka abivajajate toetamisel. See sotsiaalne funktsioon on üks märgatavamaid seoseid kiriku ja linna vahel. Milline on siin Teie seisukoht?\nPeaks olema loomulik, et Jumala sõna kuulutamise ja kristliku osaduse vahel valitseks tasakaal. Kirik ei saa jääda ainult deklaratiivse kuulutuse juurde. Siis on oht muutuda eluvõõraks. Samas ei pea ta olema ainult materiaalse abi jagaja rollis. Hoolekanne on vaid üks koguduse väljund, mis lähtub osadusest Kristusega. Linna ja riigi ülesanne on hoolitseda oma vaeste ja puudustkannatavate kodanike eest. Kirikul ja omavalitsusel on kindlasti selles valdkonnas võimalik teha koostööd.\nMillised on suuremad ülesanded, mida näete praegu Kaarli koguduse ees seismas?\nKüsimus eeldab programmilist vastust. Kaarli kogudus ei ole iseseisev oma ülesannetes, vaid ta on osa kogu Kirikust. Seepärast peaks arvestama nende suundumustega, mida kogu Kirik endale püstitab. Nende küsimustega tegeletakse üldkiriku tasandil.\nKõikides kogudustes pean esmatähtsaks jumalateenistuste ja ametitalituste kaudu kristliku sõnumi tänapäevases vormis esitamist. See nõuab teenijatelt asjatundlikkust, kohusetunnet, pühendumist ja vastutuse kandmist. Kuid ka koguduseliikmete aktiivsust. Kahjuks unustavad paljud leeritõotuse andjad hiljem oma kohustused Jumala ja kodukoguduse vastu. Ma mõtlen siin pühapäeva pühitsemist, armulauaosadust, igapäevast palveelu, liikmeannetuse tasumist ja armastustegude sooritamist. Näen Kaarli koguduses arenguruumi võimaldada oma liikmetel aktiivsemalt osaleda koguduse elus. Samas tuleb tõdeda, et koguduse inimjõu ja materiaalsed võimalused on piiratud. Tänu pühendunud inimestele on siiski koguduse tegevus mitmepalgeline. Ja iga liige leiaks siin oma tegevuse ja rakenduse. Arvestades sellega, kui palju on viimastel aastatel leeriskäijaid, võiks koguduse liikmeannetajate arv olla mitmetuhande võrra suurem.\nMida tahaksite öelda koguduseliikmetele seoses kiriku ja koguduse aastapäevaga?\nOluline on aastapäeva tähistamise juures rõhutada, et me elame täna mineviku ja tuleviku vahel. Eelnevad põlvkonnad on meile pärandanud koguduse elu ajaloolised kogemused ja kauni kirikuhoone. Meie kohustus on kõik see anda edasi järgmisele põlvkonnale. Kirikus kohtub ajalik ja ajatu. Kristus on seesama eile, täna ja igavesti. Armasta oma Vaimset Ema - kodukogudust!\nKOGUDUSE ÕPETAJA ABILINE ÕPETAJA JAAK AUS\nRäägitakse rikkast ja suurest Kaarli kogudusest, räägitakse “Kaarli fenomenist”. Tegelikult on iga kogudus omanäoline ja eripärane. Kui vaadata Tallinna kogudusi, siis kõik kogudused on täiesti isesugused ja omanäolised. Iga kogudus on omaette fenomen ja selles mõttes ka ainulaadne.\nKindlasti saan aga ütelda seda, mis minu arvates on Kaarli puhul olnud positiivne: siin on püütud alati mõtelda kaugemale kui üks päev. Ma pean selle all silmas, et kõigi töövaldkondade puhul - laste-, noorte- ja diakooniatöö puhul, samuti jumalateenistusliku elu ja leerikooli puhul on püütud tööd teha nii, et kogudus kasvaks. On pingutatud, et leida selleks ressursse. Läbi ajaloo on Kaarli kogudus olnud suur kogudus, ning ta on jäänud suureks, aktiivseks ja kasvavaks koguduseks, kuna siin on püütud olla vägagi avatud kõikidele inimestele. Nii lastele, noortele kui ka vanadele. Kiriku juures on püütud neile pakkuda seda, mis nende hinge kosutab. Arvan, et see ongi põhjus, mis on viinud Kaarli kogudust edasi. Aga võrdlust teiste kogudustega ma tegema ei hakkaks.\nSuurima kristliku kogudusena omab Kaarli ka erirolli linna elus. Milles näete seda Teie?\nKaarli kirikul on linnas väga kindel roll. Me küll ei ole tänaval kuulutamas ja tööd tegemas nii, et meid oleks nõnda-öelda vahetult tunda ja näha. Minu arvates väljendab kõige paremini meie kiriku kindlat rolli linnas see hoone, see kahe torniga kirik, millest inimesed mööduvad igal päeval. See hoone on märk Kiriku kohalolust siin linnas, ta on lahutamatu linna osa.\nKui aga sisulisest küljest vaadata, siis meil käib ju väga palju inimesi nii jumalateenistustel ja leerikoolis kui ka osalemas eri töövaldkondades.\nÜks valdkondi, kus kogudus võiks linnaelus kaasa aidata, on töö noortega. Seda just selles mõttes, et pakkuda noortele rohkem tegutsemisvõimalusi, et nad ei peaks jääma sihitult tänavale. Noorte linnakodanike eetiliste väärtuste ja moraalse palge kujundamisel võiks Kirik suuresti kaasa rääkida.\nMuutused ühiskonnas ei jäta mõjutamata ka kirikuelu. Milline on Kiriku koht praeguste arengute keskel?\nMe lähtume Kristuse sõnadest ja teame, et Kirik ei ole sellest maailmast. Aga ometi ta on selles maailmas. Mis puudutab õpetuslikke küsimusi, seda sisu, millele tugineb Kiriku õpetus, siis see peab olema kindel ja muutumatu. Kuidas seda inimestele vahendatakse, kuidas edasi kantakse, see metoodika peab olema ajakohane, see keel, milles kirik kõneleb, peab olema tänapäeva inimesele mõistetav. Õpetusest lähtuvalt peab kirik ütlema välja seisukohti praegusaja probleemsetes küsimustes. Õpetuses jääb Kirik konservatiivseks - õigemini öeldes põhimõttekindlaks -, aga ta kõneleb oma kaasajas oma kaasaegsetele.\nKirikul on alati täita oma roll ka abivajajate toetamisel ja selline sotsiaalne funktsioon on ehk kõige märgatavam kiriku ja linna suhetes.\nSiin on oluline näha, millist osa Kirik üldse omab ühiskonnas: tegelikult on meil küllaltki väike osa. Kogudustesse kuuluvaid luterlasi on ju siiski väga vähe, kaugelt vähem kui neid, kes end luterlaseks peavad. Tegelikult tuleb meil otseselt hoolt kanda vaid väikese hulga inimeste eest. Ja pole vajalik riiklikku sotsiaal- ja hoolekandetööd dubleerida. Kirikus tehtaval hoolekandetööl on kindlasti oma eripära ja see peab ka säilima. Kuivõrd peab kogudus võtma üle hoolekandesüsteemi linnalt, on küsitav. See puudutab ka noorsootööd. Arvan, et eriti selle viimase puhul on võimalik koopereeruda.\nInimesed, kel elu alles ees, on olulised nii linna kui kiriku jaoks. Sotsiaalküsimustes näib mulle, et kirik võiks olla ja peaks olema oma sisemuses mingil moel otsekui kõige ehtsam sotsialismi kants, kus kõik oleksid võrdsed. Just selles mõttes, et ei oleks suurt kihistumist, rikasteks ja vaesteks jagunemist, sest Jumala ees seda vahet ju ei ole. Ole sa pankur või kerjus, meelsus on oluline ning see peab olema ennastohverdav ja oma mina salgav.\nNoored on kõige avatum inimrühm kiriku kuulutusele, aga nad on ka kõige kergemini mõjutatavad mujalt lähtuvast. Milliseid ülesandeid näete Kaarli koguduse ees seoses noorsootööga?\nNäen seda, et tänapäeva noortele valmistab palju probleeme vabadus kui selline. Nad püüdlevad vabaduse, vaba olemise poole ja usuvad, et nad seda on. Tegelikult alluvad noored väga paljudele mõjudel. Neid mõjutavad ühiskonna-sisesed grupid, kaasnoored, üksikisikud. Väga vähe räägib siin kaasa perekond. Pigem püütakse seda koguni hüljata, sellele vastanduda. Kiriku roll oleks siin suunajana, et noored võiksid mõista, milles seisneb üldse see nende poolt taotletav vabadus. Et see on just ise otsustamine, ise juhindumine - otsustajateks ei pea olema sõbrad, kaaslased ega muud inimrühmad. Kirik peab osutama, et inimesel on vabadus mitte käituda nii, nagu seda mõned võib-olla ootaksid. Ei pea tarvitama narkootikume ka siis, kui teised seda teevad. Ei pea varastama ka siis, kui kaaslased varastavad. Noorsootöö peaks olema suunav. Kirik peab pakkuma siin õpetust, millest noor oma otsustusi tehes võiks juhinduda. See ei tohi olla reeglite pealesurumine, kuid noor peab saama informatsiooni ja teadmisi, et ta oleks tõeliselt vaba.\nMida Te tahaksite öelda koguduseliikmele kiriku ja koguduse aastapäevaga seonduvalt?\nTahaksin öelda - küll mitte käskivalt, vaid just paluvas vormis: head inimesed, pöörake oma pilk tulevikku, tulevikku ka ajalikus mõttes! Mõtelge Kiriku peale, kandke oma kiriku ja koguduse eest hoolt, et see kirik püsiks ka järgmised sada kolmkümmend aastat ja veelgi kauem. Et ühel päeval me ei seisaks silmitsi tõsiasjaga, et kogudus, kuhu me kuulusime, ja kirik, kus me käisime, on lihtsalt kinni pandud, sest koguduse liikmed on ta unustanud. Ärge unustage Kirikut!\nEripära on kindlasti suuruses. Eripära on ehk ka selles, et Kaarli kirik on kujunenud justkui riikliku tähtsusega kirikuks, kus jumalateenistustega tähistatakse riiklikke tähtpäevi. Mingis mõttes nähakse temas esinduskirikut, kuigi see roll peaks kuuluma Toomkirikule.\nVaieldamatult on Kaarlis suur rõhk liturgia korrektsusel, mida võib EELK-s kindlasti eripäraks nimetada. Vähe on kogudusi, kus sellele samaväärset tähelepanu pööratakse.\nKaarli kogudus on suurim kristlik kogudus Tallinnas. Sellega on tal küllap täita ka eriroll linna elus. Milles näete seda rolli Teie?\nNiiöelda oma mätta otsast vaadates, see tähendab diakooniatöö seisukohalt võiks kogudusel olla oma roll muidugi sotsiaalhoolekandes. Kogu kristlikus maailmas on sotsiaalhoolekanne suures osas kristlike organisatsioonide käes. Selles töös on mitmeid alalõike, milles koostöö linnaga peaks olema võimalik, näiteks hooldustöötajad, tugiisikud, koguduse vanadekodu, miks mitte ka päevakeskus. Samuti võiks koostööd teha noorsootöö vallas. Kogudus võiks kaasa lüüa näiteks avatud noortekeskuste projektis. Või tuntud kontserdipaigana kultuurivaldkonnas.\nTallinnas on koostöö kohaliku omavalitsusega muidugi keerulisem kui mõnes väikeses maakonnakeskuses või vallas, kus koguduse territoorium kattub linna/valla territooriumiga. Ma arvan, et konkreetseks koostööks Tallinna linnaga võiks Kiriku poolt partneriks olla siiski kogudus, mitte praostkond. Kaarli kui suurim kogudus linnas võiks olla siin suunanäitajaks.\nKuivõrd mõjutavad Kiriku elu muutused ühiskonnas, mis just linnas selgemalt esile tulevad?\nKirik võiks olla mõõdukalt konservatiivne. Kindlasti aga peaks ta olema ka mingis mõttes suunanäitaja. Ma ei ole seda meelt, et kõigis küsimustes peaksime olema äärmiselt alalhoidlikud. Aga küsimus on ka meie jõus ja võimetes. Vaevalt meie ressurss kannaks välja ühiskonna avangardiks olemist. Nii sotsiaaltöös (Peeteli) kui ka näiteks kaitseväe kaplanaadi puhul on Kirik palju ära teinud, aga need saavutused rajanevad suuresti konkreetse isiku aktiivsusel.\nMa arvan, et positiivsete muutustega võib Kirik kaasa minna seni, kuni need ei puuduta õpetust. Kuid Eesti luterlikus kirikus on iga kogudus küllaltki iseseisev ja õpetuse eest, mida seal edastatakse, vastutab koguduse õpetaja. Siin on muidugi oht, et Kiriku kaasaminek muutuva ühiskonnaga hakkab kajastuma ka õpetuslikes küsimustes.