Клубът на биковете - Кристофър Смит\nОт години не бях чел хубав криминален роман. Имам почти всичко на Реймънд Чандлър и го считам за най-великия в този жанр. От друга страна трябва да отбележа, че "Клубът на биковете" от Кристофър Смит напомня сериозно на творбите на Джеймс Хадли Чейс и донякъде (в бруталните сцени) на произведенията на Мики Спилейн.\nВ този роман попаднах на изключително оригинално убийство. Жертвата умира публично, няма как да се посочи нападателят, а оръжията на престъплението са пред очите на всички.\nКристофър Смит е сериозен автор, който разкрива психологията на насилието извършвано от отрицателните герои:\n"Но не това прикова Марти към прага. Той се вкамени заради надписа с кръв над леглото на Ууд и сега в почуда разсъждаваше над неразгадаемостта на човешката душа и черния мрак, който може да се стаи в нея."\nВ "Клубът на биковете" се разказва какво би мгъл да постигне луд и отчаян човек с много пари. Той е поставил своето отмъщение в култ и въпреки, че би могъл да наеме поне десетина убийци плаща само на двама. Които обаче са най-добрите в бранша.\nИ те започват черната си жътва по най-садистичния, безмилостен и същевременно делови начин:\n"- Снощи единственото, което ми беше позволено да спомена за Ууд, бе, че главата и я няма на местопрестъплението и че ударът е нанесен професионално, каквото и да означава това, по дяволите. Има ли критерии за професионализъм при рязането на глави?"\nОт тази книга можем да научим доста за Уолстрийт. А също така, че прекаленото многото пари и власт понякога могат да премахнат абсолютно всякакви скрупули и задръжки. Изпитвам съжаление, че не съм чел "Пето авеню" от К. Смит, но се надявам скоро да поправя този пропуск.\nПонеже описанията в една книга са нейните багри, моля прочетете долните редове и си помислете колко автори на криминални романи са способни да ги напишат:\n"Беше като изтръгнал се от ада отломък.\nРъсещ огнени капки по стария мокет на стълбището, роялът се задържа за миг на най-горното стъпало, преди да се прекатури и да заподскача надолу. От него се разлетяха искри, а сградата се разтресе. Роялът набираше скорост. Това бе съпроводено с неописуемата какофония на хиляди едновременно изпълнявани ноти, късане на струни и разцепване на дърво. Тишината се разкъса от зловещ концерт, дирижиран от един луд."\nКристофър Смит ни превежда през кървав маратон, но в "Клубът на биковете" има поне няколко идеи, които изобщо не са свързани с насилието, а могат да се развият в самостоятелни книги. И това го прави вдъхновяващ писател.\nв септември 29, 2013\nПчелата - Оура Лов\nНа фона на ежедневието, заливано от вестници изпъстрени с писания за убийства, кражби, изнасилвания, на фона на книгите, които също са изпълнени с герои - трафиканти и убийци, романът "Пчелата" е един светъл слънчев лъч, който стопля, дава надежда за живот и обич, и убеждава, че любовта е безсмъртно чувство през вековете.\nКакто вселената се отразява в капчица роса, така в съдбата на главната героиня се оглежда ористта на човечеството.\nКнигата се чете леко и бързо и проследява преживяванията на Рая, която е устремена и целенасочена в своите действия. Когато обича, обича силно, но и своите разочарования изтърпява сама, без да обвинява другите, без да наранява.\nТази нежна, красива жена е достатъчно силна, не се спира пред никакви препятствия. Омъжва се и когато усеща, че любовта на Бен е недостатъчна, че той е слаб по характер и това е причина ту да се замогва, ту да губи материално, Рая по мъжки го подкрепя, бори се и мисли за семейството.\nГолямата любов, тази която нищо не може да унищожи е любовта и към Оуз. Рая е по-възрастна от него, той не е неин сънародник, но тя преодолява всички прегради - възрастови, етнически, религиозни и го обича, обича...\nРая възприема древните и мистични знания на шаманка от Гватемала, защото открива, че нейната душа, мисли, вълнения са възникнали още в дълбока древност и ще живеят, докато съществува човечество.\nДълбок драматизъм има в цялата книга, но той е предаден леко, разбираемо и успява да убеди читателя, че героинята ще е щастлива, защото е чиста и силна жена.\nКупете "Пчелата" тук:\nв септември 24, 2013\nСтогодишният старец, който скочи през прозореца и изчезна - Юнас Юнасон\n„Нещата са такива, каквито са. И каквото ще става, ще стане“\nЮнас Юнасон е роден на 6 юли, 1961 г. в Швеция.\nВ продължение на две десетилетия гради кариера като журналист, медиен консултант и телевизионен продуцент, докато не решава да обнови живота си.\nЗа щастие на литературата.\nПърво измисля заглавие, после се пристрастява към идеята си и създава ръкопис, продава цялото си имущество и се премества в малък град\nкрай езерото Лугано в Швейцария.\nОТ РЪКОПИСА СЕ РАЖДА ФЕНОМЕН.\n„Стогодишният старец, който скочи през прозореца и изчезна“\nе стопроцентов триумф в родината на Юнасон от 2010 г.,\nкогато заема позиция най-продаван роман.\nТвърди се, че само от реклама „от уста на уста“ в Швеция са реализирани повече от един милион копия!\nДнес тази блестяща историческа сатира е преведена на 35 езика и се радва на тираж от 4.5 милиона екземпляра!\nНе е тайна, че Юнасон живее на малък остров в провинцията, заобиколен от вдъхновението си,\nгарнирано с множество домашни любимци.\n(И вероятно кове формула за следващ шедьовър!)\n„Никога не се опитвай да надпиеш швед,\nосвен ако не си финландец, или поне руснак!“\nШведска награда - Swedish Booksellers Award (2010)\nГерманска награда - M-Pionier Preis (2011)\nДатска награда - Audiobook Award (2011)\nКанадска награда - Escapades (2012)\nПремиерата на едноименния филм в Швеция и Дания ще се състои на 25 декември, 2013 г., а през 2014 г. екранизацията ще забавлява публиката и в други европейски страни:\nХоландия – премиера на 6 февруари, 2014 г.\nФранция – премиера на 28 май, 2014 г.\nВ ролята на Алан ще се изяви 49-годишният шведски актьор Роберт Густафсон. Той е известен като изкусен интерпретатор, а сънародниците му го считат за най-смешния човек в страната!\n08.02.2013 г. Германското списание BuchMarkt избира Юнас Юнасон за писател на 2012-а година.\n14.01.2013 г. Роберта Силман завършва рецензията си за шедьовъра на Юнасон с думите: „Съпровождате Алан през цялото време и вместо накрая да се чувствате уморени, Вие сте превъзбудени от очарователния хумор. Юнасон доказва, че радостта и креативността имат място и в литературата на 21 век!