Nüpli » Koolid » Brita Melts Nüpli » Brita Melts\nAvaleht » Koolid » Kevadkoolid » XVII (XXV) kevadkool 2010 » Teesid » Brita Melts\nNullindate omailmad, eriti Poeedirahu.\nTahan rääkida luulest, milles luulemina ilmneb väga ruumikeskselt, milles kohad ja maastikud omandavad sümboolse tähenduse ning neist kujundatakse subjekti poolt läbi tunnetatud isiklik maailm – omailm ehk teatud mudelmaailm.\nOmailm tähistab semiootikas organismi omakeskset maailma, luulevaatluses aga laieneb see mõiste omapärasele luuletegelikkusele, milles eksisteerib sellele omane, vahetu reaalsuse suhtes tuletuslik ja autori poolt loodud ning kontrollitud aegruum. Kirjanduslike omailmade puhul tuleb täheldada, et tekstides kujutatud kohad ja ruumid ei pruugi alati vastata materiaalsele tegelikkusele. Seetõttu on neis ühtaegu oluline kirjutatud keskkonna reaalsusele vastavuse määr ning teisalt seegi, kuidas üksikjuhulist kohta on tajutud ja tõlgendatud, kuidas autor oma subjektiivseid kogemusi eksplitseerib.\nEriti mõjusalt loob omailma Andrus Kasemaa oma luulekogudes „Poeedirahu“ ja „Lagunemine“, seejuures ehitab autor oma maailma, Poeedirahu, kahes luulekogus väga erinevalt (ning see tegevus jätkub hoogsalt autori blogis). Esimeses luulekogus kehtestub küll Poeedirahu toponüüm, kuid koht ise ei ole veel tervikuna olemas ega piiritletud – seda tehakse alles teises luulekogus. Poeedirahu kui kohta kujundatakse põhiliselt neljal viisil. Esiteks lähtutakse looduskirjeldustest, antakse ümbruskonnast kindlaid geograafilisi märke, avaldub piirkonna perifeersus. Teiseks kaardistab luuletaja oma isiklikku maastiku- ja kohakogemust, luues pildi kodukeskkonnast. Kolmandaks koha loomise viisiks on konkreetsete Poeedirahu faktide jagamine (inimeste ja sündmuste kohta). Ja viimaks saab lugeja tutvuda ka põgusa ülevaatega Poeedirahu väikesest ajaloost, elanikest ning majadest.


★★★ "Jõuliselt minna, kuhu keegi ei ole varem käinud" arvatakse, et see on inspireerinud valge maja rida kosmosesõnastikust ★★★\nTäna avastasin kuulsa Star Treki liini "... et julgelt minna, kus keegi ei ole varem käinud", arvatakse, et see on inspireeritud Valge Maja läbisõidust, mis on välja antud brošüür kosmoses.\nTäpsemalt arvatakse, et see on selles väljavõttes, mis sisaldub brošüüris "Sissejuhatus kosmoses":\nKasulik on eristada nelja tegurit, mis annavad tähtsuse, kiireloomulisuse ja paratamatuse kosmosetehnoloogia edasijõudmiseks.\nEsimene neist teguritest on meelepärane tung inimestele uurida ja avastada, uudishimu tõukejõudu, mis paneb mehed proovima minna, kus keegi pole varem käinud. Enamik maa pinda on nüüd uuritud ja nüüd lähevad mehed kosmosete uurimiseks oma järgmise eesmärgina.\nBrošüür avaldati 26. märtsil 1958 presidendi teadusliku nõuandekomitee poolt. Algselt oli see ette nähtud presidendi kasuks, kuid president Eisenhower avaldas selle avalikult, kes loodab, et seda levitatakse laialdaselt kogu USA-s ja kogu maailmas. See on põnev lugemine (tegelikult peaks seda lugema) ja peaaegu sama oluline kui täna, nagu see oli siis, kui see oli kirjutatud, miks peaksime jätkama kosmoseuuringuid ja üldiselt head mittetehnilist kosmoseuuringut (nagu oli brošüüri põhipunkt).\nMis tahes artikkel, mis keskendub fraasile "julgelt minema", oleks ebaõnnestumiseks, kui selles ei mainita sageli nimetatud grammatilisi vigu selles avalduses koos split infinitiivse kasutamisega. Kuid kuna see on juba üllatavalt pikk artikkel (peamiselt kõigi allpool esitatud Bonuse faktide tõttu), siis ma ütlen siin lihtsalt lühidalt, et lõhenenud infinitiivid ei ole grammatiliselt valed, vastupidiselt levinud arvamusele ja mida mõned inglise keele õpetajad sulle isegi täna ütlevad . Tegelikult on enamus tänapäeva inglise keele grammatika juhenditest loendist lõputud infinitiivid täiesti aktsepteeritavad. See on nii olnud ka mitte ainult tänapäevases kasutuses, vaid kogu inglise keele ajaloo suure osa ulatuses (kuna need lõhenenud infinitiivid ilmutasid esimest korda 13. sajandil). Selle kohta lisateabe saamiseks klõpsake siin: Split Infinitives ei ole grammatiliselt väär\nAastal Sissejuhatus kosmoses lehes öeldakse järgmist: "Kaugjuhtimisega teaduslikud ekspeditsioonid Kuu ja lähedalasuvate planeetide jaoks võisid teadlaste energiaid absorbeerida aastakümneid. Kuna inimene on selline seikluslik olend, tekib kahtlemata aeg, mil ta ei suuda enam välja astuda ja ennast näha. Oleks rumal proovida täna ennustada just siis, kui see hetk saabub. See ei pruugi jõuda tänavu sajandisse või see võib tulla ühe-kahe aastakümne jooksul. Nii palju sõltub sellest, kui kiiresti me tahame oma programmi laiendada ja kiirendada. "Ainult veidi üle 11 aasta hiljem 20. juulil 1969 käisid kaks kuud inimest. Kuu lossimine kestis kuni 14. detsembrini 1972 kell 12.41 EST, kui Apollo 17 astronaudid sisenesid tagasi Kuu moodulisse ja peatasid peagi kuu. Apollo 17 missioon oli ka viimane kord, kui ükskõik milline inimene vasakul madalal Maa orbiidil oli. See oli peaaegu 40 aastat tagasi ... 40 aastat. tagasi! Selle kohta saate lugeda siit: 11. detsember: inimestest maa möödas viimasel ajal\nOriginaal Star Treki sissejuhatuses oli tegelikult öeldud: "... kus ei mees on varem läinud. "Seda muudeti Star Trekis" Järgmine põlvkond ", et see vastaks algsele Valge Maja brošüürile:" ... keegi ei ole varem käinud ", et olla poliitiliselt korrektne. Siiski tuleb märkida, et see ei mõjuta Star Treki, järgmise põlvkonna kontekstis, kus nad on täiesti teadlikud teistest intelligentsetest olenditest, kes reisivad kogu universumis. Seega, "... keegi ei ole varem läinud" ei ole täiesti täpne. Näiteks Q on ilmselt olnud kõikjal või vähemalt kõikjal kõikjal, kogu ajajärgu piiramata. Kuigi see on võimalik, võib olla osa universumist, millest ükski intelligentne olemine pole varem olnud, tundub see mõnevõrra ebatõenäoline, kui inimesed on võimelised seeriasse minema. Seega on "mehe" esialgse tähenduse kasutamine sugupoolte neutraalses mõttes (märkus: sõna mees oli algselt eranditult soolane neutraalne), muudab tunduvalt mõttes kui "ühe" kasutamine. Kui nad tõesti tahaksid olla nii poliitiliselt kui ka tehniliselt korrektsed, oleksid nad pidanud selle asemel öelda midagi "... inimest ei ole varem läinud", kuid loomulikult ei ole see üsna mõistlik kui klimaatiline. Ja ma arvan, et see on kavatsus ettevõttest, et uurida, kus mitte keegi on varem läinud isegi siis, kui nad seda tegelikult ei suuda. / pedantic rant\nKuigi see väga tõeline pamfleet arvatakse olevat seal, kus Star Treki loojad tulid välja iga episoodi sissejuhatuse põhipunkti, näitas ta ise seda väidetavalt Warpi tehnoloogia leiutaja (Zefram Chochrane) sõnast 2119: "Sellel saidil ehitatakse võimas mootor. Mootor, mis ühel päeval aitaks meil reisida sada korda kiiremini kui praegu. Kujutle seda. Tuhanded elavad planeedid on meie käes.Ja me suudame uurida neid kummalisi uusi maailmasid. Ja otsige uut elu ja uusi tsivilisatsioone. See mootor annab meile julgelt edasi, kui keegi pole varem käinud. "\nH.P. Lovecraft kasutas samasugust joont ka Star Treki kasutuses olevas 1927. aasta töös "The Unknown-Kadath Dream-Quest" (avaldatud 1943. aastal): "Carter lahendas julgelt julgelt minema, kuhu keegi pole varem käinudja julgevad jämedad kõrbed läbi pimeduse, kus teadmata Kadat, kes on pilves vooderdatud ja unenägutustega tähte krooninud, hoiab salajasi ja öösel Suurete Onüxi lossi. "\nArvatakse, et Samuel A. Peeples on see, kes algselt soovitas kasutada fraasi "... kus keegi pole varem käinud". Ta oli Star Treki teise piloodi peamine kirjanik, mille episoodiks oli "Kui keegi pole varem rääkinud." Täielik fraas kirjuti Gene Roddenberry, John D. F. Blacki ja Bob Justmani koostöös. Enne teiste sisendite saamist kavandas Roddenberry algselt seda, et see on sõna avanemisjärgus kõneldud sõnad: "See on United Space Ship Enterprise'i seiklus. Viieaastase galaktikapatliiumi määramine, hiigelsuurte starterite julge meeskond uurib kummaliste uute maailmade, haritumatud tsivilisatsioonide ja eksootiliste inimeste põnevust. Need on tema reisi ja seiklused. "\nKeegi algse Star Treki näitusest ei ole kunagi öelnud sõnadest "tõsta mind üles, Scotty".\nOriginaali Star Trekis oli Ettevõtte meeskonnaliikmete poolt kasutatud nooleklahvi ettevõttele ainuüksi. Põhimõtteliselt tähendab see, et need, kes seda kandis, olid ettevõtte meeskonnaliikmed. Teiste laevade meeskonnaliikmed kandis erinevaid sümboleid. See muutus filmides ja hiljem (kuigi mitte Enterpriseis), kusjuures nooleklahv oli Starfleeti sümboolikaks.\nIkooniline "elada pikk ja edukas" kätežest oli algselt juudi märk. Loe veel siin: Live Long and Prosper\nLeonard Nimoy oli Vulcan'i närviveski väljapanek. Esimeses episoodis näitas see näputäis, oli Spock algselt pidanud silmas pidama Kirkit üle pea, koputades ta välja. Nimoy arvas, et see on vastuolus Spoki isiksusega. Ta tundis, et vägivallatu närvipistik sobiks paremini Vulcan's võimet hajutada oma käeulatusest energiat; siis see energia, mis rakendatakse inimese õigete närvide suhtes, muudab seejärel inimese teadvuse.\n"Star Trek" "Scotty" mängijat tulistati D-päeval kuus korda. Loe siit siit: James Dohan sai D-päevast kuus korda\nVastupidiselt sellele, mida paljud arvavad, ei olnud James Doohan Scottish. Ta oli Kanada. Kui ta auditeeris laeva inseneri rolli, läks ta iseloomu üle Gene Roddenberri jaoks välja erinevaid sümboleid. Kui ta lõpetas, küsis Roddenberry talle, mis talle kõige paremini meeldis, ja vastas: "Kui tahate inseneri, siis on ta parem skotsman, sest mu kogemuse kohaselt on kõik maailma parimad insenerid olnud Šotimaa." Kuigi ta ei olnud Šotimaa, kirjeldas Doohan Scotty iseloomu järgmiselt: "99% James Doohan ja 1% aktsent." "See oli loomulik. Kui ma oma suu avasin, oli Scotty. Scotty on kõige lähemal Jimmy Doohanile, mille ma olen kunagi teinud. "\nMontgomery Scotti nimi valiti, kuna Montgomery oli Doohani keskmine nimi ja sümboliks kujunes Šotimaa.\nDoohan oli oma elus kolm korda abielus ja sai neli last. Ta kohtus oma viimase abikaasa Wende Braunbergeriga, kui ta oli ainult 17-aastane ja 54-aastane, siis abiellus ta kohe pärast oma esimest koosolekut. Neil oli kolm last, viimane 2000. aastal ja 31 aasta jooksul abielus, kuni Doohani surm oli 2005. aastal 85-aastaselt.\nMaa peal on planeet Vulcan vaid 16-le valgusajast eemal. Kui see oleks tõsi reaalses elus, oleks see tõenäoliselt kolmas süsteemis 40 Eridani, mis on 16,45 valgusaasta kaugusel.\nNii Klingoni keele kui ka Vulkaani keele algselt arendas James Doohan väga räpane. Hiljem laiendasid ja täiendasid neid keeli ametialased lingvistid, peamiselt Marc Okrand.\nDoohanil ei olnud keskel sõrme ühe käega. Kuigi Star Trekis võeti selle fakti varjamiseks suurt pahameelt, on seda mitmeid näiteid. Nende hulka kuuluvad: Kassi Paw; Dove'i päev; ja Zetari tuled. Seda võib täheldada ka Star Trek III stseenis: Spoki otsimine ja Star Trek V: lõplik piir. Esimesena võib seda täheldada, kui ta käib McCoy osade jaoks Transwarp Drive'i ja viimane, kui ta hoiab plastist koti õhtusööki, mille talle andis talle Lt. Uhura.\nStar Treki esimesel kahel hooajal, Next Generation, märkate, et nende vormiriided on väga pingelised. Need vormirõivad valmistati üheosalisest spandexist. Veelgi hullem, ülikonnad olid tahtlikult suurusega liiga väikesed, et nad ulatuvad väga tihedalt näitleja kehadesse ja neil pole kortse. Näitlejad vihkasid neid ja lõpuks Patrick Stewart'i kiropraktik oli talle öelnud, et kui ta neid alati hoiab, tekitaks see selgroosa tõelist ja võimalikku püsivat kahjustamist. Kolmandas hooajal läksid vormirõivad kaheosaliseks, vähem vormitavaks ja villalt valmistatuks (ilmselt oli Counselor Troi ikka tihtipeale tihedalt Spandexi, õnneks, nagu ka paljud teised külalised liikmed).\nKaasajalülituste tegemiseks peamiste valimisliikmete kaheosalise vormiriietuse jaoks oli see, et ülemises tükis oli kalduvus mängijatele sõita. See tõi kaasa Patrick Stewarti, kes arendas harjumust korrapäraselt ümara tükikese ümardamiseks. Ta tegi seda nii palju, et see sai tuntuks kui "The Picard Maneuver".\nAlgselt ei pidanud Borg olema kiiborgi rass, vaid pigem putukate rass. Kuid see osutub liiga kalliks, selle asemel võtsid nad need kyborpe rassi ja ilmselt tulid nime pärast fakti.