\nKas linn on soodus keskkond Kiriku kuulutuse levikuks?\nLuterlik kirik on rõhutanud sõna ja õpetust ning ka haridust. Linnas on rahva haridustase kõrgem ja võimalused ka õpetuse levikuks paremad. Võib öelda, et luterlik kirik on juba ajalooliselt tihedamalt seotud linnaühiskonnaga.\nKiriku ülesanne on alati olnud ka abivajajate toetamine. Ehk räägite sellest lähemalt.\nParalleelselt sõnalise evangeeliumi kuulutamisega peab käima ka diakoonia ehk evangeeliumi kuulutamine tegudega. Inimene saab Jumalat teenida eelkõige oma ligimest teenides. Sellepärast on eriti tänapäeval Kirikus tähtis koht praktiliselt nähtava armastussõnumi kuulutamisel. Ühiskonnas jääb järjest väiksemaks nende inimeste osakaal, kes pühapäeviti kirikus Sõna kuulevad. Kiriku sõnum jõuab nendeni tegude kaudu, mida nad näevad igapäevaelus, kuulevad raadiost või telest, loevad internetist. Niisiis on abivajajate toetamisel kahekordne kasu: ühelt poolt see positiivne elamus, mille saab abistaja heategu tehes, teiselt poolt abistatava praktiline kasu. Viimasel ajal on hakatud järjest rohkem tähtsustama esimest.\nKui Kaarli kogudus suudab oma liikmeid rohkem ärgitada heategevusele ja abivajajate toetamisele, võidab sellest kogu linn. Kui Kirik suudab oma liikmeid rohkem ärgitada heategevusele, võidab sellest kogu ühiskond.\nMida ütleksite koguduseliikmetele seoses kiriku ja koguduse aastapäevaga?\nEhitusjärgus Kaarli kirik Pärast Liivi sõda kulus aastakümneid, enne kui taastus Tõnismäe endine suurus. Andreas Stöfeldti 1694. aasta linnaplaanilt näeme Tõnismäe kohal juba tihedat tänavavõrku. Keskseks hooneks oli 1670. rajatud Kaarli kirik. Kiriku nimi tulenes tolleaegse Rootsi kuninga Karl IX nimest. Kiriku asukoha suhtes lähevad arvamused lahku. Eugen von Nottbeck arvas, et eestlastele ja soomlastele mõeldud väike puukirik rajati keskaegse Antoniuse kabeli kohale. Gotthard von Hanseni arvates paiknes kirik aednik Branti aias oleval künkal. A. Stöfeldti 1694. aasta Tõnismäe plaani järgi asus algne kreeka risti kujulise põhiplaaniga kirik praegusest Hariduse tänavast veidi ida pool. Võimalik, et 17. sajandil oli näiteks eri aegadel Tõnismäel mitu sakraalehitist. Nagu Kaarli kiriku nimest (Karlskirche finnisch-estnische) selgub, oli tegemist soomlastele ja eestlastele mõeldud kirikuga. Vana Kaarli kirik põles 1710. aastal koos ümberkaudsete majadega maha, kuid tõenäoliselt õnnestus kohalikel elanikel üht-teist päästa. Kassisaba elanike pärimuste järgi on Roopa 4 barokne välisuks olnud omaaegne Kaarli kiriku välisuks. Enne majale paigutamist olevat see uks olnud endise Kaarli kiriku vöörmündri valduses. Ka üks Kaarli kiriku torni kelladest kuulus vanale kirikule.\nAJA MÄRGID KAARLI KOGUDUSE ELUS\nKoguduse juhatuse esimees Vootele Hansen\nÜheksakümmend viis aastat tagasi anti välja lendleht, mis kandis pealkirja “Aja märgid”. Lendlehes avaldati Kaarli koguduse II pihtkonna õpetaja Rudolf Hurda jutlus, mille ta pidas 20. oktoobril 1905 Rahumäe kalmistul neli päeva varem Uuel turul hukkunute matusetalitusel. Esmakordselt puutus kogudus kokku poliitilise ja riikliku vägivallaga. Hiljem, terve 20. sajandi vältel, on tulnud koguduse õpetajatel saata viimsele teele või mälestada väga paljusid vägivalla ohvreid. Ka nende politseinike matusetalitus, kes tapeti 1924. aasta 1. detsembri mässu ajal, toimus Kaarli kirikus, samuti aurikul Eestirand 1941. aasta suvel hukkunute mälestus- ja pääsenute tänujumalateenistus. 25. märtsil 1989 tõi Eestimaa Rahvarinne kõikidesse maakondadesse ja suurematesse linnadesse Siberisse jäänute mälestuseks laekatäie sealset mulda. Tallinna Rahvarinne usaldas laegast hoidma Kaarli koguduse.\nKuid juba tookord, 20. oktoobril 1905, kutsub õpetaja Hurt leinajaid kurbuse kõrval suunama pilku tulevikku, kutsub üles käed adra külge lööma ja mehiselt tööd tegema isamaa uuestisünni nimel. Ta ütleb: “Edasi, Eesti rahvas, valgus tõuseb! Kas teie näete seal kaugel päikest tõusmas?! Vastu päikesele, ta toob meile õnnist vabadust!”\nHeites pilgu koguduse ajaloole, võib öelda, et tööd on tehtud mehiselt ja selle tulemusel on kujunenud Kaarli kirikust meile nähtav aja märk. Teatavasti hakati uue eesti kiriku ehituseks raha korjama 1859. aastal. 1862 otsustati ehitada kaks kirikut, üks Tallinna all-linna (praegune Jaani kirik) ja teine tollal veel iseseisvasse Tallinna Toompea linna. Kuigi kahe kiriku ehitamises ka isekust ja omavahelist kemplemist nähti (18. aprilli 1862. a Perno Postimees) oli hilisemat linna kasvu teades otsus igati õige. Nõnda pandigi 28. oktoobril 1862 nurgakivi uuele kirikule ja Perno Postimees võis kirjutada: “Same nähha, kas Eestlastel tõssine kirikko ihaldus olnud, kas neil mehhine nõu olnud omma issama pealinna - omma venna kunninga Kallewi haua peale ommale Eesti kirrikut ehhitada” (18. juuli 1862). Samal 1862. aastal valiti esimesed vöörmündrid ja keiser kinnitas koguduse põhikirja. Ehitust alustanud kogudusse kuulus 556 hinge. Esimene jumalateenistus uues kirikus toimus neljandal Kristuse tulemise pühal (advendil) 20. detsembril 1870. Siis oli koguduses juba 3700 inimese ümber. Võime vaid imetleda tollaste kirikuehitajate julgust ehitada suur kirikuhoone, mille ehitusvõlga tasuti veel aastakümneid, aga ka ettenägelikkust, mõeldes kas või jõuluõhtu teenistustele, milles ise osalenud oleme.\nToo aeg oli sama kiire ja ettevõtlik kui meie tänane päev. Samal aastal, kui pandi nurgakivi kirikule, sai eesti rahvas endale eepose “Kalevipoeg”. Aasta enne uue kiriku kasutuselevõttu lauldi end Tartu üldlaulupeol rahvuseks, kes oma elu ise korraldada tahab. 1870. aastal jõuab Tallinna raudtee, mis muudab senised kaugused väiksemaks ning toob pealinna uut rahvast ja uusi ettevõtmisi juurde.\n1879. aastal maalib Johann Köler fresko “Kutsuv Õnnistegija”. Nagu kirik tervenisti on ka see fresko nähtav märk inimese usust, olles ühtlasi toeks palvele.\nAja märkidele mõeldes meenuvad paljude inimeste vaiksed palved isamaa eest nii enne taassünnipäevaks saanud 1988. aasta 16. oktoobri Ülemnõukogu istungit, 1991 talvel, kui Vilniuses voolas veri kui ka sama aasta augustis, mil kirikuvalitsus kutsus rahvast üles palves pöörduma Issanda poole. Rõõmu ja tänu väljendas tänujumalateenistus 1994. aasta viimasel augustipäeval, kui Eestist lahkusid võõrriigi väed, leina ja ahastust kogesime aga vähem kui kuu aega hiljem, mil kiriku uksed olid avatud parvlaeva Estonia uppumise järel.\nNii mõnelegi on ka kõige avaram kirikuhoone ehk kitsas ja juhtinud mõtted sellele, et Looja ei ela inimkätega püstitatud hoones. Me teame, et inimese püstitatu hävib, kuid oluline on, et tundes end osana nähtamatust Kirikust kui Issanda ihust, võime ikkagi usu nähtava märgina ehitada ja kaunistada oma koguduse kirikuhoonet ning mõista neid mehi, kes rõõmus kirjutasid oma nimed tornitrepile 28. augustil 1941. Tol korral nad helistasid suurest rõõmust kirikukelli, et ligi kaks kuud võõra armee käsul suletud pühakoda on taas avatud. Meile kõigile on avatud aga veel tähtsam tee, mis viib igavese elu lootusele ja mida Rudolf Hurt 20. oktoobril 1905 peetud matusekõnes väljendas järgmiselt: “Tulgu teile kord see päev, kus Jumal, meie Issand, teid viib Jumala laste igavesele, õndsale vabadusele! Aamen.”\n*Kuupäevad kuni aastani 1918 Juliuse kalendri jägi\nMÕNI SÕNA MÖÖDUNUD OHTUDEST KIRIKU ELUS\nTänan Kaarli kogudust tema aastapäeval selle eest, mis ta on teinud head eesti rahvale - nii palju kannatanud rahvale ja tema langenutele, ning valitsustele - vabale ja varjul olnud valitsustele. Meenutagem tänuga ka piiskoppe, riigivanemaid, president Pätsi, kindral Laidoneri, Tõnissoni, Reid, Jaaksonit jt. Samuti marssal Mannerheimi, Soome presidente, kirikutegelasi Aarre Lauhat, Oskari Paarmat, Martti Simojokit jpt. Tänuta ei kõlbaks meil tulemisajale ja jõuludele vastu minna.\nKaarli kirikuga olen saanud lähemalt sõbraks 1931. aastast alates. 1940. aasta jõulude eel oli ohtlik aeg: võõrvõime häiris pühapäeviti kirikusse kogunev suur rahvahulk. Kui 1940. aasta tulemisajal taheti Kaarli kirikut rüüstata ja sulgeda, püüdsin minagi seda takistada. Seisime kriitilistel päevadel külmaga väljas, umbkaudu 200-300 inimest korraga. Erariides okupatsiooniväe noorsõdurid rünnata ei julgenud.\nKui õpetajad tulemise, jõulu ja aastavahetuse ajal ülekuulamisele viidi, abistasid kogudust usuteaduse üliõpilased. Töö jätkus tagakiusamisele vaatamata. Peeti piiblitunde, toimetati kirikutalitusi, võeti inimesi vastu, tehti noorte- ja lastetööd. Piiskop soovitas õpetajail ja töötegijail tegutseda vaikselt ja jätta oma tööst kirjalikke jälgi maha nii vähe kui võimalik - kirjutada südametesse. Olin ise üldkiriku noorte- ja lastetöö juht ning Konsistooriumi peasekretäri abi. Talvist kooliaega kasutasime gümnaasiumiõpilaste tegevuse süvendamiseks. Õpilased olidki kirikurahva elavaim osa - nende abi kogudusele oli tõhus.\nEga Saksa okupatsioon 1941-44 kogudusele kergem olnud. Mõnes mõttes oli Saksa okupatsioon “korrapärasem”, kuid ka siis oli probleeme. Õpetaja Stockholm oli Kaitseväe ülemõpetaja ja sakslased kohtlesid teda kui võõrriigi sõjaväelast.\nVene okupatsioon oli muidugi karedam ja väga pikk, aga tagakiusamine toimus hooti. Mõnesugune hingetõmme tuli pärast Stalini surma… Ohtlikuks tegi koguduse olukorra seegi, et siia tuli ja siit läks “välispost” ja muu seesugune. Ja et siin toimus ka Tallinna üliõpilaste vaheline tegevus.\nMinu jäämine Raplasse ja Lembit Tedderi tulek Kaarlisse ei muutnud tegevust hõredamaks. Vastupidi, töö tihenes, jõudu tuli juurde. Tööd tehti koolides. Üritati hoida sidet välismaal viibivate Eesti riigi- ja kirikutegelastega. Paguluses tehti palju head tööd.\nÜkskord ju on nii, et tuleb palvetada, nagu ei sõltuks omast tööst midagi, ja töötada, nagu ei aitaks palve midagi. Kaarli kiriku altar oli ka üks altareid, mille juures käisid palvetamas need, kes päeval ei võinud seda teha.\nUue Testamendi uurimised näitavad, et Paulus esitas sageli Jeesuse soovitusi, näiteks Gl 5:1 "Issand on meid vabastanud! Püsige vabaduses ja ärge laske endid köita uuesti orjaikkesse!"\nÕnnistust aastapäeval, õnnistust jõulupühil!\nÕnnistust kolmandaks aastatuhandeks!\nELUKUTSELT TÄDI ÕIE\nSeekordse intervjuu tegime tädi Õiega.\nTema täisnime Õie Kilm ei kasutata Kaarlis kunagi, ehkki teda tunnevad kõik. “Tädi Õie” on rohkem kui nimi, see on otsekui elukutse. Kord, kui tuli juttu enne tädi Õiet kirikumehe ja koristaja tööd teinud inimesest, öeldi tolle kohta lihtsalt, et “töötas tädi Õiena”. Ja kõik said aru.