“\nГардиан: „Стогодишният старец, който скочи през прозореца и изчезна“ е забавна, жизнерадостна книга, която чака с нетърпение да бъде превъплътена в road movie. Това е съвършеното четиво за уикенда, но ако пътувате със самолет, ще досаждате на своите спътници с неспирния си кикот. Юнасон е безспорен майстор на комичния сюжет.“\nНа 30 септември този щур роман, (достоен за филм на Уди Алън), омесен от палава фантазия, исторически фигури и много, много хумор, излиза на българския литературен пазар!\nПреводът на родното издание е дело на Елена Радинска.\n„Алан дори не беше наясно дали министър-председателят\nе ляв или десен. Беше или ляв, или десен. В края на краищата\nедно знаеше със сигурност: хората много държат\nда бъдат или едното, или другото...“\nВсичко започва със стотния рожден ден на Алан Карлсон.\nСлед дълъг и бурен живот той се озовава в старчески дом. Единственият проблем е, че доброто здраве не го напуска,\nа смъртта не бърза...\nДокато местният елит се събира на парти в негова чест,\nАлан предприема неочаквано и за самия себе си бягство, изобилстващо от приключения!\nПостепенно читателят научава, че той е бил в сянката на поредица ключови събития на 20 век! Съдействал е за създаването на атомната бомба, поддържал е приятелство с американски президенти (с Чърчил е пътувал на автостоп), с руски диктатори и китайски лидери... Да не споменаваме, че е бил в компанията на съпругата на Мао Цзедун!\nНеслучайно книгата на Юнасон се нареди в топ 10 на най-добрите книги в Амазон за 2012 г.\nВ младостта си бях доста безгрижен - носех в себе си нещо от характера на Алан. После дойде здравата работа, а с нея и семейни проблеми. И Алан си отиде. Но ето че експлоатирах този образ в цялата му жизненост, за да създам романа, от който се възхищавате...\n"– Парите, които току-що ми даде, с честен труд ли са спечелени?\n– Определено не – отговори Бени.\n– Полицията по петите ви ли е?\n– И полицията, и крадците. Но засега най вече крадците.\n– Какво се е случило с автобуса? Предницата му е напълно смачкана.\n– Блъснахме един крадец с пълна скорост.\n– Умря ли?\n– Не, за съжаление. Лежи в автобуса с мозъчно сътресение, пукнати ребра, счупена дясна ръка и голяма отворена рана на дясното бедро. Състоянието му е сериозно, но стабилно, както се казва.\n– И сте го довели със себе си тук?\n– Да, така се получи.\n– Има ли още нещо, което трябва да знам?\n– Ами може би, че по пътя сме убили други двама крадци, дружки на полуживия престъпник в автобуса. Всички те настояваха да си получат обратно петдесетте милиона, които се озоваха в нашите ръце.\n– Петдесет милиона?\n– Петдесет милиона. Минус някой и друг разход, включително и за покупката на този автобус.\n– Защо се придвижвате с автобус?\n– Защото отзад возим една слоница.\n– Казва се Соня.\n– Да, слоница.\nБосе остана безмълвен за известно време, след което попита:\n– И слоницата ли е крадена?\n– Не, не бих казал.\nБосе отново замълча. Накрая каза:\n– Пиле на грил с печени картофи за вечеря. Как ви звучи?\n– Това включва ли и нещо за пиене? – чу се един немощен глас от автобуса.”\nРецензия на "Младостта на магьосника" от Евгений Лукин\nНай-добрият съветски писател на хумористично фентъзи е Кир Буличов. Считам неговите разкази "Не ядосвай магьосника" и "Недостойният богатир" за шедьоври.\nЕвгений Лукин се е учил добре от Игор Можейко (Кир Буличов). "Младостта на магьосника" е книга написана в жанр карнавално фентъзи. Това е роман, който не може да четете без да се смеете:\n"- Моомент! - мефистофелски вирнал вежди, протръби старият чародей, - Да не съм те чул повече да ми сипеш тия словесни алабализми! Че като те подхвана... на майка ти у табутата, през седемте евфемизма, с трийсет и три епитета отзад, та у тълковния речник!"\n"Младостта на магьосника" от Евгений Лукин\nГлеб Портнягин е човек, който е нарушавал един-два закона свързани с отнемането на чужда собственост. Също така има вроден талант за правене на магии. Това е достатъчно старият чародей Ефрем Нехорошев да го вземе за чирак. Щом младият Глеб спокойно нарушава обикновените закони, значи ще може да пренебрегва и природните.\nПисателят Евгений Лукин демонстрира смайващи познания за астрологията, хиромантията, енергийните чакри и варенето на отвари. Също така има неповторим стил на писане предизвикващ смях у всеки интелигентен човек:\n"Няма такъв член в наказателния кодекс - авторитетно отбеляза сведущият Портнягин. - За магьосничество не опандизват.\n- Членове да искаш! - изпръхтя магьосникът. - Кой ще си играе да ти вади член за всеки отделен случай? Нашите как я карат? Ако си гангстер, те прибират за неплатени данъци, ако псуваш на обществено място - за разгласяване на държавни тайни."\nЧели ли сте "Азазел" от Айзък Азимов? "Младостта на магьосника" малко прилича на нея. Множество хумористични разкази за магии завършващи с невероятен и абсолютно неочакван край.\nДопълнително удоволствие доставя фактът, че пред всяка история има мото от народна песен, световен класик, или автор напълно неизвестен на българските читатели. По това книгата ми напомни на "Вечери в селцето край Диканка" от великия Н. В. Гогол (да не се бърка с Гугъл :)\nПо мое лично мнение Евгений Лукин е прочел повече книги отколкото има в Библиотеката на Конгреса. Също така знае повече за етимологията от всеки средностатистически професор, който я преподава в университет. Достатъчно е да спомена само няколко от имената на героите за да се усмихнете: Рая Земнова, Родион Незлобин (петкратен шампион по смесени бойни изкуства), а също и Егрегор Жругрович Двоеглазов.\nЛукин е оригинален и изковава нови думи като "клептокинеза". Също така измисля свръхестествени създания, които не съществуват в руския или който и да е фолклор.\nНека се развеселим в самия край на статията със следния цитат:\n"...- Такива магии се правят на глас и с музикален съпровод... - той посочи, без да гледа към ъгъла, където се валяше прашасал и занемарен туктук, местна разновидност на тамтама, само че с малко по-приглушен звук."\nКупете Младостта на магьосника на този адрес:\nв септември 21, 2013\nЕтикети: Евгений Лукин, Колибри\nЗа честта на кралицата - Дейвид Уебър\nОтдавна не бях чел витиевата и многопластова космическа опера написана в стил "Игрите на Вор" на Лоис Макмастър Бюджолд.\n"За честта на кралицата" от Дейвид Уебър впечатлява не само с различните интриги и манипулативни действия, но и с научната си обоснованост. В крайна сметка всички знаем, че фантастиката е науката на утрешния ден. Ето защо лично за мен е много важно да открия в дадена книга достоверно описание на придвижването на космически кораби с надсветлинна скорост.