\nKariibi mere filmitootjate piraatidega Interceptor (purjelaev) kasutatakse ka filmil Star Trek Põlvkondade holodeki stseenis, kus leitnant Worfit propageeritakse leitnant-komandandiks.\nGuinani iseloom on võidujooks El-Aurians. El-Aurians pärineb ladina keeles "Auris", mis tähendab "kõrv". See on viide sellele, et Guinani iseloom on hea kuulaja ja miks Soran Star Trek Põlvkondadest, kes oli ka selles rassis, ütles, et nad on "kuulajate rass".\nMalcolm McDowell, kes mängis Soranit, on Star Treki arst, The Deeps Space Nine (Alexander Siddig).\nKui Whoopi Golbergi esimene õppis, et nad teevad uue Star Treki sarja, kirjutas ta loojatele ja küsis, kas ta võiks osaleda, kuna ta oli Star Treki tohutu fänn, kuna ta oli väike tüdruk. Ta oli eriti armunud Uhura iseloomuga, kes oli üks esimesi Aafrika ameeriklasi, kes peeti võrgutelevisiooni peategelaseks. Goldberg isegi märkis, kui ta nägi esimest korda näitusel Uhura iseloomu, ta karjus "Momma! Televiisoril on musta naine ja ta ei ole teenijat! "Tootjad ignoreerisid Goldbergi taotlust esialgu, kuna nad ei arva, et ta oleks tõsiselt soovinud näidata korduvat rolli, kuid kui nad õppisid, et ta on tõsine, siis nad kirjutas talle tema jaoks iseloomu Guinani.\nUhura iseloomu näis tunduvalt tunduvalt mõjutanud ka Ronald McNair, teine kosmosesse minnes olev must inimene. McNairi vend Carl ütles kord, et tema vend, kes suri Challengeris plahvatuse ajal, oli inspireeritud selle tõttu astronaudiks saama. Ta märkis: "Nüüd näitas Star Trek tulevikku, kus töötavad mustad rahvad ja valged inimesed. Ma lihtsalt vaatasin seda kui teaduslikku fantastika, "sest see ei juhtunud, tõesti." Kuid Ronald nägi seda kui teaduse võimalust. Ta tuli ajal, kui Neil Armstrong ja kõik need poisid olid; nii, kuidas oli Lõuna-Carolinas värviline poiss - kandnud prille, ei lennanud kunagi lennukit - kuidas ta sai astronautiks? Aga Ron oli see, kes ei võtnud ühiskondlikke norme oma normiks, tead? See oli teiste inimeste jaoks. Ja ta peab olema oma Starship Enterprise'is. "\nNikhell Nichols, kes mängis Uhurat, ütles kord, et ta kavatseb näidendist lahkuda, kuid Martin Luther King ütles talle, et ta peab jääma, kuna ta ei mänginud mitte ainult musta inimest televisiooni peategelana, vaid ta mängis ka mis ei vasta päeva stereotüüpsele mustale inimesele, mida tavaliselt kujutatakse. Pigem kujutas Uhura meeskonna intelligentset liikmena ja võrdselt tema ümbruses olevate inimestega.\nNichols töötas NASA ajal. Nad palkasid teda, et värvata vähemusi ja naisi astronautideks. Selles olukorras oli ta tegelikult kolmas Guyon Blufordi esimene värvi kolmas inimene. Ta võttis tööle ka McNairi.\nBrent Spiner, kes mängis Data, vihkasid kasse. Seega ei olnud ta kunagi fänniks stseene enda ja koha Data katiga. Kui Spineri lugeda stseeni, kus Andmed leiavad, et tema kassi täht on pärast Star Trek põlvkondade ettevõtlusvrakke ikka veel elus, ilmselt teatas ta: "Kas ta peab kassi leidma? Kas ta ei leia näiteks Geordit või midagi?\nStar Trek'i põlvkondade lõpus suri Kirk algselt Sorani väljapoole, haarates selga. Sihtrühmad vihasid sellisel viisil, et kuulus kapten Kirk sureks, nii et Paramount oli sunnitud kulutama umbes 5 miljonit dollarit Kirki surmajuhtumi ümberpaigutamiseks, et olla kangelaslikum.\nAndmete olemus oli algselt peamine teaduse juht. Siiski, kui nad esimest korda tulistasid, mõistsid nad, et see ei toimi, sest sinine ühtne kokkupõrge android-meega oli Spineri peal kandma. Selle asemel andis Data Opsi ülem, nii et ta võiks kanda kollast värvi.\nVõib-olla te olete märganud, et Star Treki frantsiisis avaneb number 47. Seda sellepärast, et üks Star Treki kirjanikest ja tootjatest, Next Generation, Deep Space Nine ja Star Trek, Voyager ja Joe Menosky olid kolledži matemaatika professor Donald Bentley, kes naljatlesid, et kõik numbrid on võrdsed 47. See muutus kiiresti näitusel jooksvaks. Kui te seda varem ei märganud, näete seda kindlasti Star Treki vaatamisel! (47 on kõikjal, kui vaatad tähelepanelikult)\nMarina Sirtis, kes lõpuks mängis nõuandja Troi, oli tegelikult algselt juhitud turvatöötajaks. Huvitav oli see, et Denise Crosby, kes mängis peaspetsialistina peaspetsialisti Natasha Yarit, algselt visati Counselor Troi mängima. Ilmselt asendasid rollid aja filmimise algus. Pealegi sai Counselor Troi tegelane pärast esimese hooaega vabaneda, kuid kui Denise Crosby küsis ekraanilt välja ja Gates McFadden lahkus, otsustasid nad Troi ümber hoida, selle asemel et vabaneda teistest naissoost liige\nGates McFadden vabastati näitusest pärast hooaega, sest pidevad argumendid tootjatega olid tema tegeliku arengu puudumise tõttu. Eriti oli ta rahul sellega, et algselt talle oli öelnud tema iseloom ja kapten kaasas romantiliselt, mis ei toimunud. Ilmselgelt võtsid nad teise koha vastu oma otsuse ja küsisid ta tagasi. Ta nõustus ainult siis, kui Patrick Stewart kutsus teda, et teda tagasi tulla. Ta ja Stewart olid ilmselt väga lähedased sõbrad, kes töötasid koos enne Star Treki, järgmise põlvkonna.\nDenise Crosby tahtis näidet lahkuda ja lõppkokkuvõttes tegi seda samal põhjusel McFaddeni õnnetu, nimelt oma tegeliku arengu puudumine.\nCounselor Troi iseloomul on pruunid silmad. Tegelikult on Sirtis rohelised silmad ja kandis värvilisi kontaktläätsi nende rolli eest nende tootjate palvel, kes arvasid, et pruunid silmad läksid juustega paremaks.\nVõib-olla olete märganud, et Troi aktsent muutub esimesel hooajal hilisemateks aastaaegadeks. See lüliti juhtus ümber, kui ema saabus pardal. Algselt üritas Sirtis teha mingisugust "võõrast" akentset, et kajastada iseloomu "Betazoid". Kuid Majel Barrett, nagu tema ema, kasutas äsja Ameerika rõhuasetust. Sellest hetkest alates otsustas Sirtis teha Troi aktsent Ida-Euroopa keelega koos ideega, et seal on Troi isa, kust ta võttis aktsendi.\nGeordi La Forge'i tegelane oli nime saanud pikka aega Star Treki fännina, kes piirdus ratastooliga George La Forge'iga.\nQi tegelaskuju nimetati ka reaalse isiku austusena, Briti näituse fänn Janet Quartoni nimega.\nVõib-olla olete märganud, et Star Treki peategelased ei pruugi palju edendada. Kuid üks tähelepanuväärne erand oli Geordi. Alguses oli tema tegelane leitnant junior klass. Teise hooaja jooksul oli ta edutanud leitnant. Kolmandaks hooajal sai ta leitnant-komanderi. Ta tundus ka Kaptenina Star Treki ühes episoodis: Voyager (Timeless).\nWesley Snipes ja Reggie Jackson (jah, pesapalli mängija) algselt mõlemad üritasid osa Geordi La Forge. Võib ette kujutada ainult rongi vrakki, mis oleks olnud Wesley Snipesi liige ja Geordi iseloom.カ\nWesley Crusheri tegelane oli algselt eeldatav Leslie Crusher. Õnneks Wil Wheatonilt, see muutus ja nad otsustasid minna Dr Crusheri pojaga. Nimi "Wesley" oli Geeni Roddenberry'i keskmine nimi.\nAlgselt peaks andmesõnaks olema kuupäev-uh, mitte date-uh, kuid seda enne filmimist muudeti.\nPärast hooaega läksid järgmise põlvkonna Star Trek, Jonathan Frakes, hõbemed selle hooaja ja järgmise filmimise vahel. Ta hakkas seda raseerima, kuid kui tootjad seda nägid, palusid nad seda näidata.\nKui te peaksite järgmises põlvkonnas ettevõtte Enterprise'i skemaatilisi suhteid suurendama, näete, et teil on juhtnupp Engineering ja Porsche peasissetuleku lahtris. Loomulikult on need elemendid televiisoris liiga väikesed.\nJärgmise põlvkonna episoodis "Vabadusselts" viidi killer-hover-zond peamiselt šampoonipudelisse ja sukkpüksidesse.\nVeel üks huvitav lihtne visuaalne efekt oli see, kuidas nad panid universumi serva sisse "kus keegi ei ole varem käinud". Põhimõtteliselt nad lihtsalt põrkasid laserkiire eemal õllekanist. Transpordivahendite visuaalne efekt (TNG-i jaoks) loodi videolõikeliste joonte abil, mis voolasid ümber. Originaali puhul oli see alumiinium pulber, mida õhufiltriga puhuti tähelepanu keskpunktis.\nStar Treki kuulus lükanduksi heliefekti tegi helitööjõu James Wolvington, kes hõõrus oma kinga üle põranda ja edastas selle kuni ta sai rahuldava heli.\nAndmete olemust tsiteeriti kui mälumahtu 800 quadrillion bitti või umbes 100 petabaidi. Näiteks on see ligikaudu 1/716 igakuiselt Internetis allalaaditavate andmete hulk. See ei pruugi tunduvalt võimekust tunda, kuid praeguseks on hinnanguliselt, et tänapäeva maailmas kõik digitaalsed andmed ainult suurendavad andmete salvestamise võimsust ligikaudu 8000 korda. Veelgi enam, alles 2005. aastal leiti, et kõik tekstisisestused Internetis moodustavad ainult umbes 1/50 Andmete mahust.\nPatrick Stewart on pärast hilja teismelistele / varajast 20ndast olnud kiilased. Näituste tootjad palusid tal seetõttu, et nad võtsid esmakordselt vastu Paramount'i juhid, sest nad kartsid, et juhid ei taha kaptenit enam panna, kui nad teaksid, et ta on kiilas. Kuid pärast kohtumist ütlesid nad aga, et nad tahavad teda, kuid ainult siis, kui ta ei näinud seda showpäeval. 🙂\nÜks Star Treki käimasolevatest blooperidest oli näitlejad, kes jooksid uksedesse, mis aja jooksul ei ava. Selle asemel, et uksed oleksid mootoriga ja elektrooniliselt seadistatud, asetati nende asemel lihtsalt käepidemed avama ja sulgeda käsitsi trosside ja rihmarattade abil. Kuid lava käed mõnikord ei saaks ajastusõigust ja kuna osalejatele öeldi, et nad peaksid alati tegutsema nagu uksed avanevad ja mitte kõhklevad, nad sageli kõndisid ja mõnikord jooksid otse uksesse. Kui olete Star Treki konventsiooni kunagi olnud, näete tõenäoliselt mõne sellise lohu videot, näiteks üks video, mis näitab minut otse arvukalt kordi, William Shatner jõudis ukseni, mida ei avanud.\nPatrick Stewart polnud esimene kapten Picardi valik. Selle rolli pakkus Edward James Olmos esmakordselt. Ta pööras selle alla (õnneks, mitte tema lugupidamatust, kuid on raske ette kujutada, et keegi mängib seda osa paremini kui Patrick Stewart). Olmos on tuntud oma töö eest Miami asemel Lt. Martin Castillo. Sci-fi maailmas on ta tõenäoliselt tuntum kui Battlestar Galacticas tuntud Detektiiv Gaff Blade Runneris või William Adama.\nUSA merevägi on moto: "Ex tridens scientia" (merest, teadmised). See oli laenatud Star Trekist Starfleet Academyiga, mille moto: "Ex Astris, Scientia" ("Tähtedest, teadmistest").\nRikeri "Number 1" kutsumine tuleneb Briti traditsioonist, et kutsuda esimest ohvitserit laeva number 1 peale.\nStar Trekis kasutatav stardatena näeb Next Generation sageli pigem juhuslikke numbreid kui tegelikku kuupäeva. Tegelikult tähendab see siiski tegelikku kuupäeva / kellaaega. Selles süsteemis on Maa aastas 1000 ühikut, seega 0 kuni 1000 oleks aastatel 0 kuni 1. Järgmise põlvkonna esimeses episoodis on stardateks 41153,7; Seega saab kolme viimast numbrit teisendada aastaks ja kuupäevaks. Niisiis, antud juhul 153.7 / 1000 = .1537 * 365 = 56. Seega meie kalendrisüsteemis peaks esimene episood olema 25. veebruaril 2364. Viimane episood 47988 oleks siis 26. detsembril 2370.\nVõib-olla te olete märganud, et originaalil Star Trekis asuvad klingonid ei sarnane hilisemate filmide ja näidenditega klinglitele. See oli algselt tingitud eelarveprobleemidest, mille eest Roddenberry ei suutnud klinginguid otsima, nagu ta oli tahtnud. Ilmselt ei olnud see filmide ja hiljem näidetest enam probleem. Seda muudatust ei käsitleta enne Deep Space üheksa episoodi, kus Worf mainib sündmust, mis tekib, et muuta klingonid inimlikumaks, kuid ei täpsusta veelgi. See aga selgitatakse hiljem ettevõttes, kus leitakse, et viirus mõjutas klinginguid ja põhjustas mõned neist inimestest nagu esialgses Star Trekis.\nNBC oli algselt seotud Spokiga, mis nägi välja kuradima kujutatuna (tõepoolest, Roddenberry isegi soovis, et Spocki nahk oleks punane). NBC läks isegi nii kaugele, et Spocki kõrvad ja kulmud saidid reklaamiajakampaaniatega, et teda tavalisemaks tunda. Spocki nahavärv lõpuks tehti pigem normaalseks, mitte punaseks, kuna mustvalgete ekraanide punane värv oli must.\nSpocki juuste kujul sai lühidalt populaarne 1960ndate laste seas. Huvitav oli see, et Nemoyi isa oli juuksur ja kui näitus sai mõnevõrra populaarseks, jätkas ta lastele tulemist, paludes "Hr. Spocki juuksed ", kuigi enamus ei teadnud, et Nemoy oli tema poeg.\nTäna on Star Treki filme üksi kasvanud üle $ 2,145 miljardit. Lisaks sellele on kogu frantsiisi jaoks mõeldud brändi müük hinnanguliselt üle 4 miljardi dollari. Ma ei suutnud näidendeid enda arvates leida brändinumbrit, kuid üks näeb ette, et nad tegid enda jaoks päris hästi, töötades kombineeritud 30 hooajal (sealhulgas animeeritud seerias).