\nMulle tundub küll, et tädi Õie on Kaarlis alati olnud. Tegelikult selgus, et ta on meie koguduses alates 1938. aastast, mil käis leeris. Segakooris hakkas ta laulma 1952. aastast. Tööl on ta ametlikult 12 viimast aastat, aga kirikukoristamisel käis abiks varemgi. Nüüd, kus kaheksakümnenda sünnipäeva juubel selja taga, ta enam nii palju ei jõua, aga kirikus käib lisaks pühapäevadele paar korda nädalas kindlasti.\nTema oli see, tänu kellele kirik alati puhas, altarikatted ja laudlinad pestud ning nõudeserviis kindlalt omal kohal olid. Nimelt seisid tassid-taldrikud aastaid suurte korvidega koori peal kapis, kust neid siis kooride jõuluõhtuks laenutada sai. Tädi Õie tuli alati ise kohale, andis nõud välja, keetis koorile teed ja hoidis samal ajal oma portselanil silma peal. Mitte üks tass ei julgenud kaduma ega katki minna!\nPraegu seisavad meie nõud koguduse majas kapis, tädi Õie silma alt ära. Nii ongi mõned tassid-taldrikud sealt ammu teistesse ruumidesse rännanud. Varem poleks see tulnud kõne allagi.\nAga nüüd siis ikkagi see intervjuu…\nTädi Õie, ega Sul midagi selle vastu pole, kui Sa diktofoni räägiksid? Siis oleks mul pärast hea sealt maha kirjutada?\nTädi Õie raputab pead. Diktofon ei lähe mitte.\nKui ma oleksin teadnud, et sa sellega tuled, poleks kodust välja astunudki.\nHea küll, ma püüan kõik meelde jätta… Hakkame sellest peale, kus Sa sündisid ja kuidas Tallinna sattusid.\nSündisin Tartumaal. Meid oli kolm õde… Aga abiellusin mere äärde - kalamehega - ja kui sõda algas, tulin Kehra ema juurde. Sinna jäingi sõja ajaks oma kahe lapsega. Maal söögipuudust ei olnud. Pärast sõda tulin Tallinna, sest siit oli kergem tööd leida. Nii et töötasin tükk aega võrguvabrikus, alguses kudusime masinatega, hiljem hakati võrke sisse tooma ja enamik nooremaid läks tollasesse Kirovi kolhoosi tööle. Need vähesed, kes jäid - mina nende hulgas - hakkasid õmblema. Vabrik andis korteri ka.\nKas Sa seda elukutset koolis õppisidki?\nEi, koolis ma elukutset ei õppinudki. Kus sa seda sõja ajal ikka… Elu linnas õpetas isegi - kõrv lahti, silm lahti… Vahest ikka raamatust õppisin ka.\nHmm, mina olin täiesti kindel, et tädi Õie on mõnes ametikoolis kokandust või midagi sellelähedast õppinud, sest tema pirukad viivad lihtsalt keele alla.\nKuidas sa kirikusse sattusid?\n1938. aastal käisin siin Kaarli kirikus leeris, siis tuli sõjaaeg oma siia-sinna kolimistega. Ja 1952. aastal tulin segakoori laulma.\nKuidas kirikukoorid sel ajal elasid?\nSiis oligi Kaarlis ainult kaks koori: segakoor ja naiskoor; vahel aeti mehed ka kokku, kui vaja oli, ja siis laulsid. Polnud ju tegelikult ruumigi rohkemate kooride jaoks, proove tegime kiriku käärkambris. Kooride jõuluõhtudki peeti kirikus. Pinkidest tegime pikad lauad, linad panime peale… Ükskord olime lausa altari ümber oma laudadega, aga see ikka hästi ei sobinud. Ülejäänud korrad tegime oma olemise koori alla. Eks külm oli muidugi, aga tulist teed joodi. Kui tähistasime õpetaja Rätsepa ordinatsiooni 25. aastapäeva, panime sada kohta üles koori peale. Ära mahtusime.\nKas kirikukooril väljaspool kirikut ka esineda lubati?\nKäisime ikka mujal ka esinemas, paljugi mis ei tohtinud. Sõitsime välja, kargasime kuhugi kirikusse sisse ja laulsime oma laulud maha. Kohalik õpetaja ei pidanud seda teadmagi, ehkki tegelikult muidugi teadis. Bussi tellimiseks oli lauljatel tutvusi piisavalt, ehkki ühe korra oleme veoautoga ka käinud.\nMiks Sa koorilaulu maha jätsid?\nMida sa ikka laulad, kui pead tööl olema. Koor laulab pühapäeval üleval, aga mina jagan ukse ees lauluraamatuid - ei tule kuidagi välja. Esimesed kaks ja pool aastat olin pealegi täiesti üksi. Hiljem juba … no kui kaua ei laula, kaob hääl ära...\nSee oli ju õigupoolest aeg, kus võim ja kirik kuigi hästi läbi ei saanud. Kas siis käis palju inimesi kirikus, või ei tohtinud sellal tulla, kardeti?\nKäidi ikka. Päris näpuga ei näidatud, aga töö juures oli mul ütlemist küll. Pühapäevakooli muidugi ei tohtinud teha, nii et lapsi oli kirikus vähe. Noori on ka praegu rohkem, sest leerilapsed käivad kirikus.\n1958-59 olid veel suured leerid, aga pärast hakkas vähemaks jääma. Minu oma tütred käisid leeris üks 1958., teine 1959. aastal.\nSul on kaks tütart. Mida nemad praegu teevad?\nÜks on juba pensionil, teine käib veel tööl. Aga omal ajal õppisid nad üks kokaks, teine õmblejaks.\nMa tean, et Sa olid vahel hommikust õhtuni kirikus ja tööd oli üle pea… Aga mis su ametinimetus õieti oli?\nMul on tervelt kolm ametinime olnud: kirikumees, kojamees ja koristaja. Hommikul kell kuus pidin platsis olema ja siis lasin luual käia ümber kiriku. Talvel lükkasin lund ka. Kui ikka palju sadas, tuli vähemalt trepp iga paari tunni tagant üle käia. Ja nii tuligi jälle hommikust õhtuni.\nÜhel kevadhommikul tulin tööle - maikuu algul või aprilli lõpus - ja see kantseleitrepi esine hekivahe oli lund täis. Lumi ulatus otse kõhuni, aga labidad sain ikka kuidagi kätte ja hakkasin loopima. Kella üheksaks oli kõik korras.\nEks ma ole kõike teinud - pesu ka pesnud. Kõik laudlinad ja pikad altarikatted… Valgeid katteid tuli ju igal aastal pesta.\nPraegu on altaril alati ilusad lilleseaded. Kas nii on alati olnud?\nKus sa sellega. Oli ikka lihtsalt lillepott, lilled olid ju odavad ja inimesed vahel tõid. Kes see neid seadeid tegi. Talvel polnud lillepoes midagi peale alpikanni, siis oli ka altari peal alpikann. Jõuludeks toodi jälle jõulutäht, neid oli ikka saada.\nKuidas üldse on võimalik, et üks inimene jõuab korras hoida suure kiriku ja selle vara, kiriku ümbruse veel pealekauba?\nVahel olid ju suured üldpuhastused ka. Siis tulid koguduse vanemad inimesed välja ja juhatus samuti. Klopiti altarikatteid ja vaipu, pesti aknaid ja põrandaid… Jõululaupäeva õhtul aitasid juhatuse liikmed ikka uste peal laululehti jagada ja pühapäeviti korjanduse raha lugeda. Mina olin muidugi ikka pühapäeviti lauluraamatuid jagamas, kui kedagi teist parasjagu polnud.\nKui uued lauluraamatud tulid, läks neid esimese nädalaga kaduma terve kastitäis. Vanasti olid inimesed küll ausamad, hoidsid ikka rohkem oma kiriku vara.\nMis tähendab vanasti?\nNo sest saadik läks hullemaks, kui inimesi hakkas palju kirikusse tulema, vast umbes 1988. aastast. Laulatusi ja matuseid sai rohkem ja leerid läksid ka väga suureks. See on muidugi hea, aga… nägupidi enam lihtsalt omi ei tundnud.\nSellel uuel ajal hakkasid õpetajad värvilisi talaare ka kandma, varem olid ikka kõigil mustad.\nKas see koguduseliikmeid häirima ei hakanud, et ise kirikuõpetajad ja niimoodi edvistavad?\nMuidugi hakkas. Kellele see niiväga meeldis, aga harjusid ära. Ega uus armulaua jagamise kord ka inimestele ei istu, see on siiski võõras.\nEks inimesed, kes kirikus käivad, ole ka muutunud - nooremaks nimelt. Neid ei häiri suurt miski. Varem oli kirik ikka nagu kirik, nüüd aga toimuvad igasugused kontserdid. Vanematele inimestele ei meeldi see sugugi. Vanasti andis kirikus kontserte ainult oma koor; kui suurvorme laulsime, olid solistid ka.\nKas mõni asi on praegu parem ka kui vanasti?\nSee on ju hea, et inimesi rohkem kirikus käib… Väga palju on ikkagi samaks ka jäänud.\nÜlestõusmispühade esimene teenistus oli alati kell seitse. Bussid siis veel ei käinud, tulin pool teed alati jala. Nüüd viimati tehti kell kaheksa, inimesed ei jõua lihtsalt varem. Kirikumees tuleb ju veel tund aega enne teenistust kohale.\nTädi Õie, kas Sul oli oma ametiriietus, kui Sa kirikumees olid?\nEi, olin lihtsalt tumedas riides. Vanasti olid meestel tumedad kuued, ristid ka revääri peal. Praegu on ilma ristideta. Minul pole kunagi vormi olnud.\nNojah, kirikumehe vorm on ju olemas, aga kirikutädide jaoks pole seda veel välja mõeldud. Kahjuks.\nIntervjuu jaoks planeeritud aeg on otsas ja minu küsimused ka. Liiati on tädi Õiel palju tegemist.\nNii on see muidugi alati olnud. Mida me küll ilma temata peale hakkaksime?\nMÕNINGAID MÄRKUSI JUMALATEENISTUSE KOHTA\nEELK liturgiline komisjon on aastate jooksul välja töötanud terve rea liturgilisi uuendusi eesmärgiga muuta jumalateenistus sujuvamaks ja koguduseliikmetele mõistetavamaks.\nUuendusettepanekute tegemisel on arvestanud vanakiriklikke tavasid ja põhimõtteid, ühendades need tänapäeva kristlase võimega jumalateenistuse ülesehitust mõista. Töö on olnud väga mahukas ja lisaks jumalateenistusele on käsitletud ka kiriklikke ametitalitusi.\nÕpetajate konverents on heaks kiitnud mitu eelnõu ja soovitanud neid kogudustes rakendada.\nEELK Konsistoorium on kinnitanud “katsekogudused”, et pakutud uuendusi praktikas kasutada. Sellest johtuvalt on jumalateenistusel osalejatel tekkinud küsimusi, miks ühes või teises kirikus just selliselt jumalateenistusi peetakse.\nKaarli kirikus on kasutatud üsna paljusid liturgilise komisjoni ettepanekuid ja siinkohal püüan lühidalt selgitada mõningate uuendusettepanekute otstarbekust ja vajalikkust.\n1902. aastal ilmus trükis eestikeelne “Agenda ehk Käsiraamat Evangeeliumi-Lutheruse-usu kogudustele Vene riigis”, mille algtekst oli kinnitatud 1897. aastal. Väga paljus tugines see 1832. a agendale. Välis-Eesti kirik korrigeeris seda käsiraamatut keeleliselt ja muutis teatud määral ning andis 1951. aastal Uppsalas välja (teine muutmata trükk samas 1979. a).\nJumalateenistuse ehk missa ülesehitus ja jaotus on läbi aastasadade üldiselt samaks jäänud. Teenistus jaotatakse nelja ossa: pihitalitus, sõna- ja palveteenistus, armulaud ning tänu- ja õnnistamistalitus.\nAgendas on ette nähtud mitmesuguseid võimalusi pihitalituse läbiviimiseks (peajumalateenistuses, peajumalateenistusest lahus, jumalateenistuses ilma armulauata, erapiht, haigete armulaua puhul).\nPihitalitus peetakse jumalateenistuse algusosas kohe pärast algussalme ja kiitust “Au olgu Isale ja Pojale ja Pühale Vaimule”, mille järele kogudus vastab: “Nõnda kui alguses oli, nüüdki on ja jääb igavesest ajast igavesti. Aamen.”\nVarem kogunesid pihilised seejärel altarivõre ette. Nii jagunes kogudus kaheks, mis ei ole aga sisuliselt põhjendatud, kuna pihitalitus on mõeldud ikkagi kõikidele, kes on kogunenud jumalateenistusele. Et vältida kaks korda altari ette tulemist (hiljem kogunetakse armulauale), nihutati mõnes koguduses pihitalitus algusosast vahetult armulauaseadmise ette. Jumalateenistuse rütmi ja sisemist loogilisust arvestades ei ole selline ümberpaigutus õigustatud.