\nРазбира се острият и умозрителен диалог също не е за пренебрегване. Освен това разкрива отношението на героите към политиката като цяло:\n"- Простете, сър - каза сковано тя. - Имах предвид, че политиците се интересуват повече от пари и бизнес империи, отколкото от истинската си работа."\nЖенските образи в книгата са реалистични и са пресъздадени филигранно със своите желания, въжделенеия и мечти.\nВ описанията на цели мигриращи раси със свои фанатични религии открих влияние на "Хиперион" от Дан Симънс, а също така в по-малка степен и на епоса "Дюн" от Франк Хърбърт.\nТъй като политиката е актуална тема нека се върнем на още едно изказване за нея:\n"- Не ще да е само "мъничко", но... От друга страна аз не знам почти нищо за дипломацията. Опитът ми се изчерпва с местните политици, а знаете какви са те - гадняри от първия до последния."\nЗа честта на кралицата, Дейвид Уебър\nС тези многозначителни и всеобхватни думи авторът буквално убожда проблема с игла, или казано на латински - rem acu tetigisti.\nГлавната героиня капитан Хонър Харингтън е много силна, умна отдадена и смела жена. За съжаление на планетата Грейсън отношението към дамите е меко казано нетолерантно.\nОт друга страна всеки, който е чел разказа „Глупавата марсианка“ от Джон Уиндъм знае, че силното подценяване и прояваването на неуважение спрямо жените може да доведе до опасна, дори смъртоносна развръзка.\nКосмическите битки в книгата внушават страхопочитание:\n"Няколко лъча изплющяха по страничния щит на "Давид". Той ги огъна и разгради, разкъсвайки фотоните им, а радиационното екраниране от вътрешната страна на клина отне още от силата им, но не достатъчно."\nДостави ми удоволствие да чета за щурмоваци, крайцери, супердреднаути и разрушители. Съжалявам, че съм пропуснал първата част от поредицата за Хонър - "Гарнизон Василиск".\nБих желал да ви предложа и едно кратко изречение относно военната йерархия:\n"А когато командващият офицер не е на кеф, подчинените му стъпват на пръсти."\nВпрочем самото заглавие на книгата представлява умела игра на думи. Хонър на английски означава чест, а също така е и името на главната героиня.\nЕдно последно майсторско парче от хумора на Дейвид Уебър:\n"- Най-добрият дуелист на света не се бои от втория най-добър, а от най-лошия дуелист на света, защото идиотът е непредвидим."\nКупете "За честта на кралицата" на този адрес:\nв септември 18, 2013\nКонкурс за фантастичен и фентъзи разказ\nИздателство „Колибри“, клуб „Галактики“, българският фензин „Шадоуденс“ и „Книголандия“ обединяват усилия с цел популяризиране и насърчаване развитието на фентъзи и фантастичния жанр в България!\nОбявяваме провеждане на ежегоден конкурс за фентъзи и фантастичен разказ! Набирането на разкази от първия кръг приключва на 16 октомври 2013. Всички текстове, подадени след 24:00 часа на тази дата, автоматично ще бъдат прехвърлени за участие в следващото издание (кръг) на конкурса.\n- В конкурса могат да участват само ентусиасти, които: владеят добре български език; имат продуктивно въображение; умеят да пишат. Текстове, които не са граматически и стилистично издържани, няма да бъдат оценявани.\n- Като обем разказите не следва да надвишават 10 000 знака (с отстоянията). По-дългите текстове ще бъдат дисквалифицирани автоматично.\n- Всеки участник има право да изпраща само по един разказ за всеки кръг на конкурса.\n- Очакваме предложенията Ви в електронен формат, word файл, на електронен адрес: svetlyo@colibri.bg. Не пропускайте да отразите трите си имена, подходящ електронен адрес и телефон за контакт.\n- Предвидени са награди (книги!) за първо, второ и трето място. Разказите ще бъдат публикувани на фейсбук страницата на клуб „Галактики“, в интернет фензин „Шадоуденс“, както и в специална секция на сайта на издателството.\n- В рамките на регулярните срещи на клуб „Галактики“ ще Ви запознаваме с разказите-победители, ще връчваме наградите от съответния кръг на конкурса, ще отбелязваме и оказваме чест на всички участници.\n- Всеки участник в конкурса ще получава лично по имейл кратки бележки върху текста, аргументиращи решението на журито.\n- Резултатите от конкурса и имената на победителите ще бъдат публикувани в изданията на медийните партньори на клуб „Галактики“, а най-впечатляващите умотворения ще намират място в ежегодна електронна антология „Галактики“.\nОрганизаторите са водени от стремежа да насърчат колкото може повече млади хора не просто да четат и пишат с удоволствие, но и да развихрят въображението си с идеята да достигнат до поклонниците на фантастичния и фентъзи жанр!\nХристо Блажев, „Книголандия“:\n„Сигурен съм, че огромно множество таланти са изгубени за литературата, защото не са били оценени или открити навреме - или защото не са получили нужната подкрепа и потвърждение, че ги бива в това чудно и невероятно нещо - писането. Сигурен съм, че в България има автори на фантастика и фентъзи, които с много труд и себеотрицание могат да се мерят с големите, чиито книги чакаме с нетърпение. Този конкурс е една малка стъпка, но тя може да е първата стъпка на автори, които ще напишат прекрасни неща с мощта на въображението си. Мечтая да открием такива и знам, че ги има някъде там.“\nАндрей Велков, идеен създател на поредицата „Галактики“:\n„Давам шанс на абсолютно всеки, който пише в жанра. Прекарал съм много часове в четене на изпратени до „Колибри“ фантастични произведения. Искам един ден в ръцете (или на екрана ми) да попадне българският Абъркромби, Линч, Рутфъс, Брет или Бъчър и тогава ще дам всичко от себе си той да бъде издаден не само на български, а и на други езици. Всеки може да се свърже с мен на електронната поща на издателството.“\nЕмануил Томов, Shadowdance.info:\n„Българската общност на фентъзи и фантастичния жанр е една от най-отдадените читателски общности. Традициите й, включително писателските, се простират десетилетия назад. Понастоящем нейните членове се нуждаят от събития и традиции, които да ги свързват и сплотяват. Конкурсът на „Колибри“ предлага прекрасна възможност феновете на фентъзи и фантастика в България да се открият взаимно и да се опитат да осъществят своя творчески потенциал.“\nСветлозар Желев, издателство „Колибри“:\n„За нас е изключително важно да се популяризира литературата, да се работи за създаването на истински литературен контекст в България. С издаването на книги на автори като Робърт Шекли, Саймън Мордън, Питър Брет, Октавия Бътлър, с традицията, която наложи клуб „Галактики“, ние работим именно в тази посока. Конкурсът ще даде публичност на най-въздействащите разкази в жанровете фантастика и фентъзи и възможност те да достигнат до максимален брой читатели. В България има чудесни автори и ние сме убедени, че те трябва да намерят своята публика.