Case study: Rahvusvaheline suitsiidiennetuspäev ja Peaasi.ee – Atiimkommunikatsioon\nIga aasta 10. septembril toimub rahvusvaheline suitsiidiennetuspäev. Kas järgekordne sümboolne päev, mis on mujalt maailmast sümboolselt üle võetud? Kaugeltki mitte!\nSuitsiidid on Eestis väga tõsiseks murekohaks. Aastas sureb läbi enesetapu 200 inimest, kuid uuringute kohaselt mõjutab üks enesetapp sügavalt kuni 60 inimest. Kuigi teema on väga oluline, siis selle käsitlemine nii inimestele, riigile kui ka meediale keeruline. Probleemist vaikimine ei too aga mingeid arenguid, mida kinnitab ka tõsiasi, et viimase 10 aasta jooksul ei ole suitsiidide arv Eestis aga langenud.\nSeega soovisime igati oma nõu ja jõuga abiks olla, kui MTÜ Peaasjad meie poole pöördus. Üheskoos võtsimegi eesmärgiks algatada meedias ja ühiskonnas laiem diskussioon antud teema üle ning tõsta ka inimeste teadlikkust suitsiidiennetusest.\nIsiklike kogemuste vägi\nTabasime ära, et igapäevase meediamüra läbimiseks peame laskma kõneleda päris inimeste päris kogemustel. Et teha kuuldavaks suitsiidi teinud inimeste lähedaste murekohad, kutsusime läbi meedia ja sotsiaalmeedia just suitsiidiohvreid üles oma lugusid jagama.\nOma lugusid sai edastada veebiplatvormil, kus teema delikaatsuse tõttu oli garanteeritud ka inimeste anonüümsuse. Samas andsime soovijatele võimaluse avalikustada oma nimi loo juures. Kokku saime 20 kogemuslugu.\nSelleks, et olulised kogemuslood ka inimesteni jõuaksid, jagasime neid mitmel kujul ja paigas. Valik lugudest ilmus Eesti Päevalehe paber- ja veebiväljaandes. Samuti koondasime lood 10. septembril Tallinna, Tartu, Haapsalu, Pärnu ja Narva kesklinna avalikele pindadele ja peaasi.ee veebilehele.\nPärast lugude avaldamist ja meediakaja võtsid mõned inimesed otse Peaasi.ee-ga ühendust, et oma kogemusi jagada. Julgeti ja taheti rääkida! Siin on ka oluline välja tuua, et leiti üles Peaasi.ee veebileht, kust on võimalik saada abistavat infomaterjale ja psühholoogide kontakte.\nKuidas kirjutada väga keerulisel teemal?\nEesti ajakirjanduseetika koodeks toob välja, et enesetappude ja enesetapukatsete uudisväärtust tuleb tõsiselt kaaluda. Selleks, et ka ajakirjanikke teema kajastamisel toetada, lisasime iga pressiteate, artikli või muu avaliku kommunikatsiooniväljundi juurde juhtnöörid ja sobiliku pildimaterjali vabalt kasutamiseks. Toetava materjali lisamist oma teavitustele on eriti soovituslik kasutada just keeruliste või delikaatsete teemade kommunikeerimisel, valdkonnast olenemata.\nKuigi mitmed meediaväljaanded tundsid isiklike lugude kajastamise vastu huvi, siis oli meie otsus need avalikustada vaid valitud kanalites. Selle peamiseks põhjuseks oli üleskutsele vastanud inimestele tagada ülevaade sellest, kus ja mis kujul nende isiklikud lood ilmuvad.\nSeadsime eesmärgiks saada suitsiidiennetuspäevale ja seonduvatele probleemkohtadele kajastust trüki- ja veebiväljaannetes, raadios ja teles, mis ka õnnestus. Kiirema meedia puhul tajusime, et mõnel juhul unustati, et isiklike lugude taga on suurte läbielamistega inimesed. Sellisel puhul ei ole tõenäoline, et kõneisik saab väga lühikese etteteavitusega anda otse-intervjuu, kus räägibki oma kogetud emotsioonidest. Sageli nõuab see kõnelejale ettevalmistamist (vaimselt ja sisuliselt), aga enamasti soovitakse siiski anonüümseks jääda. Seega on alati hea varuda piisavalt lai kõneisikute ring spetsialistidest ja mõjuisikutest, kes saavad reageerida ja teemat ajakirjanikele avada.\nTeadmine suitsiidiennetuspäevast, enesetappude paljususest Eestis ja abi piiratusest äratas meedias huvi ja jõudis inimesteni. Mõõdetavaid tulemusi kaardistasime meediakajastuste näol, mida kogunes enam kui 30. Kuid sellest olulisemaks veel võib pidada seda, et diskussioon jätkus. Näiteks kandis ajakirjandus teemat oma algatusel edasi, kaevudes üha enam teema problemaatikasse (EPL, 1. november 2019).\nRaskemini mõõdetav on inimeste teadlikkuse tõus. Kuna kommunikatsioonis käis kaasas alati viiteid peaasi.ee infomaterjalide ja olulised kontaktid abi saamiseks, mis peaks soodustama julgust ja teadlikkust ise abi otsida või abivajajaid suunata. Loodame ka, et suitsiidiohvrite isiklikud lood panid inimesi mõtlema ja märkama teisi enda ümber.\nKuigi 10. septembril suitsiidiennetuspäevale pühendatud Riigikogu sotsiaalkomisjoni avalikul istungil kindlaid samme abi ja ennetustegevuste edendamiseks ei tehtud, siis teema jõuab üha enam otsustajate lauale ja varsti ei saa seda enam ignoreerida. Selleks tuleb järjepidevalt aga vaeva näha sellega, et oleks inimesi, kes julgeksid rääkida ja neile selleks väljundeid ja tuge pakkuda.


Spagetid,spagetid… – Aja viide\nToomas 28. juuni 2016\nAbielus Ameerika mees pidas mitmeid aastaid Itaalia päritolu armukest, kui ühel päeval teatas naine ootamatult, et ootab mehelt last.\nLoomulikult oli uudis mehe jaoks nagu välk selgest taevast, kuid abielumehena otsustas ta truuks jääda oma perekonnale ning ei saanud riskida oma hea maine purunemisega.\nTa pakkus armukesele lahendust – naine naaseb kodumaale ning saab elamiskulude katmiseks kopsaka rahasumma. Samuti lubas ta aumehena naist materiaalselt toetada seni, kuni laps saab kaheksateist aastaseks. Naine nõustus, kuid õhku jäi rippuma küsimus – kuidas mees teab, et laps on lõpuks sündinud?\nEt vältida segadust ja võimalikke probleeme, pakkus mees, et naine saadaks talle Itaaliast postkaardi, kui laps on sündinud. Postkaardile pidi naine vaid kirjutama “Spagetid.” Mõni aeg hiljem jättis paar teineteisega hüvasti ning naisel tuli naasta kodumaale. Üheksa kuud möödus justkui linnulennul.\nÜhel õhtul, kui mees töölt koju saabus, tervitas teda abikaasa üllatunud näoilme. “Kallis” ütles naine, “me saime täna väga kummalise postkaardi.”\nMees juba aimas postkaardi sisu, kuid otsustas oma kahtlusi kinnitada: “Kallis, las ma vaatan seda.”\nNaine tõi mehele postkaardi ning jälgis ootusärevalt mehe näoilmet, kelle kulmud pärast paari rea lugemist suurest üllatusest kõrgele kerkisid… ning järsku mees kaotas lihtsalt tasakaalu ja prantsatas põrandale. Hirmunud abikaasa kutsus suurest ehmatusest kiirabi, kuid ei mõistnud, miks kummaline sõnum postkaardil mehe endast nii välja ajas.\nKiri, mis postkaardil aga seisis, oli järgnev: “Spagetid, spagetid, spagetid, spagetid, spagetid. Kolm lihapallidega, kaks ilma nendeta. Palun saada rohkem kastet!”\nSurnuaiale mõtlesin minna\nVAATA! 14 kummalist fotot, mis panevad sind kulme kergitama – igav.ee\n24. jaan. 2022, 08:30


12:16 24. Oktoober 2020\n19:05 16.02.2019 lühendatud link\nKõik teavad, et suitsetamine on tervisele kahjulik. Kuid paljud suitsetajad, mis salata, ei usu isegi hirmutavaid polte suitsupakkidel ega kavatse sellest harjumusest loobuda, kinnitades, et elada on üldse terviskahjustav.\nJustiitsministeerium keelab vanglates suitsetamise >>\nPaljudes arenenud riikides suitsetab peaagu iga kolmas täiskasvanu. Ja need inimesed ongi sihtmärgiks nii tubakafirmadele, kes tahavad tulu teenida, kui ka riigile, kes vajab terveid kodanikke. Riigieelarvesse sigarettide müügist laekuv raha ei hüvita kahjusid, mida riik kannab tubakasõltuvusega seotud haiguste tõttu – Venemaal moodustavad need kahjusummad tervishoiuministeeriumi andmetel ligikaudu 2% SKP-st.\nHawaiil võeti see probleem tõsiselt käsile. Selle USA osariigi parlamendis nenditi, et tubakas tapab ligi poole suitsetajatest, 20. sajandil suri selle tõttu sada miljonit inimest ning 21. sajandiks on neid tõenäoliselt miljard.\nSeetõttu teevad parlamendisaadikud ettepaneku lubada säärast suvalist ümberkäimist oma tervisega ainult nendele, kes on juba piisavalt kaua elanud.\nSeega neile, kellel on täitunud lausa sada eluaastat. Juhul kui algatus heaks kiidetakse, võib kavatsus teoks saada juba 2024. aastaks.\nSuitsuvaba vangla kui ühiskonna mudel >>\nVanusepiiri hakatakse järjepidevalt ülespoole nihutama. Praegugi saab seal sigarette osta alates 21. eluaastast, tuleval aastal võidakse see vanusepiir tõsta 30. eluaastani ja nii igal aastal 10 eluaasta võrra, kuni jõutakse sajanda eluaastani, mil suitsetada pole enam kohutav.\nTeised riigid senimaani tolle probleemiga nii radikaalselt ei võitle. Venemaal on samuti plaanis tubakatoodete müüki piirata ning tulevikus vahest üldse lõpetada – ainult et see peab toimuma märksa pehmemalt, suitsetamise loomuliku vähenemise arvel. Teivishoiuministeeriumi plaani kohaselt suitsetab 2050. aastal ainult 5% elanikkonnast ja siis kaob tegelikult vajadus tubakatoodete müümiseks.\nAga see ei juhtu veel niipea ega ole kindlasti niisama tõhus, nagu plaanitakse Hawaiil. Kes teab, võib-olla muutub see osariik juba järgmise põlvkonna eluajal tervete säravvalgete hammastega pikaealiste saareks.\nVõib-olla hakatakse ajapikku seal ekskursioonidel käima, et näha elavat utoopiat. Ning sajanda sünnipäeva puhul ulatavad ametivõimud kingituseks terve kirstutäie sigareid, sigarette, piipe ja vesipiipe – ja sellest saab rahvuslik traditsioon.\nühiskond, tervishoid, suitsetamine, Hawaii