\nLoomulikum lahendus on, et pihitalituse ajaks jääb kogudus oma kohale. Seda võimalust on Kaarli kirikus praktiseeritud. Siinkohal on arvestatud nii seda, et kõik kohalolijad osalevad pihil, kui ka seda, et vanematel inimestel võib olla raske kaks korda altari ette tulla või altariastmetel pikka aega seista. Kuna pihitalituse osa on seotud inimese isikliku meeleparandusega, siis rõhutan, et patutunnistuspalve on mõeldud lugeda kõikidele jumalateenistusest osavõtjatele.\nUsutunnistuse lugemine (apostlik usutunnistus või suurtel kirikupühadel Nikaia usutunnistus) on samuti mõeldud tervele kogudusele. Vanema põlvkonna inimesed küllap mäletavad neid aegu, mil usutunnistust luges vaid õpetaja. Tervitatav on, et viimastel aastatel on EELK-s saanud enesestmõistetavaks kindlate liturgiliste tekstide (patutunnistuspalve, usutunnistus, Meie Isa palve) lugemine koos. See ühendab koguduse tervikuks. Kuna neid loetavaid tekste on aja jooksul mitu korda keeleliselt redigeeritud, siis on praegu kehtivad sõnastused toodud ära “Kiriku palve- ja lauluraamatus” (trükitud 1991. a).\nVarem oli tavaks lugeda usutunnistust pärast pühakirja lugemist. Uuendusena soovitab liturgiline komisjon usutunnistust lugeda pärast jutlust, põhjendades seda sellega, et jumalateenistuse teises osas (sõna- ja palveteenistus) kuuluvad pühapäevased pühakirjatekstid - Vana Testament, epistel ja evangeelium - ning jutlus sisuliselt kokku. On loogiline, et alles seejärel, st pärast jutlust, tunnistab kogudus oma usku.\nJumalateenistuse jooksul peetakse hulk palveid: patutunnistuspalve, päevapalve enne pühakirja lugemist, tänu- ja eestpalved, kirikupalve, palved armulaua seadmise ajal, tänupalve enne õnnistamist. Küsimusi võivad tekitada eestpalvete ja kirikupalve pidamise võimalused.\nTänu- ja eestpalveid peetakse armulaualiste, leeriõpilaste, pruutpaaride, hiljuti sündinud ja ristitud laste, lapsevoodi järel kirikusse Jumalale tänu andma tulnud emade, haigete, hiljuti surnute, leinajate jne eest. Iga liigi kohta ütleb õpetaja ühe pühakirja salmi, aga palve ja tänu paigutatakse üldisesse kirikupalvesse.\nVajaduse korral, eriti kui hääl altarist küllalt selgelt kirikusse ei kosta, võib üldise kirikupalve kantslist pidada, sellisel korral jäävad kirjasõnad tänu- ja eestpalvete puhul, samuti koguduse vastulaulud ära.\nKaarli koguduses on kasutatud mitmesuguseid võimalusi. Kantslist teatatakse eestpalvesoovid ning surma läbi lahkunud ja maetud koguduseliikmete nimed ning mälestatakse neid, kes on varem igavikku lahkunud. Seejärel peetakse kantslist kohe ka palve ja lauldakse koos mälestuslaul. Teiseks: eestpalvesoovid teatatakse kantslist, aga palve paigutatakse üldisesse kirikupalvesse (tavaliselt kolmandasse palveosasse). Kolmas võimalus: kirikupalve peetakse kantslist ja ühendatakse eestpalvega.\nSisuliselt ei ole siin erinevust, kus ja millises vormis palve peetakse, kas altari ees, kantslis või lugemispuldis. Palvete pidamiseks annavad nii agenda kui liturgiline komisjon palju võimalusi ja rikkalikus valikus sõnastusi. Vaimulikud peavad selleks leidma sobivaimad lahendused, arvestades nii jumalateenistusest osavõtjate hulka, kiriku akustikat, nähtavust kirikus ja isegi ruumi temperatuuri. On igati loomulik, et teatud erinevus jumalateenistuse pidamisel sõltub sellest, kas kohal viibib 10 või 1000 inimest, kas kirik on suur või koduselt väike, külm või soe jne.\nArmulauast osavõtt on aasta-aastalt kasvanud. See kinnitab vajadust olla sakraalses ühenduses Kristuse ihu ja verega. Kui armulauaseadmissõnad ei tekita enamasti küsimusi, siis problemaatiline võib olla armulauaelementide jagamise viis. Sakramenti on harjutud vastu võtma leiva ja veini kujul. Maailma praktika aga pakub ka muid võimalusi. Usklikele jagatakse ainult Kristuse ihu - leiba (roomakatoliiklased), leib ja vein segatakse ja antakse soovijatele lusikaga (õigeusklikud), leib kastetakse karikasse ja siis jagatakse (praktiseeritud viimasel ajal ka Kaarli kirikus), leib antakse kätte ja vein valatakse väikestesse individuaalkarikatesse (paljude kirikute tava Euroopas). Millist moodust kasutatakse, see jääb kohaliku piiskopkonna/koguduse otsustada. Ühel ja samal jumalateenistuselgi võidakse kasutada mitut eri moodust. Traditsioonil on oma väärtus, kuid arvestama peab ka hügieeninõudeid. Maailmas levivad haigused on sundinud armulaua jagamisel hoolikamalt jälgima puhtust, et takistada võimalikku pisikute levikut. Seda eriti arstide soovitusel. Milline ei oleks ka armulaua jagamise viis, on oluline, et kristlane võtab vastu Issanda poolt pakutud õnnistusvahendit füüsiliselt ja nähtavalt.\nTavaliselt kogunevad armulauale tulijad laudkondade kaupa altarivõre äärde. Võimaluse korral ikka süüakse-juuakse laua ääres. Ilmalikul seltskondlikul koosviibimisel, eriti siis, kui on palju rahvast, kasutatakse nn rootsi laua varianti. Rohkearvulise osavõtuga jumalateenistusel on üks võimalus armulauda jagada kirikus mitmes eri kohas. Nii on sakramenti jagatud suurtel ja pidulikel jumalateenistustel piiskoppide ametisseseadmisel Toomkirikus, EELK 80. aastapäeva tähistamisel Kaarli kirikus, vabaõhujumalateenistustel ja muul ajal. Kesköistel jumalateenistustel (jõulude, ülestõusmispühade ja aastavahetuse ajal) oleme niiviisi jaganud armulauda ka Kaarli kirikus. Mõte on ju selles, et armulaua osadus toimuks sujuvalt ega võtaks liiga palju aega.\nLõpetuseks mainin, et uuendused ei ole eesmärk omaette, vaid vormimuutused on tehtud selleks, et sisu ja tuum - Jumala Sõna ja sakramendid - saaksid jumalateenistusel oma väärika koha ja toidaksid meid igavikuliseks eluks. Seepärast oleme ka kirikuteated ütelnud pärast jumalateenistust, et need ei viiks meie mõtteid Sõnast eemale ega hajutaks tähelepanu.\nKRISTUS ÜKSI ANNAB JÕUDU MEIE TÖÖLE JA ELULE...\n… nõnda kirjutas Friedrich Wilhelm Constantin Stockholm ühes oma jutluses 1939. aastal. Siis veel kodumaal elades. See teadmine aitas teda kogu tema pikal ja kireval eluteel. Teisel jõulupühal, 26. detsembril, möödub tema surmast 32 aastat.\nÕpetaja Friedrich Stockholm töötas Kaarli koguduse jaoks väga olulisel perioodil koos õpetajate Artur Soomre ja Aleksander Kapiga üle kahekümne aasta. Tema elusaatus kujunes nende mõlema omast aga hoopis erinevaks.\nFriedrich Stockholm sündis Tartus 1. oktoobril 1884 vaemees Juhani ja Liisa perekonnas. Alg- ja keskhariduse sai ta Tartu Gümnaasiumis aastatel 1897-1905. Kooli lõpetas cum laude - hõbeaurahaga. Samal aastal jätkas õpinguid Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas 1911. aastal. Vajalikud konsistooriumi eksamid sooritas Riia Konsistooriumis.\n1911. aasta juulikuus valiti usuteaduse kandidaat Friedrich Stockholm Kaarli koguduse abiõpetajaks. Ta lahkus sellest ametist 1. juunil 1914, et minna St. Peterburgi eesti Jaani koguduse abiõpetajaks. Kodumaale naasis 1919. aastal, mil temast sai kauaks ajaks Kaarli koguduse II pihtkonna õpetaja (1919-1944).\nFriedrich Stockholm oli lisaks koguduse tööle hõivatud veel mitmete töödega väljaspool seda. Südamelähedane oli töö kaitseväes. 1919. aasta veebruaris loodi kindralmajor Johan Laidoneri korraldusega Eesti Kaitseväe juurde sõjaväepastori ametikoht. Sama aasta märtsikuus kinnitati sellele kohale kaks esimest vaimulikku - Keila koguduse õpetaja Jakob Kukk (hilisem EELK piiskop) ja Kaarli koguduse õpetaja Friedrich Stockholm. Mõne aja pärast nimetati Friedrich Stockholm sõjaväeõpetajate juhatajaks (tänapäeval peakaplan) tiitliga “sõjaväeõpetajate seenior”. Vabadussõja lõppedes teenis ta sõjaväes osalise ajaga edasi. Sidemed Eesti riigikaitsega kestsid kuni Nõukogude Liit okupeeris Eesti Vabariigi 1940. aastal. Saksa okupatsiooni ajal (1941-1944) tegeles ta Venemaa eestlastest sõjapõgenike probleemidega.\nTa oli tegev ka Punases Ristis - Eesti Punase Risti Peavalitsuse liige ning Eesti Punase Risti hoolekande ja lastevarjupaikade osakonna juhataja. Ta on olnud ka usuõpetaja - lühemat aega Tallinna Linna Kommertskoolis ja Lenderi Tütarlaste Gümnaasiumis ning pikemalt Tallinna Poeglaste Gümnaasiumis.\nTema tööd on tunnustatud paljude au- ja teenetemärkidega: Eesti Punase Risti I järgu I ja II aste ning II järgu I ja II aste, Eesti Vabadussõja mälestusmärk, Kaitseliidu Kotkaristi III klass ja Valgeristi III klass, Kaitseliidu Tallinna Maleva Toompea ja Ida malevkonna rinnamärk ning Raudtee Üksikpataljoni rinnamärk, Eesti Üleriikliku Tuletõrje Liidu Kuldristi I liik, EV Ratsarügemendi rinnamärk, Belgia ning Läti Punase Risti teeneterist, Poola ning Portugali Punase Risti aumärk.\n26. septembril 1909 abiellus Friedrich Stockholm Helene Nopsiga. Perre sündis kolm poega: Uno, Friedrich ja William. Uno käis hiljem isa jälgedes. 1939. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli usuteaduskonna ning 1947. aastal ordineeriti ta õpetajaks. Friedrichist sai orelikunstnik, aastatel 1940-1944 töötas ta organistina Kaarli koguduses.\n1934. aastal ostis õpetaja Stockholm looduskaunisse Rannamõisa Mäeranna talu, kus ta koos perega võimalikult palju aega veetis. Talu korrastati suure armastusega vanaduspäevade jaoks. Need tuli aga veeta mujal …\n1944. aasta. Kirik on võimaluste piires ette valmistatud halvimaks. 29. juunil 1944 otsustab Konsistooriumi täiskogu piiskopi ettepanekul määrata EELK piiskopi asendamise järjekord, juhuks kui piiskop oma kohuseid täita ei saa. Nimekirjas on neli assessorit. Neljas neist Friedrich Stockholm, assessori ametis olnud 1943. aastast.\n15. juunil 1944 tähistab õpetaja Friedrich Stockholm oma 25. tööjuubelit. See jääbki tema viimaseks tööalaseks tähtsündmuseks kodumaal. 6. septembril 1944 istub koos koguduse juhatus. Siis juba ilma õpetaja Stockholmita, kes oli koos oma perega nõukogude okupatsiooni ohu tõttu Saksamaale emigreerunud. 1944-1948 elas ta Saksamaal, hooldades ja teenides põgenikke Jenas, Heiligenstadtis, Göttingenis ja Oldenburgis.\n1940. aastate lõpul sõitsid paljud sõjapõgenikud, ka eestlased, Euroopast Austraaliasse. Nende hulgas ka 64-aastane õpetaja Stockholm koos perekonnaga. Nemad jõudsid Sydnyesse 1948. aasta novembrikuus.\nSaabumine Austraaliasse oli sõjas kõik kaotanud põgenikele võimalus oma elu uuesti alustada. Võõral maal, mille keelt ega kombeid ei tuntud, tuli leida esialgne peavari ja töökoht. Selles olid saabunuile abiks eestlased, kes olid Austraalias elanud kakskümmend ja rohkem aastat. Põgenikele muretseti maabumisload ja korterid, paljud saabujad leidsid esimese peavarju Eesti Majas või kohalike eestlaste kodudes. Õpetaja Stockholmi perekonnal oldi südamlike tervitustega vastas Sydney raudteejaamas. Samuti oli talle valmis vaadatud korter Drummoynis.