“\nОсвен в София, клубът ще организира събития в Пловдив и в други градове в страната. Желаем успех на всички участници! Събитието във фейсбук: https://www.facebook.com/events/287562184718407/\nРоуз и изгубената принцеса - Холи Уеб\nЕдва сразила злата вещица, и на Роуз вече й предстои ново приключение.\nОктомври е, а вали сняг като посред люта зима. Може ли това да не е магия?\nРоуз вече е чирак на главния магьосник на краля, а да съчетаваш ученето и работата може да бъде много уморително. За капак любимата принцеса на страната изчезва и никой не знае къде е. Злите езици настройват хората срещу магьосниците, а кралят моли Роуз за помощ, преди всичко да бъде окончателно изгубено. Включете се във второто завладяващо приключение с Роуз!\nХоли Уеб - „Роуз и изгубената принцеса“\nОблегната на прозореца, загледана в последните изсъхващи листа на глицинията, която пълзеше по стената, Роуз се наслаждаваше на допира на гладкото и хладно стъкло до бузата си и на тишината.\nЕдна бяла глава настойчиво я бутна по ръката и я накара да подскочи. Гус се промъкна в скута й и започна да меси усърдно с лапи престилката й, все едно беше тесто и той бе решен да постигне точната му твърдост.\n– Застудява вече – отбеляза той, когато най-сетне приключи и седна. – Мирише ми на сняг.\nРоуз премигна учудено.\n– Сериозно ли говориш? Още сме октомври. Не е ли рано за сняг?\nГус се намести удобно по гръб и се прозя, показвайки ярко розовия си език и остри като на акула зъби. Коремът му – закръглен, мек и пухкав – беше ограден с изящно увиснали лапи. Роуз се изкушаваше да го погали, но подозираше, че Гус ще я одраска, ако си позволи такава волност.\n– Разрешено ти е, ако ти се ще – изпреде котаракът, отваряйки за миг оранжевото си око. – Настроен съм толерантно.\nРоуз се ограничи с погалване на една от кадифените лапи с опакото на ръката си и въздъхна.\n– Какво има? – попита Гус, този път отваряйки синьото си око само за секунда.\n– Нищо, просто съм уморена... – измърмори Роуз.\nГус изсумтя раздразнено и отвори и двете си очи, за да я изгледа с укор.\n– Сама си си виновна, с твоя невъзможен инат. Никога няма да разбера защо настояваш да работиш като прислужница, когато се опитваш да бъдеш чирак на магьосник. Трябва да избереш едно от двете.\nРоуз не отговори. Гус не го казваше за първи път и днешната умора я накара да се запита дали не беше прав. Той много често се оказваше прав благодарение на естествената си котешка хитрост, подсилена от яка доза магия. И все пак беше странно да те съветва котарак.\n– Видя ли! Прав бях – измяука Гус победоносно и се изправи в скута й, като се подпря с предни лапи на стъклото.\nРоуз, която до този момент беше гледала с невиждащ поглед през прозореца, се сепна и се вгледа в дърветата в градината на площада. Небето беше избледняло и серпентини от едри снежинки се спускаха бавно надолу.\n– Сняг! Вали сняг! – нахлу Фреди в стаята, блъскайки вратата. – Виждате ли? Силен сняг. И няма да се стопи, достатъчно студено е.\nРоуз го погледна учудено. Тъмните му очи блестяха от вълнение, бузите му червенееха, като че ли беше тичал по стълбите. За един сняг, на който Роуз не виждаше за какво толкова да се радва. Вярно, че беше красив, но имаше и нещо страшно в него – в падащите снежинки сякаш се криеше някаква ужасяваща неизбежност, която заплашваше, че те ще продължат да падат, каквото и да става, и ще задушат всичко, което се опита да им попречи. Роуз потрепери ядосано. Ама че глупости. Това си беше просто сняг. Нормално за сезона, нищо повече.\n– Не се ли радваш? – намръщи се леко Фреди. – Вали сняг! – Лицето му светна – изглежда, не можеше да произнесе думата сняг, без да засияе.\nТой притисна длани към прозореца и се втренчи жадно в танцуващите снежни перушинки под недоверчивия поглед на Роуз. Защо се вълнуваше толкова? Сняг валеше всяка година, доколкото й бе известно. За сирачетата в приюта снегът не носеше никакви удоволствия. Той носеше единствено такъв студ в общата им спалня, че те си лягаха със съседчетата, за да треперят заедно. А водата, в която перяха, замръзваше. Когато сирачетата вървяха по снега към църквата, никой не хвърляше снежни топки, само краката им се измърсяваха от кишата, която се просмукваше през кърпените им обуща. В това сигурно е разликата. За Фреди вероятно снегът означаваше бой със снежни топки, возене с шейна и каране на кънки върху красиво замръзнало езеро. И вероятно пиене на какао, като се прибере.\n– Изглежда много студено – попари ентусиазма му тя и той поклати глава.\n– Ех, Роуз, как можеш да разваляш така удоволствието на хората! – упрекна я Фреди, който не можеше да откъсне очи от снежинките.\nРоуз се усмихна. Фреди нямаше никаква представа колко му бе провървяло, колко привилегирован бе от съдбата и това понякога я дразнеше. Ала всъщност вината не бе негова. Просто му се бе паднало да се роди такъв – в семейство, потомствено надарено с магия. И с пари. Също както на нея й се бе паднало да се роди в толкова бедно семейство, че да не могат да я отгледат. А може и да не е имала семейство, нищо не се знаеше. Може майка й да е била самотно момиче, да е намерило някъде стар кош за риба и да е решило да го използва за подслон на бебето, което изоставило в църковния двор. Когато не страдаше от изтощение, Роуз също се чувстваше привилегирована. Бяха я взели от приюта на много по-малка възраст от повечето момичета, за да я обучат като прислужница в лондонския дом на господин Алоишъс Фонтейн, главния магически съветник на кралската хазна. Роуз беше във възторг. Беше си мечтала за това – да намери истинска работа, да не зависи от милостиня, а да си печели хляба. После стана ясно, че и тя е надарена с малко магия и всичко се промени отново. Изглеждаше странно, че двама души с такова различно детство бяха взети да се учат като чираци заедно. Роуз не беше социално равна с Фреди и най-вероятно никога нямаше да стане. Ала тя беше по-добра от него в голяма част от магическите неща. Това също беше трудно да се повярва, защото почти със сигурност означаваше, че поне единият от родителите й е бил магьосник. Откакто господин Фонтейн й го беше обяснил внимателно по време на първия им урок по магьосничество, тя бе започнала да се замисля за родителите си много повече отпреди. Вече знаеше нещо за тях. Или поне за единия от тях. Единственото, което знаеше преди, бе, че може да има нещо общо с рибите. Да получиш в наследство магия беше много по-интересно от това да наследиш риба. Докато беше в приюта, не се беше отдавала на отвлечени мечти за родителите си, както правеха много от приятелките й. Не, много по-добре бе да разчита на себе си, както винаги. Нямаше смисъл да губи време да си блъска главата над това – никога нямаше да намери отговори на въпросите си. Освен ако не успееше да ги открие с магия, разбира се. Една от новите й способности беше да прави картинки по лъскави повърхности. Някои от картинките бяха истински, а други бяха – Роуз не беше сигурна какви. Може би в тях имаше все нещо истинско, иначе не биха й се явили.