8. oktoober 1958 (62-aastane)\nTa sündis aastal 1958 Brüsseli lähedal Ixelles/Elsenes, kus tema isa Ernst Albrecht töötas Euroopa Komisjonis. Aastal 1971 kolis perekond tagasi Saksamaale Lehrtesse (asub Hannoveri regioonis Alam-Saksi liidumaal), kuskohas ta lõpetas gümnaasiumi. Seejärel õppis ta majandusteadust Göttingeni ülikool, millest ta läks üle Münsteri ülikooli ja sellest omakorda Londoni Majandus- ja Poliitikateaduste kooli. Aastal 1980 otsustas ta arstiteaduse kasuks ning ta lõpetas aastal 1987 Hannoveri Meditsiinikõrgkooli (Medizinische Hochschule Hannover).\n1990. teises pooles hakkas osalema poliitikas Hannoveri piirkonnas.[viide?] oli mitmel ministri kohal Alam-Saksi liiduma valitsuses.[viide?] Ursula von der Leyen oli 17. detsembrist 2013 kuni 17. juulini 2019 Saksamaa kaitseminister. 2009–2013 oli Angela Merkeli teise valitsuse töö- ja sotsiaalminister ja 2005–2009 Merkeli esimese valitsuse pere-, vanurite, naisasjade ja noorsoominister.\nUrsula von der Leyen valiti 16. juulil 2019 Euroopa Komisjoni presidendiks ning tema viieaastane ametiaeg algas 1. novembril 2019.\nPärit leheküljelt "https://et.wikipedia.org/w/index.php?title=Ursula_von_der_Leyen&oldid=5608850"\nLehekülje viimane muutmine: 17. aprill 2020, 18:02


Pingutage rinnad parast kaalulangust. Mis juhtub nahaga kehakaalu langetamisel\ndieet 600 kalorit, obulsunovo salenemise programm ma kaotasin kehakaalu\nNädalaid ühte rinnahoidjat kandes koguneb selle sisse palju baktereid, mis võivad seennakkuste ning nahaärrituse tõttu panna rinnad sügelema. Kai Niisuta Niisutamine niisutab, pehmendab, silendab ja pinguldab nahka. Aga samas ilusad täis rinnad! Seetõttu on kõigil mõjutatud daamidel loomulik küsimus: kuidas pingutada rippuvaid rindu? Sellel on ka õhuke rasvmembraan, mida toetavad ainult sidemed ja nahk.\nPalmpress Väga sageli seisavad naised pärast sünnitust ja imetamist silmitsi naha deformatsiooni probleemiga rindkere piirkonnas ja selle tagajärjel rindade lõtvumisega. See probleem tabab mitte ainult imetavaid emasid, vaid ka tüdrukuid, kellel oli kaalutlust dramaatiliselt kaalust alla võtta, jälgimata rinnalihaste füüsilise tegevuse komplekse.\nSeetõttu on kõigil mõjutatud daamidel loomulik küsimus: kuidas pingutada rippuvaid rindu? Rinnakuju kaotuse põhjused Mida teha, kui teie rinnad on longus? Kõigepealt peate kindlaks määrama toimunud muudatuste põhjuse.\nMiks kipub rind deformeeruma? Millised tegurid mõjutavad selliseid algse välimuse kaotamise protsesse? Rasedus - ülemaailmse ümberkorraldamise ja rase naise keha erinevate füsioloogiliste protsesside käigus toimub piimanäärmete reformatsioon koos kõigi järgnevate tagajärgedega rinna kuju tohutu suurenemise ja muutuse kujul.\nImetamisperiood - piima saabumisel ja imetamisel naisel suureneb viimane ühe või kahe suuruse võrra, mille tagajärjel nahk venitatakse ja naha elastsus kaob. Järsk kaalulangus - kaalutõusu ja -kaotusega seotud äkilised muutused ei mõjuta kõige paremini rindkere nahakudede elastsust. Liiga suur rind - mahukad piimanäärmed tõmbavad oma massiga rinna alla, pakkudes lisaks selgroo kõige võimsamale koormusele ka talumatut raskust rinnanahale.\nVanusega seotud muutused - miski ei kesta igavesti, kõik kehas toimuvad protsessid sõltuvad otseselt vanusest. Aastate jooksul tekkivad nahamoonutused rinnal on selle otsene kinnitus.\nRinna naha deformatsioonide kõrvaldamise viisid Kuidas pingutada rindu, kui see on mingil põhjusel endise kuju kaotanud? Selle probleemiplaani lahendamiseks on mitu võimalust: kirurgiline sekkumine naha siirdamise ja pinguldamise abil; implantaatide kasutuselevõtt; töötage naha elastsuse ja rinna lihasmassi komplekti suurendamise nimel looduslike meetoditega.\nMitte iga naine ei saa endale lubada kirurgilist operatsiooni. Õnneks on toitumisspetsialistidelt ja treeningnõustajatelt palju meetodeid ja soovitusi, kuidas tüdrukute rippuvaid rindu ilma kardinaalse kirurgilise meditsiini abita pingutada.\nÕige toitumine Pole raske arvata, et kõik kaaluprobleemid on seotud toitumisega. Ja kui tüdruku rinnad mingil põhjusel vajuvad, peaks ta kõigepealt pöörama tähelepanu sellele, mida ta sööb. Tuleb märkida, et süsivesikuterikkad tooted ja ülekaalulisuse suurendamine võivad muidugi kaasa aidata rasvkihtide sadestumisele rinnakorvi piirkonnas, kuid see ei anna rinnale ilusat kuju, vajalikku elastsust ega esteetilist ilu. Selliste toiduainete nagu kanarind, sarapuupähklid, piima- ja hapupiimatooted ning taimeõlid igapäevases toidus aitavad säilitada rindade massi.\nSellisel juhul peaksite hoiduma alkohoolsete jookide joomisest, kohvi ja gaseeritud vee või värvainetega vedelike liigsest kasutamisest.\nRindade massaažid Vähesed peavad massaažiprotseduure tähtsaks, kuid see on täiesti asjatu. Massaažil on tervendav toime igale kehaosale, sealhulgas rinnale. Kui tekib väike rindade rippumine või suure rindkere deformatsioon, võivad naise keha selle segmendi mõjutamiseks õigesti valitud massaažitehnikad aidata kaasa selle varajase taastumisele.\nKoos dieetide ja kehalise aktiivsusega pole tulemus kaua oodata. Tähtis on teha massaažiliigutusi järk-järgult, õrnalt ja ettevaatlikult. Kosmeetikat saate kasutada kreemide ja õlide kujul, töödeldes õrnalt areola ümbritsevat nahka sõrmeotstega. Kontrastsed protseduurid duši all Mitte vähem tõhus protsess probleemse naissoost kehapiirkonna "reanimeerimiseks" on kontrastdušš.\nKui naisel on rinnad lõtvunud, saab ta kasutada dekolteele suunatud kuuma ja külma vee voogu, muutes vaheldumisi nende temperatuurirežiimi. Regulaarne töö duši all oleva vee temperatuurimuutuste kallutamise ja vastandamise vastu stimuleerib aktiivset vereringet ning korrigeerib verevoolu ja väljavoolu naisorganismi probleemsesse piirkonda.\nNeed toimingud aitavad suurendada naha elastsust ja anda sellele pingulduse, mis visuaalselt ei mõjuta, kuid mõjutab rinna välimust positiivselt. Kosmeetika Rinnaosa elastsuse parandamiseks on olemas ka spetsiaalne kosmeetika.\nNeed sisaldavad spetsiaalseid komponente, mis aitavad pingutada ja tõsta piimanäärmete nahka, normaliseerida selles esinevaid ainevahetusprotsesse, niisutada ja takistada epidermise kudede vananemist.\nÕige aluspesu valimine Palju sõltub õigest rinnahoidjast. Sageli jälgivad kaalulangus sidrunioliga saanud naised, kuidas nende rinnad pärast sünnitust alla vajuvad. Ja mitte asjata on välja töötatud terved naistepesu kollektsioonid rasedatele naistele, kellel on sidemed, imetavatele emadele, kellel on laiad rihmad ja kitsad rihmad, mis toetavad selgroogu, samuti naistele, kes on pärast sünnitust saanud emaks pinguldavate kangaste ja rinda pingutavate elementidega looduslikust pihikangast.\nÕige aluspesu hooletusse jätmine on sel juhul üsna rumal. Harjutus: surumised rinna kuju taastamiseks Küsimusele, kuidas kodus rippuvaid rindu pingutada, on parim vastus lihtne, kuid uskumatult tõhus surumisharjutus.\nSee on kasulik mitte ainult rinnakorvi enda jaoks, vaid ka kogu rindkere, käelihaste, kõhulihaste ja isegi jalgade tugevdamiseks, kuna harjutuse ajal on seotud mitu lihaselõiku. Push-upe saab teha nii seinast kui ka põrandalt. Esimene võimalus on lihtsam, kuna see hõlmab asetamist kergelt kaldus asendisse, toetades seina nii, et käsivarred asetsevad õlgade laiuses ja jalad üksteisest samal kaugusel.\nKolm alustamist kümme korda stimuleerivad ideaalselt rindkere lihaseid ja alustavad uuenenud rinna kuju modelleerimise ettevalmistamise pingutage rinnad parast kaalulangust.\nTeist võimalust pakutakse naistele veidi keerulisemalt, eriti kui varem pingutage rinnad parast kaalulangust tehtud tõukeid naise elus. Kokkupandud jalad peaksid olema endiselt varvaste asendis, rinnaesised käed on õlgade laiusest veidi laiemad, keha on absoluutselt ühtlane, jalad ei painuta põlvi, tuharad ei punnita üles.\nKeha asend peaks sarnanema venitatud nööriga. Ainult sellisel kujul töötavad surumised rinnal, mitte aga mõttetute põrandalõikude korral ja pöörduvad tagasi algasendisse. Seetõttu on selle harjutuse sooritamiseks väga oluline järgida õiget tehnikat. Rindkere lihaste tugevdamiseks hantlitega töötamine Hantli harjutused täiendavad täiuslikult push-up harjutuste komplekti. Kui kodus pole hantleid või pole võimalust neid osta, võite kasutada muid sarnase kujuga kaalutud esemeid või asendada need paksu täidisega pudelitega, näiteks liivaga.\ntoidud dieedi kaalulanguskompositsiooni munad Miriman\nHarjutus 1 hõlmab selili lamava toe vastuvõtmist põlvedest kõverdatud jalgadega ja käed raskustega ettepoole sirutatuna. Samal ajal toimivad rindkere lihased ja piimanäärmete piirkonnas põletatakse nahaalust rasva.\nPingutage rinnad parast kaalulangust 2 näeb ette rõhu asetamist selili kallakul külgedele sirutatud kätega. Sellisel juhul on hantlid raskused muidugi endiselt käes. Kolm kümnekordset komplekti on hea algus rinnalihaste töötamiseks. Palmpress Veel üks imeline nipp räpane rindadega tegelemisel on lihtne treening, mis ei vaja spordivarustust, seega sobib see ideaalselt koduseks kasutamiseks.\nTunni olemus on teha mitu lähenemist, kümme kuni viisteist korda, kogutud käte palvetaolises asendis. Jalad on õlgade laiuselt laiali, ühtlane keha, kinnised käed rinna ees algasendis tähendavad rindkere lihaste osalemist, pigistades peopesasid perioodiliselt üksteisega pingelises vastasseisus. Seega aitavad mõned väga lihtsad füüsilised harjutused, mis on kodus üsna sooritatavad, samuti kaasnevate protseduuride järgimine massaaži, õige toitumise ja korrektse aluspesu näol aitab igal naisel, kelle rinnad vajusid, olukorda korrigeerida ja ilusa kuju tagasi tuua.