\nUute eestlaste saabumine Austraaliasse eesotsas uue eesti õpetajaga tähendas ka uut algust kirikuelus. Nädal pärast saabumist, 14. novembril 1948, pidas õpetaja Stockholm esimese jumalateenistuse. Kirikulisi oli 150. Sellest ajast peale toimusid eestikeelsed jumalateenistused igal pühapäeval. Kogudus, mille liikmete arv oli kokku kuivanud, hakkas suurenema juurdetulijate arvel. Kogudus oli kõige suurem 1958. aastal, mil liikmeannetajaid oli 530.\n1949. aasta juulis määrati õpetaja Stockholm Austraalia eesti usuelu korraldajaks praosti ülesannetes.\nÕpetaja Stockholm teenis Sydney Jaani kogudust kuni oma vanaduspuhkusele minekuni 1960. aastal. Ta suri Sydneys 1968. aasta 26. detsembril 84-aasta vanusena ning maeti Rookwoodi surnuaiale oma pool aastat varem surnud abikaasa Helene ja õpetajast poja Uno kõrvale. Kogudus on tänutäheks oma teenekale õpetajale asetanud tema hauale marmorist hauaplaadi.\nIGALE ASJALE ON MÄÄRATUD AEG\nSeda, et Kaarli kogudusel on kaks sõpruskogudust, teavad juba kõik lugejad. Kuid seda, et meie kogudus on ka tugikoguduseks, ei tea veel kuigi paljud.\n1999. aasta septembrikuus oli Liliann Grünvaldil üks eriline päev. Ta õnnistati EELK Põltsamaa kirikus misjonitööle. Oma tahet kinnitas ta sõnadega: “Jah, tahan, Jumala abiga.” Nüüd elab, õpib ja töötab Liliann juba teist aastast Kesk-Venemaal Mordva pealinnas Saranskis. See on temale määratud aeg.\nMordvalased on meie enim laialipaisatud sugulasrahvas, asudes Kesk-Venemaast Siberini ja ka Kesk-Aasias. Keeleliselt ja kultuuriliselt jagunevad nad mokðadeks ja ersadeks. Enda kohta on nad öelnud: "Oleme ühe pea, kuid kahe suuga rahvas."\nMordva elanikkonnast moodustavad 2/3 venelased, tatarlased ja tðuvaðid, ülejäänud kolmandiku ersad ja mokðad. Praegusel ajal on nende kultuur ja ellujäämine tõsises ohus ning ersa ja mokða keel on välja suremas. Mordva Vabariigil on küll oma hümn, lipp ja vapp ning seadused, kuid kogu asjaajamine toimub vene keeles .\nUsutunnistuselt on mordvalased enamuses ortodoksid, kuigi nõukogude korra mõjul kujunes osa ateistideks. Viimasel ajal on ilmnenud märke ka muistse paganausu velmamisest. Luterlikke kogudusi on kokku vaid kolm. Kaks neist - üks ersa-, teine mokðakeelne - asuvadki Saranskis. Tegelikult on koguduste ersa- ja mokðakeelne jaotus tinglik, mõlemas koguduses on mõlemakeelseid inimesi ja väga palju kasutatakse vene keelt.\nPoole oma ajast pühendab Liliann tööle just nendes kogudustes. Ettevõtmisi on mitmeid. Oma koht on pühapäevakoolil ja noortetööl. Noorterühm ei ole küll väga suur, kuid Liliannn leiab, et olulisem kus-küll-kõik-noored-on-õhkamisest on siiski töö nendega, kes juba tulnud. Koguduses annab ta huvilistele soome keele tunde. Usuõpetuse tunde on ta andnud ka kohalikus algkoolis.\nTeist poolt oma ajast kasutab ta õppimiseks ja loengute pidamiseks - õpib ersa ja vene keelt ning peab kohalikus ülikoolis eesti keele loenguid.\nErsa naised rahvariietes\nLilianni misjonäritööd toetavad Haapsalu, Rapla ja kodukogudusena Põltsamaa kogudus. Alates käesoleva aasta detsembrikuust ka Kaarli kogudus, seda juba ametlikult sõlmitud tugikoguduse lepingu alusel. Nii saab meie kogudus osaleda misjonitöös. Lisaks majanduslikule toele pakub kogudus ka vaimulikku ja hingelist hoolekannet. Väga tähtsal kohal on eestpalved. Selles saavad osaleda kõik koguduseliikmed. Mille eest palvetada, annab Liliann teada oma regulaarselt ilmuvates ja kõigile soovijaile saadetavates sõbrakirjades. Järgmist kirja on võimalik saada ka kogudusest.\nÄrge kartke! Sest vaata, ma kuulutan teile suurt rõõmu, mis saab osaks kogu rahvale.\nKõikjal üle maailma loetavat jõuluevangeeliumi loetakse jõulude ajal ka Kesk-Venemaal, Mordva pealinnas Saranskis asuvas kahes väikses luterlikus koguduses, kus lisaks vene keelele kõneldakse ka ersa ja mokða keelt.\nMordvas elades ja töötades sain oma siinsete esimeste jõulude sündmustesse süveneda varasemast hoopis isemoodi, sest veetsin jõulud Saranskis. Alguses oli pisut võõrastav mõelda juba sellestki, et olen jõuluõhtul kodust eemal. Kuid peagi võisin näha, et mu eelarvamused osutusid valeks ja ka siin sain ma osa “õigetest” jõuludest. Kogesin, et ka mina ei pea kartma ja et rõõmusõnum on mõeldud minugi jaoks.\nMordvas nagu igal pool mujal Venemaal peetakse jõulusid õigeusukalendri kohaselt alles jaanuaris, mistõttu 24. ja 25. detsember on siinsete inimeste jaoks täiesti tavalised päevad. Jõulumüügidki on siinmail veel tundmata, sest oma lähedastele kingitusi jagada on kombeks vana-aasta õhtul, mis siin on jõuludest palju suurem püha. Seega pääsesime - mina ja mu soomlannast töökaaslane Miina, kellega me koos elame - kaubanduslikest jõuludest, kuid mitte jõulukiirusest. Teadsime küll, et jõuludele eelneval nädalal (meie kalendri järgi) ootab meid ees hulk üritusi, kus kõneleme Jeesuslapse sünnist. Vaatamata sellele arvasime, et veedame jõulud vaikselt ja saame tunda suurt koduigatsust. Ent ettevalmistused ja jõulupeod tekitasid sellise jõulukiiruse, millist kumbki meist polnud enne kogenud. Teisest küljest vaadatuna oli see võib-olla isegi hea, sest polnud aega koduigatsust tunda.\nNoorte oma jõulupidu, käik lastekodusse, ersa- ja mokðakoguduse jõuluteenistused koos lasteprogrammiga pakkusid meile tegemist-toimetamist kogu jõulunädalaks. Ent jõululaupäeva saime siiski veeta kahekesi, sest kalendri järgi oli laupäev ja jumalateenistusi ei peetud.\nMeie jõulurahu saabus jõululaupäeval, pärast seda, kui jõudsime tagasi koju mokðakoguduse jõuluteenistuselt ja peolt. Süütasime küünlad, laulsime “Ma tulen taevast ülevalt” nii eesti kui soome keeles ja hakkasime mõttes otsima mõttes peidetud kingitusi. Oli tore “leida” kingitusi sügavkülmast, ahjust, padja alt jne. Meil oli ka päris ehtne väike Soome jõulukuusk, mille Miina isa oli meile saatnud.\nMiina Viitanen ja Liliann Grünvald Jõululaupäevaks olime planeerinud piduliku lõunasöögi eesti-soome moodi. Alguses tundus mulle, et ainus ühine traditsiooniline jõulutoit peale piparkookide on seapraad (jõulusink). Aga kui esimest korda elus maitsesin soomlaste kartulivormi, avastasin, et selle maitse meenutab meie mulgi putru, kuigi nende jõuluroog on ilma tangudeta. Miina tahtis teha ka kaalikavormi, aga kaalikad jäid ostmata, sest neid ei müüdud kusagil. Kohalike sõnul olevat kaalikad ainult sigadele mõeldud ja kuna meil polnud ühtegi tuttavat kärsalist, jäid kaalikad saamata ja kaalikavorm tegemata.\nPärast lõunasööki läksime jalutama. Lumehanged ja korralikud külmakraadid tugevdasid jõulutunnet veelgi. Meie ühiselamu, kus aasta tagasi elasime, asub kesklinnast mõnekümneminutilise jalutuskäigu kaugusel. Kuid tol korral jalutasime hoopis vastupidises suunas, linnamürast eemale. Kõndisime puumajade vahel, oli tõeliselt vaikne ja rahulik, nagu oleksime hoopis kusagil maal. Polnud raske ette kujutada, et nende majade valgustatud akende taga on ehitud kuused ja jõulumeeleolus inimesed.\nIgaühel on ilmselt oma ettekujutus sellest, millised on ühed õiged jõulud. Enamasti on meie ettekujutused seotud väliste, silmaga nähtavate asjadega. Ja kui miski nendest on puudu, on jõulud rikutud. Siin Mordvas kogesin siiski päris õigeid jõulusid, kuigi veetsin need väliselt täiesti uutes oludes. Jõulud on ka siis jõulud, kui seapraad või kaalikavorm jäävad söömata. Rõõmusõnum, mida ingel karjastele kuulutas, on mõeldud kõigile, nii sinule kui minule.\nJõululaupäevaks olime planeerinud piduliku lõunasöögi eesti-soome moodi. Alguses tundus mulle, et ainus ühine traditsiooniline jõulutoit peale piparkookide on seapraad (jõulusink). Aga kui esimest korda elus maitsesin soomlaste kartulivormi, avastasin, et selle maitse meenutab meie mulgi putru, kuigi nende jõuluroog on ilma tangudeta. Miina tahtis teha ka kaalikavormi, aga kaalikad jäid ostmata, sest neid ei müüdud kusagil. Kohalike sõnul olevat kaalikad ainult sigadele mõeldud ja kuna meil polnud ühtegi tuttavat kärsalist, jäid kaalikad saamata ja kaalikavorm tegemata.\nHILDEGARD VON BINGEN - JUMALA POOLT VALGUSTATU\nAin P. Leetma\nHildegard oli kolmeaastane, kui ta nägi oma esimese nägemuse. See nägemus põhjustas palju segadust ja pisaraid: valguskiir, mis nägi välja nagu pilvitu sinine taevas, ehmatas teda. Kui nii mõnigi teine laps oleks jooksnud ükskõik kelle juurde, et jagada äsja kogetut, siis Hildegard otsustas kogu nähtu esialgu vaid enda teada hoida. Ta oli liiga arg, et seda kellegi teisega jagada. Oma viiendal eluaastal sai ta aru, et need nägemused on Jumalalt.\nHildegard sündis 1098. aastal Bermersheimis, Saksa alal pere noorima, kümnenda lapsena. Vanemad otsustasid anda ta kloostrisse kui “kümnise”, mis kuulub Jumalale. Nii saadetigi Hildegard 8-aastaselt kloostrisse Disibodenbergis, kus ta alustas oma haridusteed Jutta von Sponheimi hoolitseva käe all. Siin õppis Hildegard ladina keelt ja ka mitmesuguseid majapidamistöid. Tänu oma aristokraatlikule päritolule oli tal võimalus saada hea haridus. Samuti oli tal luba kasutada raamatukogu - privileeg, mida igaühele ei võimaldatud. Mõne aja pärast võttis Hildegard vastu nunnaloori, olles kohustatud järgima Püha Benedictuse reeglit. Enamiku kloostrikaaslaste arvates oli Hildegardi elu igav ja sündmustevaene, kuid mitte sugugi Hildegardi enda arvates - tema nägemused ja ilmutused jätkusid. Kuid siiski oli ta veel liiga kõhklev nendest teada andma.\nPärast Jutta von Sponheimi surma 1136. aastal määrati Hildegard Disibodenbergi kloostri abtissiks ja sellega algas ka tema avalik elu. Nüüd rääkis ta nägemustest oma pihiisale, kes soovitas tal kõik usinalt üles kirjutada. Olles saanud Mainzi peapiiskopi nõusoleku, määrati Hildegardile isiklik sekretär. Selleks sai belglasest benediktiini munk Guilbert Gembloux'st, kes oli isiklikult huvitatud Hildegardi nägemustest. Selle koostöö tulemusel valmis 1147. aastal “Scivia” - raamat kahekümne kuuest nägemusest, mis käsitlesid teemasid nagu Kirik, inimese ja Jumala vaheline suhe ja palju muid valdkondi. See kogum aktsepteeriti Trieri kirikukogul, kus olid kohal ka paavst Eugenius, Bernard Clairvaux’st ja Mainzi piiskop.