\nБи ли могла да види родителите си? Ако напрегнеше всичките си сили и ако намереше правилното място да ги потърси, щеше ли да й се удаде? И дали изобщо искаше да го направи? Роуз не беше сигурна дали искаше да разбере защо я бяха оставили върху паметника на падналите войни. Току-виж излезе, че не са я харесвали. Или че нещо ужасно им се е случило. Ала колкото повече научаваше за магическата си дарба, толкова по-интригуваща ставаше семейната й история. Когато останеше сама в работилницата на господин Фонтейн, тя все се заглеждаше в огледалата, в сребърните купи, в онзи странен седефен лист... Знаеше, че може да ги види в тези предмети, стига да се решеше да опита.\n– Къде ли се бави? Искам да изляза, преди да се мръкне. Имаш ли представа къде е, Роуз? Роуз! – Фреди повиши тон и Роуз се стресна виновно и откъсна очи от хипнотизиращите я снежинки.\n– Къде е господин Фонтейн? – попита нетърпеливо Фреди. – Вече е три и двайсет. Къде се бави? Казвай, Роуз, нали в кухнята всичко се знае. Къде е той?\n– Беше поканил гостенин от двореца за обяд. Госпожица Мостинг беше откачила, а ние с Бил трябваше да излъскаме среброто вчера. Тя го провери след това. Дори и съдовете, които никога не се използват, като странната чаша с мустаците.\nВ гласа на Роуз прозвучаха нотки на недоволство. Бил, чиракът лакей и момче за всичко, й беше доверил през първия й ден, че всичко сребърно трябвало да се лъска всяка седмица, но той никога не го правел, само в много специални случаи. Посетителите от двореца, дори да не бяха членове на кралското семейство, очевидно трябваше да се третират като такива, което означаваше, че всичко трябва да блести.\nФреди се замисли.\n– Интересно кой ли е? Братовчед ми Рафаел е личен помощник в кралския двор и аз познавам някои от служителите.\nРоуз се ококори.\n– Братовчед ти работи в двореца! Какво прави личният помощник в кралския двор?\n– Това, което никой друг не иска, според Рафаел – изсумтя Фреди. – Но той си пада малко тъпичък. Много е отнесен, а дори не е магьосник. Роднина е по майчина линия.\nРоуз не можа да се въздържи да не се разсмее. Ако Фреди смяташе някого за глупак, той би трябвало да е пословично бавно загряващ. Фреди се бе оставил нарочно да падне по стълбищата, за да провери дали може да лети. (Беше успял почти да литне, но все пак си беше щуротия. Беше се оправдавал, че го е направил в духа на научното изследване и че учените трябва да са готови да поемат рискове. Но за Роуз това си беше чиста идиотщина.) И ето че Фреди повдигна интересен въпрос.\n– Значи, майка ти не е магьосница, така ли? – полюбопитства тя. – Само баща ти?\n– Да – усмихна се Фреди. – Но мама обича магията. Когато я ухажвал, баща ми е накарал рози да пораснат от килима в гостната на баба и дядо, и тя е приела предложението му за женитба веднага. Не че би могла да му устои и без това – побърза да добави той. – Татко има разкошни бакенбарди.\nРоуз се заля от смях. Тя си представяше, че бащата на Фреди прилича много на сина си – гладък, дребен и рус – но с разкошни бакенбарди във формата на овнешки пържоли.\n– Престани, Роуз. Чувам, че Фонтейн се връща – намръщи се Фреди, докато тя продължаваше да се смее на стола пред прозореца, и поклати неодобрително глава.\nРоуз се изправи на стола и пое дълбоко дъх, но не можа да отпъди образа на рошавия Фреди. Най-сетне дръжката на вратата се завъртя, отвлече вниманието й и тя подскочи от вълнение. Направо обожаваше уроците по магия, колкото и да бе уморена, и господин Фонтейн беше обещал да ги научи на истинско заклинание днес. Роуз заби нокти в дланите си. Искаше й се да бъде въздържана като Фреди, който би предпочел да хвърля снежни топки навън, вместо да учи магия, но едва се удържаше на едно място. Осъзна, че долавя миризмата на господин Фонтейн, когато вратата се отваряше. Смесица от дим на пура, много скъп одеколон и в добавка – мощна, смъртоносна, чудесна магия...\nСамо седмица беше изминала, откакто Роуз, Фреди и разглезената като малка принцеса дъщеря на господин Фонтейн, Изабела, бяха провели бойна операция, за да спасят една от приятелките на Роуз, която бе изчезнала от приюта. Фреди и Роуз не искаха да вземат Изабела, но тя можеше да бъде много убедителна, защото съчетаваше обичайния талант на едно разглезено дете с богатото си магическо наследство. Беше извънредно трудно да й се каже „Не“ и повечето хора не си правеха излишен труд. Мейси беше отвлечена от друга магьосница, зла ненормална жена, която се мъчеше да открие тайната на вечния живот, като пиеше кръвта на деца. Както господин Фонтейн им беше обяснил впоследствие (покрай строгите предупреждения никога повече да не правят подобни безумни глупости, без поне да го предупредят), изследвания от този характер помрачават ума на хората. Магьосниците, които се опитваха да придобият власт над живота и смъртта, изгубваха изцяло разсъдъка си. Пощуряваха за трима, както се изрази господин Фонтейн.\nГоспожица Клюнър беше още по-откачена и от това. Беше мръднала дотам, че не се спираше пред извършване на убийство и прерязваше китките на деца, за да им взима кръвта за дяволските си цели. Нямаше дори сърцето да ги убие, без да ги мъчи, а ги държеше в мазето си полуживи, за да ги дои като крави отново и отново, и отново. Беше пила от кръвта на Мейси и на петнайсет други откраднати деца. Готвеше се да го направи и с Роуз, Фреди и Бела, но за щастие, те успяха да избягат, преди тя да ги се заеме с тях с блестящия си сребърен нож.\nРоуз беше използвала магията си, за да спаси Мейси и другите, но това й струваше разкриването на тайната й. След като с Фреди се върнаха победоносно вкъщи, следвайки тълпа от парцаливи изгубени деца, тя не можеше да я крие повече. Особено щом Фреди и Гус бяха изплюли камъчето пред господин Фонтейн и той настоя тя да му стане чирак. Беше невероятно преживяване за цели два часа горе в гостната. Господин Фонтейн се съгласи тя да продължи да бъде и прислужница. Роуз не искаше животът й да се промени напълно. През цялото време в приюта беше мечтала да си намери работа и да изкарва парите си, да не живее от подаяния. Не можеше да се откаже от това тъй бързо.