Vene värk - LoomingLooming\nSuviti vanaema juures olles kuulsin suuri inimesi kasutamas sõna „kotipoisid”, vahel pandi selle ette ka täpsustus — „vene”. Selle sõna tähendust ma ei teadnud, kuid kontekst ütles kõik.\nSõna kõlas juhtudel, kui leiti järjekordne põhjus kiita Pätsi-aegset ülemaalist lausausust, mille avalduseks oli näiteks selline huvitav meenutus, et majauksi ei lukustatud ning aidadki jäeti lahti, sest keegi ei tulnud mõttele minna naabrimehe juurde vargile. Kui majarahvas oli korraks kodunt ära läinud, pandi selle märgiks ukse ette luud. Komme kestis õndsast Pätsist kõvasti kauem, sest neid luudasid majauste kaitseks mäletan ka omaenda lapsepõlvest, kusagilt sealt seitsmekümnendate algusest.\nSõja järel toimus kardinaalne muutus. Maa ujutasid üle vene kotipoiste jõugud. Neist polnud pääsu ega asu; kellel ronisid sahvrisse soolapekki ja sinki virutama, kusagil kangutasid kartulikeldril luugi eest ja tegid seal puhta töö, piimamannergud sikutasid kaevust välja, võisid ka aasal sööva lamba minema viia — kõik, mis vähegi ripakil, see pihta pandi.\nMa ei küsinud kotipoiste järele täpsemalt. Kes nad olid ja kust tulid. Asi tundus olevat selge niigi. Minu vaimusilmas kangastusid õhtust Sillamäed ebaturvaliseks muutvad kergelt kriminaalse olekuga tüübid, needsamad, kellega ei tahtnud kokku puutuda südaööl kaevanduse öisesse vahetusse tõttavad töölised — ka sugugi mitte nõrgad mehed —, sest kogu see špana, nagu vene keeles öeldakse, tegutses šaakalikarjana, mistõttu töölised eelistasid nendega kohtumise võimalust arvestades minna üle öise välja bussijaama poole paarikaupa või kolmekesi.\nÖine Sillamäe špana ning sõjajärgse Eesti nuhtluseks olnud kotipoisid olid minu veendumust mööda üks ja sama inimliik.\nEmapoolsed sugulased, eestlased tähendab, jätsid igatahes sellise mulje. Ma võtsin selle teadmiseks ja siis unustasin. Panin selle teadmise kusagile tagumisse sahtlisse.\nMöödus umbes kolmkümmend aastat.\n2004. või 2005. aastal sattusin Kura säärel kokku saksa üliõpilaste grupiga, kes olid tulnud vaatama neid Leedu alasid, mis olid kunagi kuulunud Saksamaa koosseisu. Memelgebiet, nagu seda ajalooliselt nimetati. Üliõpilaste seltskonnas oli ka Berliini Vaba Ülikooli professor Arnulf Baring. Juristist ajaloolane, kelle loenguid ma olin kunagi käinud kuulamas.\nBaringilt sain esimest korda teada, et alates 1944. aasta lõpust, kui Nõukogude armee oli vallutanud Ida-Preisimaa, tekkis Leedus niinimetatud „hundilaste” probleem. Saksa keeles nimetataks neid Wolfskinder, leedu keeles eelistatakse tähistust vokietukai — „väikesed sakslased”.\nNeed olid sõjale jalgu jäänud lapsed. Kas päris orvud või siis sellised, kelle eest nende emad ei suutnud enam hoolitseda (isasid muidugi polnud, need olid Führer’i eest võideldes kas langenud või siis kusagil sõjavangilaagrites oma saatust ootamas).\nSõja järel loendati Kaliningradi oblastiks muudetud alal umbes 114 000 sakslast, valdavalt naised ja lapsed, kes olid sinna lõksu jäänud. Neil polnud kusagile minna, sest alates 1945. aasta sügisest tõmmati Kaliningradi oblasti ja Poola vahele okastraat. Kurikuulsa raudse eesriide esimene ilming, sellesama eesriide, mille roostes fragmente võis seitsmekümnendate alguses näha ka Sillamäe lähedal rannas.\nSaksa jäänukelanikkonna agoonia oli hirmus. Emad polnud suutelised oma laste eest hoolitsema. Pigem lasus perekonna ülalpidamise kohustus lastel, sest nad said täiskasvanutest vabamalt liikuda. Naised ja juba peaaegu naised olid kõik korduvalt vägistatud. Igakordne väljumine pelgupaigast, et minna midagi söödavat otsima, tähendas seksuaalse rünnaku ohtu.\nKönigsberg, mis ootas Kaliningradiks ümbernimetamist, seisis varemetes. Näljased lapsed kaevasid välja kõik, mis vähegi kõlbas hamba alla panna, ja kui kohalikud võimalused olid lõplikult ammendatud, valgusid naabrite juurde Leedusse. Toiduotsijaid oli tuhandeid.\nLugusid sellest, milline saatus neid seal ootas, on raske lugeda. Isegi pärast seda, kui oled n.-ö. harjutanud raportitega viimase Balkani sõja õudustest. Laste saatus niisuguste katastroofide ajal on südantlõhestav. Kuidas võidakse tulla mõttele, et kümneaastases lapses on peidus ideoloogiline vaenlane? Või seitsmeaastases?\nNõukogude julgeolek keelas sakslaste varjamise, olgu need või titeeast äsja välja jõudnud; sakslasteks ehk vaenlasteks jäid nad ka siis. Leedu külades oli mõistagi olukord keeruline; mõnes piirkonnas käis tõeline sõda metsavendade ja NKVD vahel ning seal kasutatud meetodid sarnanesid sellega, kuidas võitlesid Valgevene partisanidega SS-iüksused. Ka Leedus hävitati külasid, mõnikord koos elanikega.\nJumal teab kust tulnud saksa laste hädade ja kannatustega polnud kellelgi tahtmist ega aega tegelda. Põhimõtteliselt ei peetud neid inimesteks. Nendega võis teha ükskõik mida. Alustades sellest, et tuubil täis rongide katustele ja puhvritele roninud lapsi loobiti sõidu ajal lihtsalt maha. Või lugu kaheksa-aastasest tüdrukust, kellele mingi poistekamp pani nööri kaela ja hakkas teda pooma kui „fašisti”, kuni üks juhuslikult mööda kõndinud täiskasvanu ta päästis.\nSõjajärgne huumor, mille nõrka, kuid ometi selget järelkaja olin ka mina tajunud seitsmekümnendate Sillamäel.\nOli üks lugu vist kolmandas klassis. Väljusin just koolimajast, kui esimese klassi ähmis jõnglane (eestlane) jooksis minu juurde ja hüüdis, et suured poisid (venelased) on ühe tema klassivenna kinni püüdnud ja kõrvetavad teda kooliaias luubiga.\nVõib-olla mäletate kunagiste koolipoiste ühte lemmikajaviidet, mis oli samasugune kevade saabumise märk nagu esimesed paiselehed ja pajuurvad — mängida suurendusläätsega, koondades päikesekiired üheks helevalgeks täpiks, et sellega panna suitsema ja siis juba leegitsema paberit, filmilinti, plastmassi; kõike, mis tekitab rohkesti suitsu. Põhiline mõnu oligi nuhatada kirbet suitsulõhna.\nNeed tüübid otsustasid proovida, et kuidas oleks kõrvetada inimest.\nSuitsulõhna küll ei tule, aga see-eest teeb ohver huvitavat häält. Kiunub ja nutab.\nHüva, ma olen kusagil kirjutanud, et laste vägivald teiste laste vastu on sama, mis Looduse enda tahe (kas olete jälginud neid kambakaid, surnuksnokkimise ja -hammustamisega lõppevaid, mida tehakse tibukarjas või põrsaste sulus väiksematele ja tõrjututele?), ent tõeliselt jälgiks läheb asi siis, kui seda hakatakse ideoloogiliselt motiveerima.\nPoome teda või kõrvetame päikesekiirtega, sest ta on fašist.\nEnt Ida-Preisimaalt tulnud laste peamiseks traagikaks oli ikkagi kokkupuude täiskasvanutega.\nSaksa lapsed töötasid taludes nagu orjad. Võõrad ei tohtinud teada nende rahvust; see oli peavarju ning leiba pakkuva „adoptiivperekonna” julgeoleku tagamiseks hädavajalik. Leedu keelt need lapsed ei osanud. Nad teesklesid tummasid.\nLeedu oli „väikesteks sakslasteks” nimetatud inimestele kole koht. Kuid seal leidus söödavat.\nKui kuulasin seda meenutust Leedu rahva ajalukku — nüüd juba ka kirjapandud ajalukku läinud „hundilastest”, rabas mind tookord, sel 2004. või 2005. aastal, korraga teadmine, et sõjajärgse Eesti külades liikunud „kotipoisid” pidid olema samasugused äranälginud lapsed kusagilt Novgorodi, Pihkva, Leningradi oblasti aladelt. Võib-olla isegi kusagilt Kesk-Venemaalt.\nNälgivad lapsed suudavad seigelda väga kaugele. Ida-Preisimaalt pärit „hundilapsi” olevat nähtud nii Ukrainas kui Eestiski.\nAga meie rahva folkloori pole nad jõudnud. Meil on „vene kotipoisid”.\nMiks pidi minema nii palju aastaid, enne kui mulle jõudis pärale, et sõjajärgsed kotipoisid ei olnud Sillamäe špana? Et need olid tõenäoliselt näljast meeletuks läinud lapsed, kellest tuletati eesti keeles väga halvustava konnotatsiooniga „vene kotipoisid”. Mis on peaaegu ühetähenduslik „peninukkide” ja „koerakoonlastega”, poolmüütiliste olenditega Liivi ja Põhjasõja aegadest.\n„Kotipoisid” oli natuke spetsiifiline väljend — ma arvan, et see oli levinud ennekõike maapiirkondades, kuid teine ülimalt oluline sõnapaar — „vene värk” — oli juba universaalne.\nMõistet ei anna hästi tõlkida ei vene ega ka ühtegi teise indoeuroopa keelde. Ja ega praegused kahekümneaastased eestlasedki tea selle tähendust.\nÜks mälestus selle mõiste seletuseks.\nSeitsmenda klassi tööõpetuse tund. Õpetaja, väikest kasvu sõnaaher vene mees, jälgib meie võitlust kiusliku mutriga, mis kuidagi ei taha lasta end lahti keerata. Kuidas me ka ei ponnistanud, aga äraneetud mutter ei liikunud edasi ega tagasi. Seisis nagu valatult. Või pigem kinniroostetanult. Kas oli mutrivõti liiga suur või meie poisikäed liiga nõrgad, ent meie ainsaks saavutuseks oli see, et mutri nukid said maha keeratud. Teravate nukkide asemel tekkisid sellele ümarad vormid. Vältisime õpetaja poole vaatamist — abiotsivalt või trotslikult —, sest niipalju me mutritest-poltidest taipasime küll, et aru saada, millise käkiga me olime hakkama saanud.\n„Peab vist rauapuuriga poldi välja puurima, siis saab lahti küll,” pakkus keegi ebakindlal häälel.\nÕpetaja vaatas talle puhmaskulmude alt otsa ja naeratas siis ootamatult. See mees ei muhelenud muidu iial.\n„Siin aitab ainult russki kljutš!” teatas õpetaja napilt. „Teate, mis asi see on?”\nKlassivend Priit võttis end kokku ja pomises midagi võtmest, mida saab kokku või lahti keerata. Vastavalt suurusele. Õpetaja vangutas pead. „See on rootsi võti!” teatas ta laitvalt.\nSiis võttis ta paremasse kätte suure haamri, vasakusse meisli, surus selle otsa neljakümne viie kraadise nurga all vastu mutrit ja lõi mõned korrad tugevasti haamriga. Nüüd olid mutril lisaks mahakeeratud nurkadele ka paar sügavat täket sees, kuid… see jõnksatas iga löögi ajal paar millimeetrit edasi. Ja kui see oli kord juba liikuma hakanud, sai seda edasi keerata tavalise mutrivõtmega, hoolimata eelnevate ponnistuste tagajärjel rikutud nukkidest.\nÕpetaja õõtsutas käes olnud haamrit ja küsis: „Jääb meelde, mis asi on russki kljutš?”\n„Vene võti” on toore jõu kasutamine seal, kus tegelikult peaks kasutama mingeid sofistikeeritumaid meetodeid. Venelane virutab haamriga, ja kui see ei aita, siis vasaraga, ja kui ka sellest pole abi, siis võtab puudase sepavasara. Tagantjärele pean tunnistama, et see on ainus õppetund, mis on mulle kogu põhikooli tööõpetusest meelde jäänud.\nKuid russki kljutš ei ammenda „vene värgi” kui mõiste kogu ulatust.\nKõik ebaratsionaalne, anarhiline, ligadi-logadi tehtu oli „vene värk”.\nKogu reaalne sotsialism oli seda.\nSaksa keeles on sellel mõistel semantiliselt peaaegu üksühene vaste — polnische Wirtschaft, mille otsetõlge oleks „poola majandus”, ehkki tähenduse spekter hõlmab laiemalt „poola eluviisi” või „poola olekut”.\nIlmselt on sellised „oma” korra ja „nende” korratuse vastandamised teada paljudele maailma rahvastele.\nEnt ma ei tea teist nii tähendusrikast väljendit nagu „vene värk”.\nMa ei oska öelda, millal see on eesti keelde tulnud.\nVäheusutav, et see juhtus juba tsaariajal. Oskar Lutsu „Kevades” väidab minu põlvkonna poiste suur lemmik Joosep Toots seda, et ta läheb Venemaale mõisavalitsejaks õppima. Ja see plaan realiseerub epopöa järgmises osas „Suvi”. Ma olin lapsepõlves seda lugedes üpris imestunud. Olla mõisavalitseja, see tähendab mingite tööprotsesside organiseerimist, see tähendab hoolitsemist selle eest, et kõik saaks tehtud õigel ajal ning hästi tõhusalt. Õppida seda asjaajamist Venemaal… mis mõttes õppida?! Kellele tuleks pähe, et Oblomovilt, nii nagu teda kirjeldab Gontšarov, võiks õppida mõisavalitsemise kunsti?\nTollal ma leppisin mõttega, et Toots oligi parandamatu pullivend, kes tegi kõike tagurpidi. Ta läinuks võib-olla ka Sahara kõrbesse suusatama.\nTundub, et „vene värk” pääses maksvusele alles Nõukogude aja saabumisega. Seda väljendit kasutades tõmbus eestlane luterlik-saksalikku või siis maamehelikult ratsionaalsesse mulli, kus valitses kord ja head tavad, kultuur ja tsivilisatsioon, sellal kui väljapoole jääv ehk kogu „vene värk” tõugati üdini võõraste nähtuste hulka. Minu aja eestlaste enesemääratluses oli see üks nurgakivisid.\nNagu ikka, tuleb selgus tagantjärele.\nKunagi, kui ma 1992. aastal esimest korda Berliini sõitsin, tehes seda ühe erilise ad hoc bussiga, mis korjas Tartust väljumise järel Eesti eri paigust kokku noored ärksad mehed, kes soovisid jõuda Hollandisse kasutatud autode turule, sain ma kaks ööpäeva tihedalt nende kõrval istuda ja kuulata nende jutte viinavõtmise kõrvale ja peale.