\nKuid ometigi ei olnud Hildegardi elu seotud vaid paigalistumisega ja nägemuste ootamisega. Teda teati kui nunna, kes täitis oma kohustusi äärmise täpsuse ja kohusetundega. Tänu temale valmis üsna pea ka uus tütarklooster, mis asus Bingeni lähistel Rupetsbergis. Hildegard kirjutas palju laule, nii viisis kui sõnas, samuti ka 50 võrdluslugu oma nunnade tarbeks. Teda teati ka kui kirjutiste autorit - kaks tema raamatutest käsitlevad meditsiini ja ajalugu - teosed, mis köidavad isegi 20. sajandi teadlaste tähelepanu. Vaatamata oma kehvale tervisele, reisis Hildegard palju, rajas veel ühe tütarkloostri, külastas kloostreid ja vaimulikke, ning jätkas samal ajal ka kirjutamist. Reisid viisid teda läbi kogu Saksamaa Ðveitsi ja isegi Pariisi. Sageli jutlustas ta reiside ajal. Tema jutlused olid niivõrd populaarsed, et tihti palusid inimesed endale nende koopiaid. Hildegardi külastasid paljud tähtsad tegelased, nagu Mainzi ja Salzburgi peapiiskop ning Elizabeth Schonaust. Rahvamassid tunglesid tema juurde üle kogu Saksamaa ja Gallia, et saada nõu ja vaimulikku juhendamist. Selline kuulsus põhjustas isegi keiser Friedrich I Barbarossa küllakutse.\nHildegardi kirjavahetus koosneb rohkem kui 300 kirjast, nende hulgas nii kirjad paavstidele, printsidele, piiskoppidele, abtidele ja abtissidele, preestritele kui ka ilmikutest koguduseliikmetele.\nAastal 1178 pandi klooster kuueks kuuks kirikukeelu alla, kuna Hildegard oli lubanud matta kloostri surnuaeda mehe, kes oli kirikuvande all. Hildegard ütles vaid enda kaitseks, et mees olevat surivoodil kahetsenud ja meelt parandanud ning osa saanud ka pühimast sakramendist ja viimsest võidmisest. Peapiiskop tühistas keelu 1179. aastal.\nAbtiss Hildegard suri 17. septembril 1179. aastal 81-aastaselt. Tema ilmutused ja nägemused olid tõestuseks, et Jumal näitas Hildegardile oma soosingut. Ometi on isegi paljud ta eakaaslased näinud temas ta nägemuste tõttu võltsprohvetit ja posijat. Kuid need, kes on uurinud Hildegardi elukäiku ja kirjutisi põhjalikult, on veendunud tema pühaduses ja usu õigsuses. Ta oli tõepoolest Jumala poolt valgustatud, ja nii nagu Püha Katariina Sienast ja Õnnis Anna Maria Taigi, edastas ta ülima kindlusega oma nõuanded ja hoiatused ka paavstidele ja kuningatele.\nHildegard tõi esile oma arusaama Kirikust ja selle eesmärgist. Kuid sellele vaatamata teda eluajal ei järgitud, tema teosed ei pälvinud küllaldast tähelepanu. Tihti on kutsutud tema elu “ühe-inimese-etenduseks”. Renessansi esiletulekuga pöörasid kristlikud humanistid lõpuks tähelepanu ka tema kirjutistele, avaldades 1513. aastal “Scivia”. Vaatamata tärganud huvile ei hakatud talle tol ajal rohkem tähelepanu pöörama. Alles 20. sajandil tuleb ta uuesti esile kui feminist, müstik, terviseteadlane ja prohvet.\nHildegardi on tihti kutsutud keskaja üheks tähtsamaks isikuks. Ja seda ta ka vaieldamatult oli. Tema tegevusajaks oli 12. sajand - aeg, mil tegutsesid Pierre Abelard ja Bernard Clairvaux’st. See oli ka aeg, mil rajati esimesed ülikoolid ja ehitati Chartres'i katedraal.\nHildegardi kirjutised võib jagada nelja ajajärku:\nI 1140-50 - teoloogilise triloogia esimene osa “Scivias” (Kuidas ära tunda Issanda teed). See koosneb kolmest raamatust - 26 nägemust, tõlgendused, arusaamad inimühiskonnast ja maailmast. “Scivia” on Hildegardi esimene kirjutis, mida võib tõlgendada mitmel moel: eksegeetiline käsitlus, nägemuste raamat, muusikaline ja dramaatiline teos. Kuid üle kõige peaks seda tõlgendama kui prohvetlike nägemuste ja teoloogia kogumit. See koosneb omakorda kolmest osast:\n1. Loomine - makrokosmos ja mikrokosmos.\n2. Lunastus - Kirik. Ristimine, konfirmatsioon ja armulaud.\n3. Pühitsus - voorused ja pahed. Lunastus.\nSelles teoses Hildegard käsitleb ka vaimulike elulaadi ja korruptsiooni, mis sellel ajal kirikus valitses. Peab tunnistama, et Hildegard ei karda edastada oma sõnumit kirikupeadele, teades, et see on Jumal, kes räägib tema läbi. Hildegard oli võimeline oma elu jooksul läbi viima nii mõnedki reformid, mida ta pidas vajalikuks.\nII 1150-60 - dramaatilised laulud “Symphonica”, mis olid mõeldud nunnadele lihtsustamaks tunnipalvuste pidamist. Samal ajajärgul kirjutas ta ka näidendi “Vooruste mäng”. Sellesse ajajärku mahuvad samuti kaks teaduslikku tööd: “Meditsiiniraamat” ja “Teaduslik meditsiin”.\nIII 1160-65 - teoloogilise triloogia teine osa “Raamat elu väärtustest”. See koosneb kuuest osast, kus voorused ja pahed vaidlevad omavahel Kristuse ees. Raamat räägib rõõmudest ja karistustest, mida voorused ja pahed endaga kaasa toovad. Kogu teos põhineb tema kogemustel vaimuliku juhendajana.\nIV 1165-75 - viimane osa triloogiast “Jumalikud tööd” - nägemus jumalikust armastusest. See raamat toob esile küpsenud arusaamad lunastusest ja eskatoloogiast.\nHildegardi spiritualiteet tuleb esile veendumusest, et ta oli Jumala poolt määratud prohvet. Tema prohvetlike kuulutuste allikaks olid nägemused. See teadmine kerkib esile kõikides tema teostes. Ta ei räägi iseenda soovitusel - selle asemel, et kui jutlustaja rääkida Jumalast, räägib ta Jumala poole kui prohvet.\nHildegard ei pidanud lugu rohkemast haridusest kui lihtsast lugemisest. Tema prohvetlik missioon oli vastuseks Kiriku vajadustele. Ta oli läbi ja lõhki vanamoeline benediktiini abtiss (seda kõige positiivsemas mõttes). Hierarhia oli tema jaoks väga tähtsal kohal, sest isegi inglite vahel kehtib hierarhia.\nTa toob selgelt esile benediktiini spiritualiteedi, rääkides kahest voorusest: Issanda kartus ja alandlikkus.\nAlandlikkusest, kuulekusest ja vaikusest räägib ta väga tihti. Tema õpetused toovad esile kloostri põhiteemad. Võib öelda, et ta on põhjalikult juurdunud konservatiivses benediktiini õpetuses.\nOma elu jooksul püüdis ta Kirikus korda luua. Ta ei püüdnud tuua esile suuri muudatusi poliitikas. Ta ei rääkinud autoriteedi vastu, küll aga autoriteedi valesti kasutamise vastu. Kirik oli Hildegardi jaoks tähtsamal kohal kui ühiskond. Mõlemad - nii ühiskond kui Kirik - on kutsutud kasutama oma autoriteeti, kuid nad peavad seda tegema hoolikalt ja õiglaselt.\nVaimulike tahtlikud eksimused olid Hildegardile vastukarva: kiriku varadega äritsemine (simoonia), tsölibaadi nõudest mittekinnipidamine, vaimulike alluvus ühiskonna ilmikjõule.\nHildegard oli mures ka Kiriku õpetuse õigsuse pärast - sakramendid olid tähtsal kohal. On oluline tunda Kristust. Karistus järgneb igale patule. Ühel päeval saabub kohtupäev ja see on meeleparanduse allikaks, mis peab juhtima armastuseni Jumala vastu.\nHildegardi sõnum on pööratud kõikide inimeste poole ja see teeb temast universaalse prohveti. Tal olid tähtsal kohal Jumala kartus ja vooruslik elu. Kogu tema spiritualiteet oli kirikukeskne - kuulekus Kirikule kui vaimulikule emale ning sakramentidest osasaamine - see oli kindel meetod hukatuse vältimiseks. Tema spiritualiteet kutsus esile ka vaimulikkonna meeleparanduse, mis omakorda kutsus esile ka ilmikkonna soovi järgida Kristust täiuslikkuses.\nHildegard ei ole Kiriku poolt kanoniseeritud pühak. Samuti ei ole teda kuulutatud ka õndsaks. Kuid ometigi tuntakse teda rahvasuus kui Püha Hildegardi Bingenist. Kirikukalendris ei ole temale pühendatud ühtegi päeva, kuid 17. september, Hildegardi surmapäev, on veel vaba. Mine tea… Issanda teed on ettearvamatud.\nKõikvõimas, hää Jumal, oma armu läbi süütasid sa Hildegardis armastuse tule, mis oli põlevaks ja juhtivaks täheks Kirikule. Luba, et ka meie võiksime olla süüdatud sinu armastuse tulega ja et me võiksime alati kõndida sinu ees kui valguse lapsed. Me palume seda Jeesuse Kristuse, sinu armsa Poja läbi, kes koos sinuga ja Püha Vaimuga elab ja valitseb, üks Jumal, igavesest ajast igavesti. Aamen.\nMEMME-TAADI PIDU - REPORTAAÞ\nÕnnistusrikkad on nooruspäevad.\nVanadus armastab nende juurde tagasi pöörduda läbi aegade hämaruse.\nSombusele hallile ilmale vaatamata on pühapäeval, 5. novembril koguduse saal rahvarohke, sest memme-taadi peost on siin osalemas rohkesti päevakangelasi koos oma lastelastega.\nAlguspalve ja tervitussõnad mitme põlvkonna esindajaile lausub piiskop Einar Soone, kes märgib ka, et toimuv üritus on nagu üks lüli läheneva Kaarli koguduse 130. aastapäeva tähistamiseks. Ühislauluna kõlab “Oh võtkem Jumalat kiita!”.\nMillega üllatavad peokorraldajad ja lapsed oma külalisi?\nEsimene neist on kontsert. Pühapäevakooli vaprad pisikesed esinevad lauluga “Tere, hommik!”. Kaunilt kõlavad koolilaste esituses “Tore sügis” ja “Memmel on üks koer” ning mudilaskoorilt “Abistaja” ja “Lauldes me lõbusaks saame”. Muusikalise osa eest on hoolt kandnud ja lapsi juhendab Kaie Tanner.\nOma vanamemmedele on luuletustega “Memmele” ja “Vanaemad” palju hellust ning tänu jagada Johannal, Helisel ja Kristenil.\nKüllap on nii lastele kui ka täiskasvanuile tuttav muinasjutt naerist ja selle kasvuvägevusest. Kontsertosa lõpuks ongi võimalik seda lugu näha näidendina.\nVanaisad, isad, pojad-üheskoos meisterdamas Nüüd aga teine üllatus!\nLapsed ulatavad enda valmistatud tervituskaardid oma vanavanemaile selle kinnituseks, et nad neid kalliks ja tubliks peavad.\nMida tähendab olla vanaema?\nEks ole vanaemadki kunagi lapsed olnud. Millised olid nende mängumaad ja lelud? Sellest pajatavad vanaemad Maret ja Ellen. Polnud ju nende lapsepõlveaegadel ei televiisoreid ega arvuteid. Mänguasjadki olid teistsugused. Rohkesti lõbustati end õuemängudes - näiteks tõukeratastel sõites, omaaegsete taskulampide valgel peitust mängides jne. Mere ääres elanud vanaema Ellen meenutab meresõitu plekk- või puuvannidega. Tubastest tegemistest meeldivaim on olnud pabernukkude ja neile riiete joonistamine. Võrdluses tänapäevaga leitakse, et praegusaja lastelegi on tuttavad mitmed liivakastimängud, samuti rahvastepall ning “Muna”, aga peaaegu võõrad on lutsuviskamine ja kurnimäng.\nOn aeg ühistegevuseks. Algatuseks sobivad väga hästi Kaie ja Luule juhendatavad ringmängud “Üks peremees võttis naise” ja “Me lähme rukist lõikama”.\nSiis aga on võimalus oma käteosavust proovida. Naispere käsutuses on looduslikud vahendid: pihlakad, luuviljade kivid, arbuusiseemned. Millise ehte keegi neist valmistab?\nVanaisad, isad ja poisid näitavad oma fantaasiat karpidest kõikvõimalikke asju meisterdades. Mida kõike selles meistritekojas ei kohta: maja, auto, lennuk, külmik, laev, robot, kirikutorn… - autoriteks nii väikemehed kui täiskasvanud. Hoogu on sattunud ka piiskop Einar Soone ja õpetaja Jaak Aus, kellest esimesel on valminud Hiina müür, kus elanikkegi näha, ja teisel tore auto.\nKa naisperel on, mida uhkusega näidata: kaelakeed, käevõrud, peaehted-kroonid…\nMeisterduste esitlusel saavad kõik asjaosalised palju kiidusõnu kuulda.