\nНикой от прислугата не си легна – не можеха, дори да искат, защото гостната беше пълна с откраднати деца и полицията постоянно искаше чай, колкото и да напредваше времето. Госпожица Мостинг, икономката, седеше в стаичката си и правеше списъци на домовете, които биха могли да вземат сирачетата и децата от улицата на работа, а госпожа Джоунс, готвачката, и Сара, прислужницата в кухнята, правеха планини от сандвичи. Госпожица Клюнър беше хранила децата в мазето си, но само като им подхвърляше по два хляба на ден. Първата партида сандвичи, които госпожа Джоунс изпрати на горния етаж, изчезна за секунди, и сега тя си мислеше, че може би ще се наложи да опекат още хляб.\nБил го нямаше. Заедно с ратая в конюшнята бяха изпратени да предадат съобщения на родителите на децата, които бяха откраднати от домовете им. За него нямаше да бъде новост и без това. Той беше видял Роуз в действие, когато бе правила магии, без да иска, и отначало й се беше разсърдил много. Сега обаче й прости, особено след като се оказа, че едно от децата, спасени от нея, беше негов приятел от „Свети Вартоломей“, приюта за сираци, разделен само с една стена от мястото, където Роуз бе живяла. Тя беше спасила Джак и Бил беше готов да бъде по-снизходителен към нея. Сюзан, старшата камериерка, която прекарваше голяма част от времето си (много повече от времето, което прекарваше в работа) да вгорчава живота на Роуз, вдигна поглед към нея, когато влезе в кухнята.\n– Реши се, значи, да слезеш долу и да свършиш малко работа, вместо да се мотаеш в краката на хората горе? Бил каза, че си ходила да се биеш с някаква магьосница! – присмя се Сюзан. – Няма начин да не те уволнят. – Тя бе принудена да се включи в правенето на сандвичи и държеше нож за мазане на масло, който размаха към Роуз с блеснали от радостно вълнение очи. Много обичаше да натопява хората.\nРоуз се вгледа в нея. Сюзан имаше хубаво, но войнствено лице, което в момента беше разкривено от яд и ревност. За първи път Роуз забеляза, че бръчките на кисела гримаса започваха да се врязват около устата и носа на старшата камериерка.\n– Господин Фонтейн ме покани да остана – промърмори тя, извъртайки поглед настрани.\n– Роуз, защо се забави толкова? – погледна я загрижено госпожа Джоунс над купчина от скъпоценните й буркани със сладко. – Не дойде за вечеря и ние се притеснихме. Помислих, че може да си се върнала в приюта заради някои хора тука, които не се държат с теб така, както би трябвало.\nГотвачката остави бурканите върху кухненската маса и стрелна с поглед Сюзан, която най-спокойно облиза маслото от пръстите си.\n– После пък се прибра с господин Фреди и госпожица Изабела! Къде ти е умът, Роуз? Никога не разрешавай на тези странни деца да те изнудват да правиш бог знае какво!\n– Не са ме изнудвали... – подхвана Роуз, но спря, защото не знаеше как да обясни. Освен това почувства, че у нея се запали искрица яд, която взе да расте и й пречеше да бъде учтива. Фреди и Бела не бяха странни. Е, добре, може би бяха – всъщност, разбира се, че бяха! Но не повече от нея самата! Кое ли вече може да се нарече нормално, щом едно малко недохранено просяче от приюта за сираци се оказва магьосница?\n– Ти си прислужница, скъпа Роуз. – По лицето на госпожа Джоунс се бе изписала тревога и Роуз забрави за моментния си яд. Не искаше госпожа Джоунс да има такъв вид заради нея. Готвачката се беше държала много мило с нея от първия ден. – Не се свързвай с тези деца. Не забравяй, че те могат да ти докарат уволнение само с една дума! Само едно оплакване, Роуз, и после какво ще стане с теб? Бъди внимателна, скъпа. – Бузите на госпожа Джоунс пламтяха от искрено безпокойство.\nГоспожица Мостинг се появи на вратата от коридора, който водеше към нейната стая, двора и конюшнята. Сюзан изведнъж се зае пак да маже хляб с масло, а Роуз се огледа наоколо да вземе нещо и да се опита поне да си придаде вид, че работи. Госпожица Мостинг не се страхуваше от магията. Тя имаше много повече вземане-даване с господин Фонтейн в сравнение с останалите от прислугата и винаги бе смятала, че Роуз не е случайно момиче.\nв септември 17, 2013\nКнига първа от "Кодексът Алера" - Фуриите на Калдерон от Джим Бъчър\nДжим Бъчър е индивидуално оригинален. Имам предвид, че не се стреми да пише както другите автори. Напротив, голяма част от писателите на фентъзи се опитват да творят като Джим.\nПредставете си кралство, в което по-голямата част от хората могат да призовават различни фурии - на водата, на огъня, на дървото, на въздуха и на метала. Те биха били наистина могъщи, нали? От друга страна според законите на природата и естествения подбор хищните създания в това кралство също са надарени с магически сили.\nВсичко това е допълнено от неподправеното умение на Бъчър да пише хунористични диалози:\n"- Ото - промърмори Алдо. - използвай главата си за нещо различно от закачалка за шапката ти."\nФуриите на Калдерон, Джим Бъчър\nДопълнително удоволствие доставя фактът, че Джим се е учил от най-добрия в жанра - Робърт Хауърд. Бъчър е заимствал от Хауърд нещо съвсем малко - по-голямата част от героите в книгата са с латински имена. Все едно четем за една древна, но невероятно магическа Римска империя. Има легиони, кохорти и центурии, но също така има и ветрогони, марати и стадомори. Няма да издавам прекалено много за да не ви лиша от удоволствието сами да разберете какво означават последните няколко думи.\nПоканите за дуели (магически или не) са съпроводени с обиди и лични нападки на най-високо ниво:\n"Фиделиас се усмихна.\n- Позволете да добавя, ваше превъзходителство - каза той на Каликс, - че смърдите като овца, говорите пълни глупости, а от отровата в думите ви по устата ви избива пяна. А също, че червата ви са пожълтели от жлъч като пролетни нарциси."\nИнтересно е, че фуриите дават на призователите си различни умения. Примерно владетелите на водата могат да лекуват, а тези на въздуха - да подслушват. Също така магьосниците придобиват определена форма на емпатия - способност да долавят чувствата и страховете на хората около тях, а също така и да им внушават такива.\nВъв "Фуриите на Калдерон" рицарските родове с най-чиста и благородна кръв се наричат Феро, Игнус, Аква, Тера и Фауна.