\nSeltskonda paelus kaks teemat — Opeli ma ei tea mis mudeli eelised võrreldes Fordi ma ei tea mis mudeliga ning viisid ja meetodid, kuidas Saksamaa baarides, Tankstelle’des ja postkontorites asuvatest metallmüntidega töötavatest automaatidest — olid need siis sigareti-, postmargi- või õnnemänguautomaadid, raha välja petta. Kuidas teha nii, et lased sinna sisse Eesti kroonid ja võtad välja Saksa margad.\nNad rääkisid nendest nippidest varjamatu uhkusega. Nad olid jõle osavad sellid, tehniliselt igatahes taibukamad lollidest sakslastest. Nad kujutasid isegi oma seisuslikus uhkuses ette, nagu antaks Saksamaa Autobahn’idel sihukese eesti autoostjate jõugu ilmumisel politseijaoskondades häiret: Achtung! Die Esten kommen! Nende viinaviskajate rind paisus uhkusest — mõelda vaid, me oleme Saksa politseile suur probleem.\nSee oli üks kuradima pikk bussisõit. Üks mu elu pikemaid. Kui astusin lõpuks Berliini äärelinnas eesti kotipoiste bussist välja, tõotasin pühalikult, et ei sõida mitte kunagi ühegi kaubahuviliste seltskonnaga mitte kusagile. Olgu bussipilet nii soodne kui tahes.\nNimetades seda bussitäit ettevõtlikke ja tragisid eesti autoinimesi „kotipoisteks”, teen ma võib-olla sõjajärgsetele laastatud piirkondadest tulnud toiduotsijatele liiga. Nondel äranälginud lastel ja noorukitel polnud selle turskete ja ülbete jõmmide seltskonnaga midagi ühist.\nSee oli seakari, aga mitte „hundilapsed”.\nSõna „kotipoiss” pole vaja tingimata varustada epiteediga „vene”. On omigi, murumütsilisi.\nAga mis puutub „vene värki” kui sellisesse, siis igaüks, kes on kokku puutunud eesti ehitajatega, nõustub minuga kõhklematult, et niisama tähenduslikuna võiks tänasel päeval kõlada „ehitajate värk”. Ehitajate rahvuslikul kuuluvusel ei ole seejuures mingit tähendust — kõigi minu sõprade ja tuttavate juures on käkikeerajateks olnud eestikeelsed spetsialistid.\nTuleb tunnistada, et minu lapsepõlvemaailma olulised mõisted on tagantjärele kaotanud oma tähenduse. Neid tuleb uue aja oludes ümber hinnata.\nSestap tekib küsimus, kas on olemas midagi sellist, mis mind noorena vapustas ja mis ei allu ka praegu revideerimisele?\nMuidugi. See on keel. Vene keel.\nHämaravõitu perekonnapärimuse järgi olevat ma alustanud rääkimist vene keeles. Seega mitte ema-, vaid isakeeles. Selle pehmelt öeldes raskestiusutava väite allikaks olid vanemad sugulased kusagilt Lõuna-Eestist. Praegu ma kahtlen nendes teadetes sügavalt, aga oli aeg, kui ma võtsin seda puhta kullana. Kunagi algkoolis, nii umbes üheksa-üheteistkümneaastasena. Tundes ise selle juures väikest piinlikkust — kuidas võis see juhtuda, et ma rääkisin kunagi isa keelt paremini kui ema oma?!\nIsaga olid suhted keerulised ja see kandus paraku üle kõigele, mis oli temaga seotud. Kuna ta veetis väga palju aega garaažis, siis ei suuda ma näiteks seniajani end sundida autot juhtima. Või vähemalt on see üks põhjus mitte sallida kõike autodega seotut.\nNoh, see on tühi-tähi. Aga et ta suutis minu suhte vene keelega rikkuda, sellest on tõsiselt kahju. Nimelt hakkasin ma mingil hetkel oma isa ärritamiseks nimme rääkima vene keelt liialdatud eesti aktsendiga. Millest ma enam ei vabanenudki.\nTõenäoliselt tundus eesti sugulaste poolt mulle omistatud titeea venekeelsus ammendava seletusena sellele, miks nad ei suutnud kusagilt Sillamäelt neile külla tulnud väikest Andreid panna vastama kõiksugu küsimustele, mida suured inimesed pidasid kohustuslikuks esitada. Kõik need „kas sa armastad jäätist?”, „kas meeldib kelguga sõita?”. Või hakatakse tobedustega stiilis „noh, poiss, kas pruut on olemas?” pihta juba eelkooliealiste puhul.\nJa mina olin selline viie-kuueaastane poiss, kes seisis hiigelsuure talumaja röögatus köögis ja vahtis keskendunult endale jalge ette, suu lukus.\nMa usun, et nad tegid nende seisukohalt, eks ole, ainuvõimaliku järelduse — see laps ei saa aru eestikeelsetest küsimustest. Kuidas ta võikski saada, kui tal on sihuke nimi!? Temaga tuleks rääkida vene keeles. Kui vaid oskaks. Nad ei osanud.\nJa mina lihtsalt hoidsin oma eestikeelse suguvõsa uuriva pilgu alla sattununa suu kinni ja vaatasin arusaamatust teeseldes köögi nurka. See oli kaugel.\nOi, küll see oli ikka paganama suur köök! Sillamäe korteri köögiuberikke oleks sinna mahtunud vähemalt kümme.\nKuidagi on jäänud ebamäärane, ent siiski püsiv tunne, et emale valmistas minu vaikimine justkui piinlikkust.\nKurat seda teab. Mis asi see tookord meil seal olla võis… Mingi omamoodi eksam või mis.\nEma, suguvõsa ainus ülikoolis õppinud inimene, tuli kodumaale, tuli üle pikkade aastate ennast näitama ja oma last tutvustama, ning näe, mis sellest välja tuli.\nVõib-olla omistan ma varases lapsepõlves juhtunule mingeid tänase päeva tähendusi, aga kui üks minu vene sõber, peaaegu perfektselt eesti keelt rääkiv inimene, pihtis mulle oma üleelamisi eesti keele eksamil — kodakondsuse saamiseks —, kus ta laskis end läbi kukutada, keeldudes rääkimast talle, täiskasvanud inimesele, täiesti infantiilsetena tundunud teemadel, siis sain ma temast väga hästi aru.\nKelle asi see on, kas ma armastan jäätist ja kelgusõitu, kas mul on juba pruut olemas, kas Eesti lipuvärvide tähendus on mulle ikka selge.\nMinge te õige — puhtas emakeeles öeldes — selliste küsimustega persse.\nKuidas see asi ka polnud, ma mõtlen vene keele esmasust, mitte keeleeksamite perssesaatmist, kuid põhikoolis õppiva lapsena pidin ma võtma teadmiseks õhus olnud kahtluse, et minu esimene keel oli vene keel.\nSee tekitas minus selge ebamugavustunde. Nagu oleks minus peidus keegi tundmatu. Midagi sellist, mida Freud nimetab das Unbewusste, „teadvustamatu” — pealtnäha olen eestlane, enda veendumuse järgi, aga hakka mind lahti võtma, nagu võetakse matrjoškat, ja sealt seest hüppab välja venelane. Koos kogu selle „vene värgiga”. Uhh!\nSeda kahtlustasid ka mind ümbritsevad inimesed. See on kindlasti vägagi eestlaslik kahtlus, mille kordumist ja uuestikordumist võin täheldada tänaseni. Praegu on see vaid võtnud uue kuju. Nüüd kuuldakse minu kõnes kahtlast aktsenti.\nMille peale ma küsisin siis, kui ma veel viitsisin niisuguste asjade peale ärrituda, et kuidas saab olla inimesel, kes on saanud kogu oma hariduse esimesest klassist peale eranditult eesti keeles, olla üldse mingit aktsenti?\nAga näe, kuuldakse! Keelesõdades karastunud kõrv aimab ja tajub. Teda juba ei peta. Mõned tuttavad, sellised enam-vähem tuttavad, kellega ma satun aastas kord või paar kusagil kõrtsis juttu puhuma, on pärast kolmandat õllekannu patsutanud mulle õlale ja öelnud tunnustavalt, et ma olen hakanud eesti keelt paremini rääkima võrreldes sellega, kuidas see kõlas kakskümmend aastat tagasi.\nNad justkui kiidaks mind põlisrahvaga integreerumise edusammude puhul.\nPeaks vist tõesti hakkama eesti keelt kuidagi väänama. Jumala eest.\nAga et selle asjaga praegu ühele poole saada, räägin õpetliku loo sellest, kuidas eelmise sajandi lõpus anti mulle ja minu aktisendipuudumisele asjatundliku ja neutraalse kõrvalseisja poolt n.-ö. sertifikaat. Üks väga kogenud inglise keele õpetaja, kelle abiga ma püüdsin oma peaaegu olematut inglise keelt natuke töökindlamaks muuta, kuulas esimesel kohtumisel minu suust tulnud konarlikud laused ära, vaatas mulle veidi nagu üllatunult otsa ja küsis, põhjustades minu hinges omakorda suurt hämmingut, et kuulge, Hvostov, aga te ju polegi venelane, mille peale mina kohmasin, et yes, indeed, you have right, aga kas ma tohin küsida, kuidas te sellest aru saite?, sest vaadake, sir, te olete kõigi nende aastate jooksul esimene inimene, kes on sellisele järeldusele jõudnud, ja pealegi te saite sellest aru kuidagi üleinimlikult lühikese ajaga. Mille peale tema ütles — endal peaaegu selline nägu peas nagu Sherlock Holmesi mängival vene näitlejal —, et see on elementaarne, see on täiesti ilmne juhtum, dear mister Hvostov, sest vaadake, meie venelane võib öelda ükskõik kui laitmatult „Jüriöö ülestõus” või kas või „sünnipäevaöötöö”, ja ta ütleb seda niimoodi, et sa pead teda puhtaks eestlaseks, aga pane ta ütlema kõige lihtsamat ingliskeelset fraasi, nagu how do you do, ja hopsti! — seal see ongi, tüüpiline vene aktsent lööb välja. See on nagu see kurikuulus naaskel, mida metafoorsesse kotti ei peida. Kuid teie inglise keeles, mister Hvostov, olgu ta nii murtud ja vilets kui tahes, puudub see venepärane hääldus absoluutselt, teil kipub, naljakas küll, esile hoopis mingi saksa varjund.\nAktsentidega on üldiselt kummalised lood. Et kust need tulevad ja miks neid üldse täheldatakse.\nTegelikult ei tahtnud ma rääkida sellest. Kuidas ma hääldan eesti keelt. Jutt on siinkohal vene keelest.\nKõik lingvistilis-psühholoogilised vapustused, mis on mind ühenduses minu isa keelega tabanud, on tingitud sõnavarast, mis pani kunagi krahv Tolstoiga kohtunud Gorkil palged õhetama ning aitas Vene sõduritel kaevikutest välja ronida, et joosta Saksa kuulipildujate tule alla.\nÕhk Sillamäe parkides, õllekates, poetagustes, bussijaama ees väljakul — kõikjal, kus töötav rahvas võttis oma igapäevast ja -õhtust lõõgastust, oli nendest sõnadest täidetud. Need rippusid seal nagu tihe pilv. Vahel läks pilve konsistents nii tihedaks, et seda võinuks lõigata noaga.\nEnt mina ei saanud väga pikka aega aru, mis sõnad need sellised on, mida need tähendavad ja kustkohast võiksid need pärit olla.\nKuni juhtus niisugune lugu.\nMina umbes kümneaastasena Sillamäe bussijaamas. Tööliste päevane vahetus koguneb põlevkivikarjääridesse suunduvatele bussidele. Kaks keskealist ilmsete pohmellitunnustega (tegelikult juba värskete pohmelliparandamise tunnustega) meest käratsevad bussijaama taga. Nad vahetavad lausetaolisi moodustisi, mille mõttest on raske aru saada. Võib-olla neis polegi mõtet. Üks neist toob kuuldavale midagi sellist, mis kõlab nagu ehh-na-rabotu-idti-joptvojumat. Mille peale tema kaaskannataja sõnastab korraga väga selge ja täiesti arusaadava küsimuse: Eh, blja, a pritšom tut moja mat?\nKüsimus mõjus mulle nagu pikselöök.\nVõib-olla oli see kogu minu elu kõige olulisem keelesähvatus.\nMuidugi olin ma sadu, kui mitte tuhandeid kordi kuulnud vene keeles seda mõttetuna tundunud häälikujada, mis teatud vanusest alates venis vene keelt kõnelevate meeste järel nagu odava peedika joomise järgne lehk — joptvojumat.\nMa polnud senini endalt kunagi küsinud, mida see ütlus tähendab. Tundus kuidagi enesestmõistetav, et sel puudub tähendus. Ja nüüd siis korraga aasiv, natuke nagu irooniline küsimus: „Aga mis puutub siia minu ema?”\nHetkega sai selgeks kaks olemuslikku asja: esiteks, mat tähendas mater ehk mama, ja teiseks, joptvoju tähendas ja jebal tvoju.\nKui ma ütlen, et nende kahe asja mõistmise järel tekkis minu ajus lühiühendus, siis see pole liialdus. Tekkis hulk pakilisi küsimusi. Miks niimoodi öeldakse? Kust on selline ütlus alguse saanud? Ja üldse, kuidas on võimalik, et keegi midagi niisugust vabatahtlikult ütleb?\nNo et keegi on selle vormitu ja luitunud vanema naisega, kes käib iga päev poes järjekorras seismas, setka näpus, teinud sedasamustki… Või põleb soovist seda tegema hakata.\nKunagi aastaid hiljem sattus mulle kätte ühe Eesti Vabariigi kõrge ametniku või siis sõjaväelase mälestusteraamat, milles kirjeldati autori kokkupuudet NKVD ohvitseridega. Vahistatuna mõistagi. Ülekuulajad olevat meenutanud päris tihti ülekuulatava ema, kellega neil olnud nende endi väitel suguline vahekord.\nAutor olevat selle peale pidanud NKVD-lastele hariva loengu tatari ikke kauakestnud mõjudest venelase hingele, mille üheks kurvastavaks järelmiks on komme väita, et ollakse olnud kellegi teise emaga sugulises vahekorras. See olevat mälestus tatarlaste tavast vene naisi vägistada. Autoril jätkus enesekindlust väita, et enkavedee ohvitserid olla selle peale tundnud piinlikkust. Võis vist isegi loota, et neid tabas meelemuutus ja pärast seda hakkasid nad rääkima ainult Puškini keeles (Puškin vene kirjanikuna valdas samuti otse loomulikult emakeelsest „matti”, nii et lisagem siia juurde — hakkasid rääkima avaldatud Puškini keeles).\nJah, see pani mind tollel hetkel isegi uhkust tundma. Ikka väga julge tegu ühe vangi poolt, hakata niimoodi oma ülekuulajatele vastu.