\nPingelisele näputööle, mis tegijad mõnd aega paigal püsima sunnib, järgnevad ergutavad ja hoogsad mängud, nende seas lõbus äraarvamismäng “Pantomiim”, milles osalevad vaheldumisi nii lapsed kui ka vanemad. Ürituse lõputantsud “A-ram-sam-samm” ja “Jenka” panevad vere lausa keema!\nPeo lõpul lauldakse ühiselt veel “Õnnista ja hoia”. Söögilaul “Issand, leiba õnnista!” on sissejuhatuseks sellele, mida pakub pidulaud vanaemade ja emade kaasatoodud maitsvaist andidest.\n“Tore pidu oli!” kuuldus neilt, kelle auks see oli korraldatud.\nSuur tänu aga toimkonnale, kuhu kuulusid Signe Aus, Kaie Tanner, Leila Talvik, Lea Krall, Luule Sinnissov, Kadri Korjas, Maris Remmel, Sirje Laar jt.\nJõulude aeg on alati oodatud aeg, olgu siis kodus, koolis või töökohas. Selleks ajaks püütakse valmis saada kõigi suuremate töödega. Valmistutakse hingetõmbeks enne uut aastat.\nJõulude aeg on ka omamoodi kummaline aeg. Aasta kõige pimedamal ajal saab kogeda kõige suuremat valgust, kõige suuremat rõõmu.\nPühapäevakoolis on jõulupeod juba traditsioonilised ja väga oodatud. See, et nad toimuvad, on iseenesest mõistetav; see k u i d a s nad toimuvad, on igal aastal uus ja huvitav. Kuigi lapsed ootavad loomulikult eriti kingitusi, ei ole see kaugeltki ainult kingituste pärast peetud pidu. Õpetajatele, koguduse noortele ja ka lapsevanematele annab jõuluaeg võimaluse lasta oma fantaasial lennata, kuidas just seekord jõulusõnumit kõige paremini lasteni tuua. Lapsed mitte ainult ei osale, vaid löövad ka korraldamisel aktiivselt kaasa - nimelt oma esinemisteks ettevalmistustega. Nii et peo ettevalmistamisega on seotud pea kõik, andes endast parima, et ühine üritus igati korda läheks.\nLastetöö rahvas on aastate jooksul välja mõelnud ja ellu viinud palju mitmesuguseid ideid, kuidas jõule tähistada. Siinkohal tahaks mõnda neist kirjeldada.\nUmbes viis aastat tagasi planeerisime peo asemele rännaku, mis praegu on kõigile tuntud jõululapse otsimisena. Sellest on nüüd välja kasvanud päris omaette traditsioon. Ilmselt just sellepärast, et tollel korral kandis ta jõulusõnumit üle ootuste tugevalt ja vapustas osavõtjaid hinge põhjani. See kõik oli nagu päriselt - rännak pakaselistel tänavatel Petlemma poole, teel kohatud tegelased Piibli aegadest ja tänapäevast, sõimest õlgede pealt leitud lapsuke ja ühised kaunid jõululaulud. See oli jõulurõõm ja jõulusõnum ja äratundmine - kõik ühekorraga.\nÜks teine kord pidasime jõulupidu koos inglitega. Suur abi oli noorte draamaringi rahvast, kes ingleid kehastasid. Koos inglitega küpsetati piparkooke, kaunistati kuuske, meisterdati lumehelbeid jpm. Põnev kogemus tänapäeva inimese silme läbi olid inglid, kes võtsid lastelt vastu eestpalveid - seda muide raadiosaatjatega!\nLapsed on käinud ka metsarahva jõulupeol. Õpetajate rõõmsameelne ülesastumine loomade kostüümides tegi lastele palju nalja. Samas oli väga põnev “talvises metsas” metsarahva jõulukombeid vaadata ja ise nendega koos meisterdada ja mängida.\nEelmisel aastal proovisime jälle midagi uut - eesti vanarahva jõulusid. Lugu sellest, kuidas umbes saja aasta eest talurahvas jõule pidas. Saali dekoreerisime nii, nagu oleks tegemist rehetoaga, rekvisiitideks asjad just tollest kaugest ajast. Lapsed olid kutsutud külla justkui ühele suurele taluperele, kus nii pereisa, pereema kui ka peretütred, perepojad ning teenijarahvaski olemas (kõik muide õpetajate mängitud). Koos uuriti vanarahva jõulukombeid, tantsiti, mängiti ja muidugi söödi nagu õiges eesti peres ikka kombeks. Igal juhul oli see kõik üks emotsionaalne ja tore sündmus ning ühtaegu hariv nii lastele kui ka nende vanematele: ega sellest, mis eesti rahvale hingelähedane ja omane, enam ju kuigi tihti juttu ei tehta.\nLoogilise jätkuna eelmisele aastale on tänavu kavandatud erinevate rahvaste jõulupidu. Lastetöö ringidel on iseseisvalt vaja uurida rahvaste jõulukombeid ning peol neid teistele tutvustada, igal rühmal üks rahvus.\nPeol osalevad nii-öelda jaapanlased, soomlased, eskimod, neegrid, venelased, aga näiteks ka päkapikurahvas.\nLoodetavasti saab sellest põnev ettevõtmine, mis meeldib kõigile. Kui mõelda, kui palju uut ja huvitavat meie enda rahvakommete taaselustamine ja tundmaõppimine andis, siis milliseid huvitavaid avastusi toob veel teiste rahvaste lähem tundmaõppimine!\nOotame kõik jõule pikisilmi, nii suured kui väikesed, sest jõulud on andmise aeg.\nJagage heldelt seda rikkust, mis on teie sees - silmades ja südames.\nJõuluaeg on imeline aeg kõigi jaoks, aga eriti lastele. Seda oodatakse pikisilmi juba poolest sügisest ning tehakse mitmesuguseid ettevalmistusi. Igaühel on jõuludega seotud omad soovid ja unistused, mille täitumist just sellel ajal oodatakse.\nMis pühad on jõulud ning kuidas neid meie kodudes peetakse, sellest vestlesime koguduse lasteaia ja pühapäevakooli nooremate lastega. Vestlusest sündis aga selline jutt.\nJõulupühad on Jeesuse sünnipäev, aga siis tuleb ka jõuluvana ja saab palju kingitusi. Päkapikud käivad ringi, lund sajab ja saab lumememme teha. Teha saab ka igasugu lumelosse ja lumesõda pidada.\nMulle meeldivad jõulupühad sellepärast, et saab soovida igasuguseid asju ja päkapikkudele kirju saata. Tegelikult sellepärast, et Jeesus sündis, ongi jõulupühad olemas. Ja ka sellepärast, et jõuluvana saaks tulla. Milleks siis jõuluvana peab olema, kui jõulusid ei oleks? Mulle meeldib veel see, et saab piparkooke teha ja neid nimetada “pagari piparkookideks”.\nInimesed on jõulude ajal pisut teistsugused - paremad, õnnelikumad ja ilusamini riides. Kõik tahavad üksteisele kingitusi teha. Inimesed on sellised sellepärast, et neile on Päästja sündinud, ning sellepärast, et saab kingitusi. Jõulud on ka headuse püha. Lapsed ei löö üksteist ja mängivad ilusti omavahel.\nEnne jõule tuleb igasuguseid ettevalmistusi teha. Tuppa toome kuusepuu ning koristame toad ära. Meie teeme enne jõule kodus remonti. Seejärel paneme akendele ette jõulukardinad ja kardinate külge kaunistused. Ma teen ka ise teistele kingitusi ja panen need jõulukuuse alla. Ka kuuseehteid teen ma ise. Enne jõule lähme me kindlasti päkapikumaale.\nKa jõulude ajal loen ma igal hommikul hommikupalve ning laulan ka ühe jõululaulu. Kui on käes jõuluõhtu, siis me ehime koos perega kuuse ära. Mina panen kõige madalamale kuuseehted ja ema ning isa panevad kõrgemale. Siis me läheme perega kirikusse, seal on ka jõulupuu ehitud. Pärast ma ootan jõuluvana ja kingitusi. Ma teen päkapikule ka kingituse. Kui lumi on maas, siis ma lähen võib-olla suusatama. Vahel ma teen ennast vaikselt, nii et keegi ei tea, päkapikuks ja siis üllatan teisi. Kindlasti laulame kodus ka jõululaule, näiteks “Tiliseb, tiliseb aisakell” või “Teil soovime rõõmsaid jõule!”. Jõulude ajal saab teistsugust toitu süüa - verivorsti ja hapukapsast ning muidugi piparkooke, mida me vanaemaga koos küpsetame. Vahel me lähme jõulude ajal ka sõpradele külla ja siis toob jõuluvana meie kingitused sinna.\nJõulude ajal soovitakse üksteisele kõike head.\nMina soovin, et meil kõigil oleks hea elu, et kõik oleks hästi ja miski ei läheks viltu ning et inimesed oleksid terved! Ma soovin, et kellegagi midagi paha ei juhtuks, et kõigil läheks väga hästi ja et keegi jõulude ajal haigeks ei jääks! Rõõmsaid jõule ja kõike head ka jõuluvanale ning päkapikkudele! Ja veel ma soovin, et kuusepuu kasvaks ega vajuks toas norgu! Head piparkoogi söömist!\nNÄHTAVAS NÄHAKSE NÄHTAMATUT\nIlmar A. Kiviloo\nIkoonid on pühad pildid, mis on tehtud jumaliku inspiratsiooni läbi inimkäega, võrreldavalt sellega, kuidas on toimunud pühakirja kirjutamine. Seetõttu peetakse õigeks ütelda, et ikooni mitte ei maalita, vaid kirjutatakse.\nKäskudes on kirjas: "Sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti sellest, mis on ülal taevas, ega sellest, mis on all maa peal, ega sellest, mis on maa all vees. Sa ei tohi neid kummardada ega teenida." (2Mo 4:5a.) Just selle käsu vastu eksimist peavad paljud uuemad usulahud Õigeusu Kiriku süüks.\nMa ei oska öelda, kas Sulase lugejate hulgas sellise seisukohaga inimesi on, kuid arvan, et asja tuleb natukene selgitada. Ei ole mina see, kes peaks ikoonide ja ikoonikirjutamise apologeediks - kaitsjaks hakkama. On ju seda tehtud ammu. VII oikumeeniline kirikukogu Nikaias aastal 787 võttis vastu dogmaatilise otsuse: "Meie otsus on see, et pühade ikoonide austamine ja kummardamine on võrdsel kohal Kristuse püha risti austamise ja kummardamisega". Ikoonide teema käsitlemise põhjuseks nii tähtsal kirikupeade kontsiilil oli ikonoklastide (ikoonipurustajate kr k eikon - kuju, pilt, ikoon; klao - teen katki, purustan) tegevus VIII ja IX sajandil.\nAlgkirik on algusest peale austanud risti ja märtrite reliikviaid. Esimesed kristlikud ikoonidki pärinevad algkiriku ajast ja kohtadest, kus Kristus elas ja kus algas tema Sõna kuulutamine. Ristiusu levikuga levisid ka ikoonid. Rooma katakombides säilinud üksikud freskod räägivad, et ikoonid - pühapildid erinevad kohe algusest peale ilmalikust kunstist. Edasi püüti anda mitte ainult nähtavat, vaid ka nähtamatut. Ikoonide ülesanne ei olnud üksnes kaunistada pühakoda, vaid ka õpetada. II sajandil tekkis teatud vastasseis ikoonidele, põhjuseks vastasseisjate väärtõlgendus ikoonide austamisest; selles nähti paganlikku ebajumala kummardamist (puu, kivi, lõuendi, aga mitte nendel kujutatu austamist). Trullo Kontsiilil Konstantinoopolis aastal 692 fikseeriti ikoonide liturgilised omadused ja viisid nende hindamiseks.\nNõnda siis pühakujude ja ikoonide ette kummardades ei austa me mitte kuju - ei puud, kivi ega värvi, vaid nähtava vahendusel ja meenutusel nähtamatut, keda on kujutatud, olgu see siis Jeesus Kristus, Jumalaema, ingel või pühak. Pühakujude kasutamine algas samal ajal, kui Jumal andis Moosesele kümme käsku, sest siis andis Ta ka juhtnöörid kahe kullast keerubi kuju asetamiseks seaduselaeka otstesse (2Mo 25:18-20).