\nОсвен, че е добър познавач на латинския език в тази книга Джим Бъчър демонстрира, че е човеколюбец и философ:\n"- Човекът е в основата на всичко. Нито кралство, нито идеал биха съществували, без хората да вярват в тях. Да го подкрепят. А кралството съществува, за да защитава хората. Струва ми се малко нелогично да жертваш хора, за да защитиш него."\nКупете Фуриите на Калдерон тук:\nв септември 15, 2013\nЕтикети: Фуриите на Калдерон\nНовият брой на списание "Дракус"\nНовият брой на фантастичното списание "Дракус" е вече на пазара. Съдържа само истории на български автори и един разказ от Робърт Хауърд.\nв септември 14, 2013\nЕвгений Лукин - „Младостта на магьосника“\nКакто се полага на същински интелигент, в дни на безпаричие Аркадий Залуженцев потъваше в мрачни мисли за ограбване на банка. Приблизително със същия успех някой изпечен касоразбивач, останал на сухо, можеше изведнъж да се замисли дали пък да не вземе да защити дисертация.\nМежду другото, Аркадий така и не успя да защити дисертация. Издъни се с темата. „Алиментарият маразъм в приказен дискурс: креативен фактор за изграждане на национален архетип“. Самото изследване на образа на Иванушка Глупака от ракурса на детското недохранване не срещна никакви възражения, но в заглавието на темата по случайност се вмъкнаха две-три разбираеми думи, което в очите на атестационната комисия граничеше с разгласяване на военнопромишлени тайни.\nНад парковите алеи потръпваше листакът. Префърцунена чугунена ограда се диплеше пред тумбестите бели колони на учреждението, на което мислено посегна Аркадий Залуженцев. Впрочем не посягаше вече.\nГрешка беше да идва тук. Уби мечтата. Как хубаво, дал воля на въображението, се разправяше в домашни условия със сейфовите архетипи – и колко надменно, недостъпно го гледаше през засуканите чугунени отливки твърдината на банката наяве! Нажаленият Аркадий веднага си спомни, че и бандитският занаят не му е ясен, и духом е плах, и тялом е като хербаризиран скакалец.\nЗа всичко, естествено, бяха виновни родителите му, които от назадничавост или от стиснатост бяха подарили на малкия Аркашка кубчета с букви вместо компютър и бяха изоставили детето насаме с прашната дядова библиотека. Явно не бяха наясно с предупреждението на Лесков, повторено по-късно и от Честъртън, че самостоятелното четене е занимание опасно. Вярно е, че и двамата класици са имали предвид само Библията, но казаното от тях е приложимо към всяка друга книга. Без обяснения от наставник наистина постоянно рискуваш да разбереш всичко така, както си е написано. Поклон, дълбок поклон пред ония, които ни водят към единомислие, тоест към една обща мисъл за всички, ама просто няма как да държиш всички под око. Само за момент затворете очи и си представете в какъв достоен за съжаление вид ще залегне нашето славно минало в главичката на малолетен читател, когото са забравили да предупредят, че „Война и мир“ е патриотично произведение, а Наташа Ростова е положителна героиня!\nПак добре, че повечето подобни екземпляри са обременени с морал и лесно стават плячка на обществото, а не наопаки. Лошият навик да ровят в същината на прочетеното е съсухрил и набръчкал техния мозък. А можеше да е гладък, налят като ябълка…\nПред пейката дефилира дама със слушалки в ушите.\nЕто ви диаметрално противоположен пример! Последна дума на техниката – търкаля импулса из двете полукълба и напълно те освобождава от необходимостта да мислиш самостоятелно. Един вид профилактичен масаж, за да не отмират клетките. Удобно нещо, а в наше време – направо необходимо, като се има предвид нарасналата мощност на високоговорителите, в резултат от която всеки първи изпитва натоварване в черепа, сравнимо с това на професионален боксьор в битка за титлата. Какви ти тук мисли!\n„Сбърках, че седнах тук – сепна се Аркадий. – Сигурно пред банката има камери за видеонаблюдение…“\n– Отвън са само две – полугласно се обади някой до него.\nТам, където другите потръпват, Залуженцев примираше. И сега примря. После дръзна да извие поглед и видя, че на другия край на пейката седи и също тайно го поглежда късо постриган як младеж. Трябва да беше се настанил, докато Аркадий гледаше подир дамата със слушалките.\n– Какво… имате предвид, извинете? – заекна хванатият натясно злоумишленик.\n– Очи различни, това имам предвид – поясни неочакваният съсед. – Две са на входа. Но наблюдават само тротоара отпред…\nСлед тия убийствени думи Аркадий изгуби контрол над собственото си лице. Субекти с подобни физиономии трябва незабавно да бъдат заключвани с белезници. Проникването на събеседника в мисълта му по-скоро ужаси, отколкото учуди Залуженцев: младият мъж явно имаше връзка с органите за сигурност, а е знайно, че от тях всичко може да се очаква. Както повечето културни хора, Аркадий с негодувание отхвърляше битовите суеверия, но пламенно и безусловно вярваше в инферналната същност на спецслужбите.\n– Ама вие… надявам се… не сте решили…– нервно се захили изобличеният, – че бих си мислил реално…\nМладежът стана, но само за да се премести по-близо.\n– Въздух ли засмукахме? – съпричастно попита той.\nНа Аркадий наистина не му достигаше въздух, беше сигурен, че ей сега иззад тъмнозелените гъсти храсталаци от двете страни на алеята ще наизлязат още неколцина набити момчета с издадени напред брадички и ще започне задържането под стража…\n– А падаш ли си заедно да извъртим една далавера? – едва стигна до слуха му следващият интимно зададен въпрос.\nОтговорът се забави. Отстрани изглеждаше, сякаш Аркадий Залуженцев сериозно обмисля направеното предложение. Всъщност то просто отказваше да се побере в акъла му. Но най-сетне се побра.\n– Не – побърза да отрече той. – Аз… такова… съм вълк единак, аз… Освен това, да ви кажа честно – излъга той, – банките не са ми по специалността…\nИли не излъга? Май не можеше да се нарече лъжа…\nВъв всеки случай беше дяволски поласкан. Бяха го взели за свой!\nМладежът го изгледа изумен.\n– Ей, чш, единака! – сряза го той. – Да не са ти гръмнали бушоните? – намръщи се, помълча известно време. – Така, чувай сега… Трябва да се отвори един скришник… извън града е.\n– Чий скришник? – угоднически попита засраменият от отпора Залуженцев.\n– Балиго чий е! Засега ничий.\n– За ценност ли става дума?…\n– Нее… Нещо дребно. Не е предвидено в закона…\nМай беше калесване за „черна археология“. Впрочем търсенето на съкровища беше втората му фикс-идея по време на безпаричие. Веднъж даже беше се опитал да овладее азбуката на търсенето на вода с чатали, макар че предпочиташе по-наукообразни термини като биолокация и радиестезия. Работата, естествено, не излезе на добър край: според самоучителя трябваше първо да се прочисти муладхара чакрата чрез ритмично всмукване на ануса в тялото. От вълнение се престара, та се наложи да потърси проктолог.