\nKui olin veidi järele mõelnud, läks mu pea selgemaks. Väike kahtlus puges hinge — tšehh Hašek on oma suurteoses Švejki seiklustest Esimese maailmasõja tandritel maininud mitmes kohas bosnialaste kirumist jebem ti majku. On see siis, kui analoogiast lähtuda, kestev mälestus türklaste valitsemisest? No arusaadav, ka türklased vägistasid Balkani poolsaarel slaavi naisi. Aga kui hüppame nüüd Euroopa teise serva, Ibeeria poolsaarele, kus elavad mauridega kokku puutunud rahvad, kas siis peaks oletama, et ka nende keeles on olemas selline väljend? See peaks kõigil olemas olema, sest millist Euroopa osa pole ajaloos keegi kunagi vallutanud ning järelikult seal siis ka pikemat või lühemat aega vallutaja kombel käitunud? Õige, Rootsi on selline maa. Aga ka nemad ütlevad jag knullar din mamma?\nVõõrad vägistajad pole niisuguste fraseologismide tekkepõhjus, vähemalt nad pole nende esmapõhjus. Siin on peidus midagi muud. Eks ma ole mõningaid teooriaid kuulnud, aga tegelikult ma ei tea põhjust. Küll aga mäletan seda, et tundsin kunagi suurt uhkust selle üle, et eesti keeles niisugune väljend puudub.\nTeine vapustus seoses vene „matiga” tabas mind 1983. aastal Leningradi lähistel õhukaitseväe õppepolgus, kus mind treeniti S-200-ks nimetatud raketikompleksi jaoülemaks.\nLugu juhtus iganädalasel polgu rivistusel. Tuhat viissada meest aeti hiigelsuurele platsile kokku; toimus ülevaatus ja loendus, rühmaülemad jooksid patareiülematele raporteerima, need omakorda marssisid polguülema juurde. Alampolkovnik Rubinfain oli nagu ookean, kuhu voolavad kõik jõed (patareiülemad), millesse omakorda kogunevad ojakesed (rühmaülemad), ühesõnaga — toimus kõikides sõjavägedes tüüpiline rituaal. Rubinfain tõstis käe mütsi juurde ja tervitas oma polku, mille peale tuhat viissada meest, distsiplineeritud ja ruudukujuliste ühikutena ülesrivistatud vägi, rõkkas, nagu kopsudest tuli, zdravija-želajem-tovariš-polkovnik!\nSee on maailma armeedes levinud tava — öelda alampolkovnikule/kolonelleitnandile, et ta on polkovnik/kolonel.\nNatuke nagu pugemise mõttes. Lisaks mugavus — pole vaja vaeva näha keerulise liitsõna väljaütlemisega.\nEnt alluvate poolt suuremeelselt polkovnikuks tituleeritud alampolkovnik saab muidugi aru, et tegelikult, kust otsast ta ka ei vaata, on ta ikkagi kõigest alampolkovnik. Nõukogude sõjaväe kastisüsteemis eristab polkovnikut hierarhias allapoole jäävatest vanemohvitseridest õigus kanda karakullpapaahat. Samasuguse lõikega nagu kindralil. Või Poliitbüroo liikmel, kui ta Lenini mausoleumi tribüünil seistes paraadi vastu võtab.\nJah. Nii et tollel karmil talvehommikul seisis meie ees ohvitser, kelle peas oli papaaha asemel täiesti tavaline ohvitseri talvemüts. Mis ei erinenud millegi poolest meie oma leitnandi-leitjohha mütsist.\nMa muidugi ei tea, milles oli õigupoolest Rubinfaini probleem. Sillamäelt sõjaväkke minnes polnud ma saanud absoluutselt mingisugust koolitust vene antisemitismi küsimustes. Mul ei tulnud tollal pähegi seostada papaaha puudumist Rubinfaini peas näiteks sellega, et ta võis olla valest rahvusest. Võib-olla oli sellise nimega inimesel väga keeruline jõuda papaahani, esialgu kas või polkovniku papaahani, kindrali omast rääkimata. Praegu pean ma koguni väga tõenäoliseks, et vales nimes oligi meie polguülema traagika.\nNiisiis, tollel hommikul oli meie Rubinfain kehvas meeleolus. Võib-olla vaatas enne riviplatsile minekut peeglisse, nägi ei tea kui mitmesajandat korda, et tal ei ole õiget peakatet — kuigi ise on komandir polka —, ja läkski tujust ära.\nHommikuse polgurivistuse stsenaariumi järgi pidi Rubinfain mingil hetkel moonduma ookeanist kaljurünkaks, et meie polk saaks Volga kombel temast mööda voolata. Polguorkestri helide saatel. Täpsemalt öeldes me ei voolanud — ikkagi sõjavägi, kus pole rahulikku voolamist-kulgemist ette nähtud —, vaid raiusime preisilikul marsisammul alampolkovnik Rubinfainist mööda.\nEnt tol korral jäi see osa rituaalist täitmata. Polguülem kuulas raportid ära, kutsus kõik ohvitserid enda juurde, tõmbas kopsud õhku täis ja…\nSa kuradi kurat!!! Mina, neljandat kuud aega teeniv noorsõdur, seisin oma rühmaga sündmuspaigast saja meetri kaugusel, nii et polguülema sõnavõtt ei jõudnud minuni kogu selle ilus ja jõus. Kuid seegi, mida ma kuulsin, oleks mind peaaegu selili rabanud. See oli puhas vene „mat”. Viis minutit kõige vängemat venekeelset sõimu. „Mat”, mis kerkis kolme korruse kõrgusele, iga korrus ornamenteeritud sama külluslikult nagu Sillamäe kesklinnas ilutsevad stalinistliku ampiiri stiilis hooned. Selle kolmekordse „mati” korruseid ühendavad trepid tegid ootamatuid ja huvitavaid käänakuid, igasse tuppa viivat ust ümbritses finessiderohke kipsvanik, lagedel ilutsesid rosetid, seinu õilistasid stukkornamendiga karniisid… „Kolmekordne mat” nagu mingi rokokoo-loss. Samas sõjaväelikult jõuline, jalanartsude higist läbi imbunud, püssirohusuitsust nõgine.\nMa ei tea, millisesse rahvusesse liigitus Rubinfain passi järgi, kuid sel hetkel sai ilmselgeks, et meie polgu komandör on tõeline Vene ohvitser.\nAga mitte see ei rabanud mind. Ma olin seni arvanud, et niimoodi võib rääkida ainult poe taga peeti pannes. Ja ropendajateks saavad olla vaid poolelijäänud haridusteega proletaarlased.\nPolguülema suust pursanud „matiga” jõudis minuni korraga tõdemus — nad räägivad samamoodi ka Kremlis, võib-olla isegi Poliitbüroos, või vähemalt selle vaheaegadel puhvetis istudes. Kogu Nõukogude eliit räägib teatud puhkudel selliste sõnadega. See oli ausalt öeldes minu kaheaastase sõjaväeteenistuse üks suuremaid avastusi.\nSillamäel polnud mind keegi selliseks tõehetkeks ette valmistanud.\nIsegi praegu neid sõnu kirjutades valdab mind tollase hämmastuse järelkaja.\nPärast alampolkovnik Rubinfaini etteastet niivõrd rohkearvulise, ja ma ütleksin, pidulikult meelestatud publiku ees (meenutan veel kord kulisse: orkestri läikimalöödud vaskpillid, punasest sametist polgulipp, kodumaa kindlalt turvatud taevas meie peade kohal, mille kaitsmise pidime paari kuu pärast üle võtma meie — tuhat viissada raketivägede kursanti) jäi mind närima ja painama üks küsimus: kas samasugust keelt räägiti ka Tema Keiserliku Kõrguse armees?\nRääkisid kõik need Teie Kõrgeausused ja Teie Ekstsellentsid, keda kujutati Nõukogude filmides selliste natuke nagu kergatsitena.\nPärast seda, kui alampolkovnik Rubinfain oli otsustanud asendada polguparaadi seltsimeeste ohvitseride läbisõimamisega, kasutades samasugust „matti” nagu viljeldi Sillamäe proletaarses keskkonnas, hakkasin ma korraga ette kujutama järgmist stseeni.\nTsarskoje Selo, XIX sajandi lõpp.\nKasiinos löövad aega surnuks porutšik Golitsõn, kornet Obolenski, rittmeister… no las ta olla näiteks Mannerheim. Vestlevad loiult õukonna uudistest. Äkki saabub kasiinosse ilmselgelt ärritunud staabikapten Vorontsov.\n„Krahv, ma näen, et te olete täna tujust ära,” pöördub tema poole porutšik Golitsõn.\n„Raske on olla teistsuguses meeleolus, vürst!” ohkab staabikapten raskelt ja tellib topka viina.\n„Tulen just suurtükiväe laost. Seal oli täielik pizdets! Meie polguvana on ikka täitsa ohujevšii, v konets jobannõi. Eile andis ta sõnaselge korralduse panna kogu äsja saadetud laskemoon kolmandasse lattu. Täna tuli, ja kus hakkas karjuma: Nahui ves bojekomplekt sjuda zahujarili?! Zdes ved i do etogo bõlo ammunitsii dohuja! A nu vsjo rashujarit k jobanoi materi!!!”\nRittmeister Mannerheim süütab paberossi ja noogutab nõusolevalt. „Tõepoolest, polkovniku käske on viimasel ajal raske üheselt mõista. Kuigi vokabulaar on ju ometigi väga täpne. Hm, lühemalt ja selgemalt pole enam võimalik öelda: nahui dohuja zahujarili, rashujarit.”\nRuumis vältab paus. Kandev. Härrad ohvitserid mõtlevad mitmesugustele teenistuslikele kitsaskohtadele, mis on põhjustatud asjaolust, et polguülema mõttekäike on viimasel ajal raske jälgida.\nVaid rittmeister Mannerheim tegeleb igavikulisemate küsimustega.\n„Ma ei väsi ikka veel imestamast vene keele võimaluste üle,” katkestab ta mureliku vaikuse. Viipab siis ettekandjat žestiga, mis peab tähendama, et kogu laudkonnale toodaks tema kulul viina. Jätkab siis sisendavalt: „Kuigi see on ometi muutunud minu teiseks emakeeleks. Imestan ikka. Ja teate, härrased, mul tuli ühenduses sellega just praegu üks mõte!”\nKaaslased vaatavad vuntsi keerutavat rittmeistrit. Sealt on midagi tulemas. Mannerheimi tembud olid kuulsad juba sõjakooli päevil.\nRittmeister surub paberossi jõuliselt tuhatoosi ning jätkab: „Tuleval nädalal läheb polk manöövritele. Küsimus on järgmine: kas on võimalik kirjutada roodule lahingukäsk, täiesti adekvaatne, kõiki reegleid järgiv lahingukäsk, kasutades vaid kahte nimisõna — hui ja pizda — ning tegusõna jebat. Muidugi võttes abiks nende sõnade kõiki derivaate.”\nRuumi sigineb taas vaikus.\nKornet Obolenski näpib kõrvalesta; tema huuled vormivad hääldamata jäävaid sõnu, ta moodustab mõttes lauseid. Siis raputab ta lootusetust väljendades pead.\n„Parun, ma ei kahtle teie vene keele oskuses! Tõesõna! Kuid ma ei usu teie kavatsuse teostatavust. See pole võimalik! Lahingukäsk on selleks liiga komplitseeritud. Tähendab, põhimõtteliselt võib-olla küll, kuid et sellise ülesandega hakkama saada, on vaja olla geenius nagu Lermontov või Puškin.”\n„Teen ettepaneku kihlveoks!” Mannerheimi silm lööb särama.\n„Kast šampanjat selle peale, et ma kirjutan igati korrektse lahingukäsu, kasutades vaid kolme sõna — hui, pizda ja jebat!”\nObolenski mühatab nõusolevalt. „Härrased, olge tunnistajateks minu ja paruni kihlveole!”\nNäe, niisugune stseen kummitab mind… ja kui palju siis ongi möödunud aastaid tollest ärajäänud polguparaadist — jah, juba kolmkümmend aastat.\nMind huvitab sellise hüpoteetilise stseeni tõenäosus. Kirjanikud ropendasid muidugi, nii et maa must, seda me teame, aga kas seda tegid ka staabikapten krahv Vorontsov ja rittmeister parun Mannerheim? Või — hirmus mõeldagi — ka polgu nominaalne šeff kaardiväepolkovniku paguneid kandev Tema Keiserlik Kõrgus ja kogu Venemaa valitseja Nikolai Teine nendel puhkudel, kui ta saabus vaatlema polgu manöövreid ning seal juhtus mingi täielik bardakk?\nEelnevat arvesse võttes söandan nüüd välja tulla oletusega, miks ikkagi ei ütle venelased mitte „emakeel”, vaid rodnoi jazõk. See ei ole mingi üldslaavi omapära. Nende kõikide komme. Kas või tšehhid ja horvaadid ütlevad vastavalt mateřský jazyk ja materinski jezik.\nMeie naaberrahvale ei sobi see kohe kuidagi.\nÖelda niimoodi vene keeles tähendab mõistaandmist, et suhtlusvahendina kasutatakse sedasama „matti”, mida pruukis täiesti reaalne alampolkovnik Rubinfain või minu väljamõeldud härrased kaardiväeohvitserid Tsarskoje Selo kasiinos.\nTähistus materinski jazõk kannab endas vältimatuid assotsiatiivseid tähendusi.\nSeega saab minu isa keel olla vaid rodnoi jazõk. Ainult see haarab endasse kogu keelespektri.\nKui ma olin väike laps, aga eriti noorukieas, nagu juba öeldud, mõjus selle keele mittenormatiivne pool mulle väga eemaletõukavalt. Kuid enam mitte. Nüüd ma olen seda õppinud hindama, lausa naudin seda. Umbes samamoodi, nagu hakkasin pärast viieteistkümnendat eluaastat hindama õlle maitset. Või kui alkohol kõrvale jätta, midagi sellist nagu rokfoori juust.\nJah. Tee oma sisemise venelase juurde on olnud pikk ja raske.\nKunagi ehmatas mind võimalus, et kõik see jama on nüüd üle kandunud minu pojale.\nKui ta oli umbes kümneaastane, toimus meie vahel selline dialoog.\nTema: „Isa, kas sa oled poolvenelane?”\nMina: „Küllap siis olen, kui minu isa on täisvenelane.”\nTema: „Kui sa oled poolvenelane, siis see tähendab, et mina olen veerandvenelane?”\nMina: „Noh… võib vist nii öelda küll.”\nTema: „Aaah!!! Ma ei taha!!!”\nMind vaevab seniajani küsimus, miks ta seda ei tahtnud. Kohe väga intensiivselt ei tahtnud. Ometi polnud justkui põhjust. Ma püüdsin teda kaitsta nii eestluse kui veneluse painete eest.\nSamamoodi nagu muudegi etteantuste eest.\nKui ta oli veel väiksem, päris titt, siis me võtsime tema emaga vastu põhimõttelise otsuse, et me ei too talle ainult neid mänguasju (vaeste üliõpilastena saime neid humanitaarabina), mida peetakse „poiste omaks” — kõiki neid traktoreid, autosid ja kraanasid, tankidest rääkimata, mis väidetavasti kuuluvad poiste maailma.