\nNagu öeldud, nähakse nähtavas (ikoonis) nähtamatut. Kuid nüüd veidi ka nähtavast. Ikoone kirjutatakse lehtpuutahvlitele. Parim, vähemalt meie laiuskraadil, on pärn. Munatempera puhul tuleb pind enne kirjutamist kruntida. Selleks kasutatakse liimi või kriidi segu. Värvimullad segatakse munakollase ja veega. Sideaineks kasutatav munakollane läheb aja jooksul aina tugevamaks. Et temperatuurikõikumised ja muud välismõjud ikooni ei rikuks, kaetakse see värnitsaga. Kui aga kirjutatakse vahavärvidega, ei ole puitu kruntida vaja. Sulavaha segatakse vee, nuuskpiirituse ja värvimuldadega ning lisatakse kaseiini. Ikoonidel on juba ajalooliselt kindlad teemad ja eeskujud. VII oikumeeniline kirikukogu dekreet ütleb: “Kunstnikust sõltub ainult teose tehniline aspekt, selle kogu plaan, paigutus ja ülesehitus sõltuvad väga selgelt pühade isade õpetusest.” Seega ei mõtle kunstnik välja uusi ikoone, vaid uus ikoon sünnib eelkäijast. Et nähtavas saaks näha nähtamatut, see algab juba ikooni kirjutajast. Kunstnik on justkui Jumala käepikendus. Enese tunded ja tujud tuleb unustada ning jälgida traditsioonilisi reegleid. Õige seisundi saavutamiseks tuleb paastuda ja palvetada. Ettenähtud palvetes palutakse tuge ja kaitset muu hulgas ka neile inimestele, kes kord mures või rõõmus selle ikooni ees palves peatuvad. Nõnda saab ikoonist “aken” Jumala maailma.\n“Keegi vaatab mind,” kirjeldas kord Moskva Tretjakovi galerii ikoonide saalis seisnud naine oma head ning ülevat tunnet. Sama, aga vastupidiselt, on tõenäoliselt tundnud moslemid, kui nad eri aegadel on õigeusu kirikuid rüüstanud. Ega muidu ole tänapäevalgi Tessaloonika ja paljude Serbia kirikute freskode ja ikoonide kujutistel silmad välja kraabitud.\nKuid tundes endal pilku, saab südamega vastu vaadata ning näha, mis silma eest varjatud, ja hoopis suudelda seda, kes püha on.\nSeletamaks ikoonide tähendust inimestele esitan katke ühest jutlusest: "Ikoonid on võtmeks, mis avavad meile ukse võimaldamaks leida vajalikku tasakaalu ning sobivat harmooniat usu ja selle rakendamise vahel, ülistamise ja teostamise, usu ja elu vahel. Tunnistame seda, et Kristus sündis lihasse, et Ta tuli ja elas meie hulgas, olles samaaegselt Jumal ja inimene. Tunnistame seda pühakirja ja traditsiooni alusel, usume sellesse. Ikoonid aga näitavad sagedasti seda tõde - näitavad, et Jumal tõepoolest võttis enesele meie kuju, ja aitavad meid selles veenduda, et Jumal ei ole abstraktne ega kauge, vaid lausa meie keskel. Ja edasi - ikoonid aitavad meid leida nähtamatut Jumalat. Teda nõnda öelda näha ja kogeda oma ligimeses."\nKindlasti on üks silmapaistvamaid ikoone Andrei Rubljovi (surn 1430) “Kolmainsus”. Ka ei ole ühegi teise ikooni lahtimõtestamiseks nii palju aega ja vaeva kulutatud kui selle puhul. Ei tohi unustada, et see (ja ka teised sama kompositsiooniga ikoonid) ei ole Kolmainsuse ikoonid range määratluse kohaselt. Sest Isa ja Püha Vaimu ei ole võimalik kujutada, ei inimese, ingli ega millegi muu kujul. Kujutada on võimalik ainult Poega. Rubljovi “Kolmainsus” on figuratiivne ikoon. Tegemist on vaimuliku sümboolikaga - kolme ingli ilmumine Aabrahamile on Uues Testamendis kirjeldatud Jumala kolmeisikulise ilmumise (Mt 3:16-17) vanatestamentlik algkuju. Sajandite jooksul on välja kujunenud selle ikooni tõlgendamise viis, mille järgi keskmine ingel kujutab Kolmainsuse teist isikut - lihasse sündinud Sõna. Keskmine rüü on punane, see värv sümboliseerib nii kuninglikkust kui verd. Tema taga on Elupuu, tema ees karikas, milles ohvrilooma pea. Kõige sügavam sümboolsus avaldub aga selles, et keskmist inglit piirab karika kujutis. Püha Andrei ikoon, jumaliku inspiratsiooni toode, sisendab oma majesteetlikus lihtsuses inimestesse arusaamist Kolmainsusest ja Jumala armastusest paremini kui sõnades kirjutatu.\nJa lõpetuseks. Ajaloo jooksul on ikoone põletatud ja purustatud. Inimesigi on “tõe” pärast tapetud. Need, kes seda teinud, on ka ise varem või hiljem surnud. Ikoonid on aga jäänud ja neid kirjutatakse tänagi. Kiriku võitu tähistab Õigeusu Kirik eriliselt esiletõstetud võidupühana, mälestades ja austades ikoone kõigis kirikutes. Seda püha pühitsetakse igal aastal suure paastu esimesel pühapäeval Eesti Apostlikus Õigeusu Kirikus õigeusu pühapäeva nime all.


Kultuuriaken: Sündmus: Tartu pühapäevaste jalgrattamatkade sarja üheksas matk - Lähte A&O\nTartu pühapäevaste jalgrattamatkade sarja üheksas matk - Lähte A&O\nAeg: 2017-08-13T11:00:00+03:0013.08.2017, 11:00 - 13.08.2017 14:00\nLähte 504 5168 raimo.ronimois@gmail.com\nPühapäevaste jalgrattamatkade sarja üheksanda matka kontrollpunkt on üles seatud 13. augustil Lähte A&O kaupluse juures alates kella 11.00 kuni kella 14.00-ni.\nKontrollpunkti jõudmiseks koosta endale marsruut. Kasuta jalgrattateid või väiksema liiklusega teid.\nTartu pühapäevaste rattamatkade kontrollpunktid on sel suveperioodil avatud veel vaid neljal pühapäeval Tartumaa maapoodide juures - 13.08 Lähtel, 30.08 Roiul, 10.09 Kambjas ja 24.09 Ülenurmel. Oleme sihtkohad välja valinud eelkõige selle järgi, et kontrollpunkt jääks Tartust maksimaalselt 20 kilomeetri kaugusele.\nKontrollpunktides pakutakse osalejatele juua, pisut näksi ning hädapärast jalgratta remondivõimalust. Pood on avatud ja vajadusel saab end millegi meeldivaga "premeerida".\nPS. Samal ajal toimub Lähte suusaradade piirkonnas jalgrattakrossi võistlus Tartu parimate sportlaste osavõtul. Kel huvi, saab minna pealt vaatama.\nMuudetud: 01.08.2017, 00:20


May 27, 2020, 02:43:44\nAuthor Topic: Vajan abi! (Read 14144 times)\n« Reply #15 on: November 11, 2016, 15:00:26 »\nTavatoidus rohkem mineraale, ntx veisepraes k6vasti seleeni, tsinki, b vitamiine, fosfori, rauda, ja tahke toit tavaliselt maitsvam ja täiskõhu tunne püsib kauem... Aga kui inimene insuliini tundlik ja tal valmistab ntx 4000kcal söömine raskusi siis miks mitte vedelal kujul tarbida, või kui ei oska aega planeerida/ei viitsi.\n« Reply #16 on: November 11, 2016, 16:34:19 »\nQuote from: dront on November 11, 2016, 14:48:28\nKuidas ta ei jää samaks ? Ma olen harjunud rohkem sööma ja ka maitsetumat kraami, teades milleks mul seda vaja on, aga kui nüüd on tegu algajaga, ja eriti nii vähe kaaluvaga, siis ilmselgelt ei ole ta harjunud palju (kvaliteetset kraami) sööma. Seega on tema jaoks see 150 g kätte saada sama raske kui minul 250-300 g päevas. Ja mineraalide sisaldust oma toidus mõõdavad küll perverssed inimesed, selleks peab ikka midagi reaalselt peas viga olema, et hakata selle peale aega raiskama. Kui süüa üldlevinud arusaamade järgi jõualadel, siis on tähtis makrod ja toidu kvaliteet (liit- lihtsüsivesikud, küllastunud- ja küllastumata rasvad). Kui nendega on korras, siis paratamatult tarbid sa ka toiduaineid, kus on kõik mineraalid sees, vitamiinidega võib jama olla, kui ainult riisi, leiba ja putru süüa, natuke värskemat köögi- puuvilja juurde ja jällegi, mingit defitsiiti ei teki.\nÜleüldse nii siin kui ka fitnessi foorumis (käin mõlemas harva, aga hakkab silma), räägitakse koguaeg ,et toidulisandeid pole vaja ja need on nii halvad jne jne. Kas te ei saa aru, et toidulisandid on need, mis hoiavad nii seda kui ka teist portaali elus. Natuke silmakirjalik tulla toidulisandite peal elavasse kohta ja hakata rääkima, et neid asju ei ole vaja, see on sama hea kui minna jõusaali ja hakata seal inimesi ainult jooksulinti kasutama veenma (jalutamiseks), ei ole vaja neid raskuseid tõsta ja riskida vigastustega.\n« Reply #17 on: November 12, 2016, 22:01:08 »\nUrmo see on SINU arvates loll küsimus said peaaegu, et ära panna, ma arvan, et algajale sellest pulbrist on pigem rohkem kasu, kui kahju kui teda kohe peale trenni juua kuna enamus ajast süüakse nkn makarone ja viinereid, ehk ei saada oma vajalikku valgukogust täis, aga jah jällegi ei saa loota mingitele pulbritele, jõuame jälle siia, et toitumine ja kindel kaloraaz tuleks paika panna, kui juurde soovid võtta, või siis ka vastupidi. Edu ja tuult tiibadesse igaljuhul!☺\n« Reply #18 on: November 12, 2016, 22:14:35 »\nLauri, tõesti mul toitumine pole "korras", kuna minu jaoks elus muud ka kui igapäevaselt oma kaloreid lugeda ja profi tõstjaks vms ma ka ei ole plaaninud hakata kunagi. Aga see ei tähenda siiski, et peaks mingeid pulbreid sööma. Oma mitte korras toitumisega, on mul siiski olnud kõik vereproovid ja muud näidud korras.\nAga teema algatajale, kui tõesti huvi, siis uuri Martini käest kui ta abi pakub, siis kasuta võimalust\n« Reply #19 on: January 30, 2017, 16:41:47 »\nSain kingituseks paar karpi Kyani sunrise ja peale nädalast selle manustamist on tekkinud paar kysimust ehk keegi siin ka tarvitab või on tarvitanud seda.\nPraegu võtan paki Kyanit kohe peale ärkamist . Koos hommikueinega läheb veel 1x B kompleks 100mg 1x tsink 32mg 2x60mg ginko .\nenne trenni tass kohvi ja trennis bcaa.\nOlen täheldanud ,et higistan rohkem ja pisut hajevil on olemine Kyanit selle komplekti juures tarvitades.\nKas Kyani ja must kohv lihtsalt ei sobi ?\nKohvi asemel kange roheline tee ?\nB vitamiin ja Kyani ei sobi?\nKyani lihtsalt üldse ei sobi vitamiinidega ja bcaa-ga ?\n« Reply #20 on: January 30, 2017, 19:12:27 »\nVähe on asju mida ma erinevaid teid pidi kätte ei saa , b-100 on üks neist. Kustkohast seda imet välja võlutakse küll?\n« Reply #21 on: January 30, 2017, 19:50:44 »\nQuote from: dront on January 30, 2017, 19:12:27\nmitte b100 vaid b vitamiinide kompleks 100mg


Vardamoor: koera ilm ja elu\nkoera ilm ja elu\nPenil on pankreatiit vms, igastahes väga raske ja kahtlane tõbi. Ja niigi näljast nõrkevat koera tuleb veel reedeni näljas hoida, siis läheb tilguti alla lebama. Seda ma ette küll ei kujuta, aga äkki saame kuidagi hakkama. ja selgroog oli pildi peal ka täiesti luustunud, ei mingeid lülisid, ei mingeid kõhresid. Üks pulk. On ikka kannatlik ja kõrge taluvusega peni, kui mõelda, et see kõik tekitab kokku ikka hirmsaid valusid ilmselgelt. Ja kogu see aeg ei saa keegi midagi aru ja mõtleb, et miks ta selline on. ja mulle kahjuks tundub, et see valuvagistav süst läks ka praegu natuke pahasti ja üldse mitte õigesse kohta. Äkki ikka jõuab pärast sinna kuhu vaja. Valus on teda vaadata. siis mõtlen, et loomakliiniku arst võiks ju ütelda, et kas sel kõigel mõtet on, äkki on kiire lõpp humaansem. aga äkki on see temagi jaoks vaid äri - iga süst, iga visiit ju maksab, mitte vähe ja seda jätkub pikaks. mitte, et ma seda tahaks, onju, aga\nOh kui kurb!\nKus kliinikus te käite?\nMu viimase dkogemused on Toometiga ja seal oli pigem nii, et mina soovisin lisaanalüüse ja liigutusi, et olla kindel, kas kõik ikka on ok. Seega peale ei pressitud ja lisatasusid ei kasseeritud.\nOh, lemmikute hädasid elad ju ise kolm korda hullemini üle kui enda omi.\nJa ega arstki ei tea, mis see kõige õigem on, mõni koer nagu inimenegi peab igasugused asjad vastu, teine läheb tegema lihtsat protseduuri ja see lõppeb ootamatult.\nVästrikus käime. Praegu tundub, et kõik läheb siiski hästi, või vähemalt leebemalt, kui võinuks karta.