\nNeed võivad tal muidugi olla, aga las tema mänguasjade kastis olla lisaks neutraalsetele klotsidele ja pallidele ka plikade kraam. Nukud, mängunõud, kas või roosad kassid. Täpselt pooleks maskuliinsete artefaktidega. Las ta ise valib, mis talle meeldib. Ilma et me talle soovitusi jagaks. Me hoidsime selles asjas ranget erapooletust, tundes teatavat sümpaatiat teooria vastu, et poisid hakkavad mängima autodega neile avaldatava ühiskondliku surve tõttu. Nad ei sünni poistena, neist kasvatatakse need. Võtsime tõsiselt väidet, et kusagil Okeaania saartel on ühiskond, kus poistele sellist survet ei avaldata ja seal mängivad nad meelsasti nukkudega.\nOlime noorte lapsevanematena muidugi põnevil. Millised on meie lapse eelistused?\nNeed olid ilmselged. Niipea kui ta oli väljunud pallide ja mänguklotside east, sirutas ta oma väikese pontsaka käe võimsate kallurautode ja kandiliste traktorite poole.\nNukud jätsid poja täiesti ükskõikseks. Ta ei ladunud neid isegi veoauto järelhaagisesse, et neid kusagile sõidutada.\nMa ei tea, kuidas sellised eelistused tekivad.\nMind ei vaevagi küsimus, et miks ja kuidas ma otsustasin hakata eestlaseks. Sest on selge, et see juhtus ema eeskujul. Seletamatu on hoopiski see, kuidas ma siis tulin mingil hetkel otsusele, et mõnikord, teatud juhtudel, võiks ma olla ka natuke venelane.\nVõib-olla hakkas mind kolmekümnendatesse eluaastatesse jõudmisel tüütama seitsmesaja-aastase orjapõlve depressioon. Hea oli iseendale öelda, et ma ei pea selles osalema, sest minu isapoolne suguvõsa — ikkagi vabad kasakad — pole kunagi mõisatallis vitsu saanud. Must lagi on meie toal… ah, mis mul sellest, see on rohkem Juhan Liivi mure.\nHulluks läinud Liiv uskus, et ta on Poola kuningas. Vägagi eestlaslik kiiks. Jaan Kross oli rahvuslik Diogenes, kes uitas kõrgele tõstetud lambiga läbi ajaloo ning hüüdis „otsin eestlast”. Ent mina, kui ma lülitan hinges oleva rahvusnupu „vene” režiimile, ei pea sisse ahmima seda palsamit, mida Jaan Kross nii meisterlikult keetis. Meisterlikult, kuid tulemus on minu maitsele liiga lääge.\nSelline vastumeelsus rahvuslike hingepalsamite suhtes tekkis mul siiski alles ülikoolis.\nSee on küpses eas toimunud reaktsioon, mille esmapõhjustajaks sai saksa keele omandamine niisugusel tasemel, mis võimaldas hakata lugema selles keeles kirjutatud ajalookäsitlusi. Pärast seda kaotas rahvuslike Diogeneste „otsime eestlast”-imperatiiv igasuguse võlu. (Kas panete tähele, kuidas ma kõlgun kusagil saksa ja vene vahepeal? Ka see on eestlaslik.)\nEnt on veel üks mälestus. Varajasem, viiendast klassist. Sillamäe spordihoones toimus midagi sellist, mida nimetati „rahvaste sõpruse peoks”. Eesti ja vene lapsed tulid kokku ning esitasid oma rahvatantse. Publikuks, nagu ka esinejateks, olid Sillamäe koolide õpilased. Eesmärgiks rahvaste sõprus ja väikeste kultuuride (eestlased) tutvustamine domineerivale rahvusele (venelased), järgneva kokkusulandumisega ühtseks nõukogude rahvaks. Niisugune võis olla asja mõte.\nAsi kiskus „meie” poolt vaadatuna kohe kiiva. Võib-olla polnud Sillamäe Teise keskkooli eesti osakonna rahvatantsurühm piisavalt kõrgel tasemel või valitses spordihoone saalis tol päeval mingi vale ja rõhuv meeleolu, aga nad tantsisid õudselt. Täiesti kohutavalt. Midagi nii tuima ei eeldaks isegi eesti rahvatantsuks nimetatud nühkimisest. Justkui oleks neile kõigile püksi pistetud Karl Ernst von Baeri teos „Eestlaste endeemilistest haigustest”, mille raskus venitas tagumiku vastu maad ning takistas tegemast vähegi särtsakamaid liigutusi.\nMis võis tol päeval küll juhtunud olla?! Tõenäoliselt läksid meie tantsijad sinna algusest peale vastu tahtmist. Kuid pole välistatud ka rahvuslikul pinnal tekkinud konfliktid juba spordihoonesse jõudmisel. Kusagil riietumisruumides võisid vene poisid siduda neil pastlapaari paelad umbsõlme ja tantsupõrandale minnes andis läbielatud alandus tunda. Jumal teab, mis seal põhjuseks võis olla, aga eesti laste tants sümboliseeris tol hommikupoolikul eestlane-olemise kogu lootusetust. Hingematvalt ängistavat nurkasurutust. Tuima alandlikkust. Kontrast vene laste ennastimetleva hüplemise ja karglemisega oli igatahes karjuv. (Venelased vihtusid tollal riiklikul tasemel viljeldud pseudorahvatantsu, mida Vene intellektuaalid tähistasid stiili leiutaja ballettmeister Igor Moissejevi nime järgi põlgliku terminiga moissejevštšina, aga isegi kui ma seda tollal teadnuks, poleks see asja ikkagi mingil moel päästnud.)\nProgramm oli kokku pandud tantsunumbrite vaheldumise põhimõttel — üks tants eestlastelt, teine venelastelt. Eestlaste igakordsele platsitulekule reageeris publik kasvava rahulolematusega. Ja paraku oli tal õigus; seda tuli võtta kui vahetut kunstikriitilist seisukohta, sest eesti rahvatantsurühm oligi talumatult igav. Kümme korda esitatud koreograafiliste sugemetega tammumine, mille nimeks on „Kaera-Jaan”, „Tiri-aga-tõmba”, „Oige ja vasemba”…\nMis oli vene keigaritel viga areenil uhkeldada, valge roos rinnas ja nina püsti, kui neile anti algusest peale sada punkti ette! Venelased tegid balletlikke hüppeid, vilistasid läbilõikavalt, kaks näppu suus, peksid endale vastu jalakandu. Nad said olla, khm, gay as hell.\nPubliku seas vähemuses olnud eesti lapsed vajusid oma tantsijate võimetuse ning ebaatraktiivsuse tunnistajatena üha enam norgu; lõpuks jagasime koos oma tantsijatega vaid ühte soovi — et kogu see jura ometigi läbi saaks.\nMälestus tollest tantsukatastroofist on osutunud kestvaks. Kui algas laulev revolutsioon ja kõikidel suurtel ning väikestel laululavadel hüüti täiel rinnal „eestlane olla on uhke ja hää”, kusjuures kombeks oli püsti tõusta ning naabri ülestõstetud käest kinni võtta, et temaga ühes taktis kaasa õõtsuda, siis mina keeldusin seda tegemast. Võib-olla naelutas mind pingile mälestus tollest tantsupeost.\nUhke ja hää… Oleksite te tookord olnud koos minuga seal Sillamäe spordihoones!\nMälestus sellest, kuidas „nad” („teie”) tookord seal spordisaalis „meile” („neile”) oma moissejevliku tublidusega ära tegid, paneb seniajani kõrvad roosatama.\nAga ma ei taha seda pikemalt arutada. Ka see kunagine häbitunne tekitab omakorda häbi.\nKummaline… eestlaste ja venelaste kokku-elu, või kui soovite, kokku-mõju, on pannud kusagil meie tagaõues vulisema ühise häbiallika, millest ammutavad mõlemad rahvused.\nKas see võiks olla midagi kokkuliitvat?\nNaljakas, aga võiks küll.


EMAPLAADI VAHETAMINE HUAWEI MATE 40 RS PORSCHE DESIGNIS MAKSAB ROHKEM KUI IPHONE 12 OSTMINE - UUDISED\nEmaplaadi vahetamine Huawei Mate 40 RS Porsche Designis maksab rohkem kui iPhone 12 ostmine\nHuawei kuulutas välja oma uue lipulaeva Mate 40 erinevate komponentide remondi hinnad. Ja siin paistab silma Mate 40 RS Porsche Design. Näiteks Hiinas asuva emaplaadi asendamise eest saate osta uhiuue iPhone 12. Ja isegi natuke jääb.\nNiisiis on emaplaadi Mate 40 RS Porsche Design asendamine versioonis 12 GB RAM-i ja 512 GB välkmäluga hinnanguliselt 7699 jüaani (1165 dollarit). Kui Hiinas algab iPhone 12 maksumus 6299 jüaanist ehk umbes 955 dollarist. Emaplaadi Mate 40 RS Porsche Design asendamine 256 GB välkmäluga nõuab veidi vähem - 6699 jüaani ehk 1015 dollarit. Emaplaadi vahetamine on siiski haruldus, kus ekraan vahetub sagedamini. Selle protseduuri jaoks koos Mate 40 RS Porsche Design'i ja Mate 40 Pro + -ga küsivad nad 315 dollarit.\nHuawei Mate 40 Pro on odavam parandada. Ekraani asendamine maksab 255 dollarit, emaplaadi asendamine - 485–680 dollarit. Ja aku vahetamiseks küsivad nad ainult 30 dollarit. Kõigile esimestele Hiinas Mate 40 ostjatele on Huawei pakkunud eripakkumisi, mis hõlmavad tasuta aku vahetamist aasta pärast ostmist.\nSilte: Projektorid Ja Tv Pc Platvormi Digifoto\nLG ja Nokia kasutasid oma nutitelefoni kaamerate reklaamimiseks sama fotot\nYandex.Mapsis ilmusid jalakäijate marsruutide kohandatud fotod\nJaapani superarvuti Fugaku tugevdab oma juhtpositsiooni TOP500 nimekirjas\nHiiglane ja kääbus. Sony PlayStation 5 ja Xbox One X ühel fotol\n144 Hz HDR 400-ga Xiaomi kiire LCD-ekraan on nüüd saadaval kogu maailmas\nXiaomi asepresident tutvustab Redmi K20 Pro 960 kaadrit sekundis videosalvestust ja vetthülgavat katet\nHuawei kuulutas välja oma uue lipulaeva Mate 40 erinevate komponentide remondi hinnad. Ja siin paistab silma Mate 40 RS Porsche Design. Näiteks Hiinas asuva emaplaadi asendamise eest saate osta uhiuue iPhone 12.\nCopyright 2021 https://reviews4000.info Emaplaadi vahetamine Huawei Mate 40 RS Porsche Designis maksab rohkem kui iPhone 12 ostmine


Narva-Jõesuu linna kaasava eelarve menetlemise kord – Riigi Teataja\nNarva-Jõesuu linna kaasava eelarve menetlemise kord\nNarva-Jõesuu linna kaasava eelarve menetlemise kord - sisukord\n§ 5 Rahvahääletus ja rahvahääletuse tulemuste väljaselgitamine\nRT IV, 09.02.2019, 26\nVastu võetud 30.01.2019 nr 53\nMäärus kehtestatakse kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse § 21 lg 1 punkti 2 ning Narva-Jõesuu linna põhimääruse § 47 lg 3 alusel.\n(1) Käesolev määrus reguleerib Narva-Jõesuu linna eelarve koostamisel kaasava eelarve menetlusprotsessi.\n(2) Kaasava eelarve eesmärgiks on elanike kaasamine eelarve koostamise protsessi. Kohaliku kogukonna liikmetele antakse seeläbi võimalus linnaeelarve koostamisel teatud summa osas teha ettepanekuid linna elu edendamiseks ja osaleda hääletusel parimate ettepanekute väljaselgitamisel.\n(3) Kaasava eelarve objektiks on Narva-Jõesuu linnaga seotud investeeringuobjekt, tegevus või üritus, mis peab pakkuma avalikku hüve ja olema avalikus kasutuses ning objektist ei tohi tekkida järgnevate aastate eelarvetele ebamõistlikke kulusid.\n(4) Kaasava eelarve osa suurus määratakse igal aastal Narva-Jõesuu linna eelarves.\nNarva-Jõesuu Linnavalitsus (edaspidi linnavalitsus) tutvustab avalikkusele kaasava eelarve menetlemise protsessi ja eesmärki Narva-Jõesuu linna veebilehel ja kohalikus ajalehes, kutsudes elanike üles esitama ettepanekuid kaasava eelarve kasutamiseks määruses sätestatud tähtajaks.\n(1) Ettepanekute esitamise kuulutab linnavalitsus välja igal aastal hiljemalt 1.aprill.\n(2) Ettepanekute esitamise aeg peab olema vähemalt 30 päeva.\n(4) Ettepanekud vastavalt määruse Lisale esitatakse linnavalitsusele paberkandjal aadressil Koidu tn 25, Narva-Jõesuu linn, 29023 ning Pargi tn 2 Sinimäe alevik, 40101 või e-postiga aadressile info@narva-joesuu.ee.\n1) idee esitaja nime ja kontakte;\n2) idee nimetust, mis kirjeldab ettepaneku sisu;\n3) idee eesmärki ja olulisust (kirjeldus, missugusele vajadusele ettepanek vastab, missuguse probleemi lahendab);\n4) sihtrühma kirjeldust (kes saavad probleemi lahendamisest või uue võimaluse avanemisest otsest kasu, sihtrühma hinnanguline suurus, vanus jm olulised tunnused);\n5) eeldatav eelarve (idee teostamise hinnanguline maksumus).\n(7) Linnavalitsus avaldab esitatud ettepanekud Narva-Jõesuu linna veebilehel vähemalt 2.nädalaks.\n(1) Esitatud ettepanekuid hindab linnavalitsuse poolt moodustatav komisjon.\n(2) Komisjon hindab laekunud ettepanekuid järgmiste kriteeriumite alusel:\n4) kulutuste põhjendatus.\n(3) Ettepanekud, mis ei vasta käesoleva määruse paragrahvi 1 lõikes 3 ja paragrahvi 3 lõikes 5 nimetatud nõuetele, ületavad määruse paragrahvi 1 lõikes 4 nimetatud rahalist mahtu, kõrvaldatakse menetlusest.\n(4) Nõuetele vastavad ettepanekud avaldatakse linna veebilehel ja linna ajalehes ning pannakse rahvahääletusele.\n§ 5. Rahvahääletus ja rahvahääletuse tulemuste väljaselgitamine\n(1) Rahvahääletusel saab osaleda iga vähemalt 16-aastane isik, kelle elukoht on rahvahääletuse ajal Eesti rahvastikuregistri andmetel Narva-Jõesuu linnas.\n(3) Rahvahääletus viiakse läbi elektrooniliselt Narva-Jõesuu linna kodulehel 10 kalendripäeva jooksul.\n(4) Hääletamisel identifitseeritakse ennast isikutunnistuse või mobiil-ID-ga.\n(7) Rahvahääletuse tulemuse selgitab välja käesoleva määruse § 4 lõike 1 kohaselt moodustatud komisjon. Komisjon esitab tulemused kinnitamiseks linnavalitsusele. Tulemused avaldatakse linna ajalehes ja linna veebilehel.\n(1) Realiseerimisele kuulub üks või mitu paremusjärjestuses enam hääli saanud ettepanekut, mille eeldatav maksumus kokku ei ületa eelarves etteantud summat.