\n– А сам не можете ли?\n– Не мога. Трябва ми втори човек. Кихам стотарка в зелено.\n– А, извинявайте, в какво ще се…\n– Много ли? – деловито уточни Аркадий.\n– Не повече от аршин. Там поне десет пъти е копано.\n– Хм… – усъмни се вербуваният. – Копали са десет пъти и не са стигнали до скришника?\n– Защото са копали без мен – сухо поясни странният младеж.\n– Прощавайте – усети се Аркадий. – А с кого приказвам всъщност? Самостоятелен играч ли сте, или работите за някого?\nСъбеседникът го огледа с тайнствен и многозначителен поглед. А може би просто се чудеше на кой от въпросите да отговори.\n– За един магьосник – пророни накрая с достойнство.\nУмърлушеното мълчание продължи една-две секунди.\n– Ъъ… Имате предвид екстрасенс?\n– Може и така да го кажеш…\nПоне се изясни мътната работа с четенето на мисли! Аркадий Залуженцев си пое дъх. Честно казано, не си падаше по магьосници, гледачки и прочее нигроманти, подозираше ги, че са изпечени мошеници, макар че под натиска на общественото мнение признаваше с половин уста, че понякога и сред тях се срещат истински самородни таланти.\n– Ами… отдавна ли?\n– Тогава имам още един въпрос – решително изрече Аркадий. – Нали се сещате, като копач… не съм кой знае какво. Но вие се обърнахте тъкмо към мен. Просто хванахте първия срещнат или…\nМладият мъж се усмихна.\n– Или – каза той приятелски. – Не ми върши работа кой да е…\nЖивотът на Глеб Портнягин се беше подредил така, че той от малък се изучи на древното изкуство да лъже без лъжи. На пръв поглед нищо трудно. Основното правило е да се отговаря честно и открито, но само за онова, за което са те попитали, без да добавяш нищичко отгоре. Така събеседникът неизбежно започва да лъже сам себе си със собствените си въпроси.\nВисшият пилотаж на тая диалектика е изложен в трета глава на книга Битие, където изкусителят лъже чрез истината, а Творецът изрича истината във вид на лъжи.\nКато нарече себе си представител на магьосник, Глеб Портнягин не се отклони от истината дори на косъм. Наистина беше ходил сутринта да се цани за ученик на самия Ефрем Нехорошев и преживя нещо покъртително – тъкмо се изкачи между четвъртия и петия етаж, когато видя, че от нужната му врата изнасят някого на носилка с краката напред и покрит със зебло.\n„Закъснях!“ – прониза го жал.\nВпрочем носачите не приличаха много-много на погребални агенти, едни бяха с лабораторни халати, други – с костюми и вратовръзки. При това за отбелязване беше, че муцуните им бяха леко ошашавени. По едно време зеблото леко се смъкна и пред очите на втрещения Глеб лъснаха хромирани стъпала. От жилището на магьосника изнасяха истински робот. Я гледай ти!\nПортнягин се залепи за стената и пусна тъжната процесия да мине. После изтича по стълбите, потропа на открехнатата врата и без да дочака отговор, се престраши да влезе. Старият вещер Ефрем Нехорошев по халат и чехли се беше прегърбил на табуретка до масата.\n– Ама че многознайковци, да ме прощава Господ! – избъбри той ядосан, без ни най-малко да се учуди от появата на непознат младеж.\n– Какво е станало? – не разбра посетителят.\n– Умните му кратуни измислили три закона на роботиката – възвести престарелият чародей, клатейки съкрушено рошавата си глава. – И на всичкото отгоре се чудят сега защо не работи…\n– Три закона на кое?\n– На мен да оставеха, още за първия закон щях да ги разгоня дисциплинарно тия очиларки! – взе да се ядосва още повече вещерът. – Чуй само: роботът няма право да причини вреда на човек или с бездействието си да допусне на човека да бъде причинена вреда, моля ти се! Ха сега го виж: излезе оня ми ти робот на площада, а там спецчастите размахват палки и разпръскват неразрешен митинг. Ами че нали веднага ще му изпуши мозъкът на робота…\n– Като едното нищо – примигна Глеб.\n– А вторият закон е още по-смахнат: роботът е длъжен да се подчинява на човека, освен ако (чуй ги само!) това не противоречи на първия закон… А? Ега ти! И как я чакаш да заработи тая железария, след като всяка заповед е във вреда я за ближния, я за самия човек!\n– А да речем, да изкопае яма? – подкачи го Глеб.\n– Кому? – начумерено уточни старецът.\nГлеб го изгледа с уважение.\n– Добре, третият закон?\n– Третият как да е… – принуди се да признае магьосникът. – Роботът трябва да се грижи за собствената си безопасност. Ама какво от това? Първите два закона няма как да се прескочат… Да бяха втъкнали направо гранатомет в тия техни закони!\n– И ти какво им препоръча? – използва случая да мине на „ти“ Портнягин.\n– Я марш под леглото! – сурово смръщи бухнали вежди домакинът срещу някого, който пълзешком дебнеше да се вкопчи в пришълеца. – Че като те!…– изчака невидимото да се върне под кревата и пак изви очи към Глеб. – Какво да препоръчам, то няма много за препоръчване. Както ние спазваме законите, така и роботите да ги спазват… Че инак… – той се сепна и пак се навъси. – Чакай, чакай! Ти кой си?\n– Ами… дойдох…– обясни Глеб, доколкото можа.\n– И що щеш? Магия за събиране, за раздяла?\nНе ставаше ясно махмурлия ли е вещерът, или винаги си е такъв.\nГлеб накратко обясни целта на визитата си.\n– Ученик? – Ефрем Нехорошев чак изписка от изумление. – Мой ученик? Не е ли малко нахално, а?\n– Чрез нахалство към прогрес – предизвикателно се съгласи с него Глеб. – Що не? Ти само загубеняците ли учиш на магии?\nРазстроен от дръзкия отговор, вълшебникът почеса бухнала вежда, поразмисли унило и кимна към другата табуретка. Един вид: хубаво де, сядай. Какво да те прави човек.\nРазхвърленото стайче миришеше опияняващо на сено. Миризмата идваше от ъгъла, където на полъха от вентилатор съхнеха връзки треви. Набиваха се на очи наблъсканите по саморъчно направени рафтове вехти гръбчета на древни книги, а от мебелите – мъшасал зловещ дръвник, на който явно му липсваше нещо. Глеб се озърна. Никъде не забеляза ръждясала палаческа брадва, затова пък обърна внимание, че вентилаторът няма кабел, а май му липсва и моторът.\n– И защо реши да ставаш магьосник? – заяде се домакинът. – Мислиш си, че ще го удариш на сладък живот ли? Няма да е сладък, човече. Като каторга ще ти се стори… – млъкна и огледа кандидата. – Аха… – проточи с разбиране. – Ясна е работата. По кой параграф са те окошарили, викаш?\nГлеб без думи извади и му подаде свидетелството за предсрочно освобождаване. Личеше си, че спецификата на документа ни най-малко не смущава стария чародей. Мнозина от най-прочутите магове са започвали кариерата си като правонарушители. Нищо чудно: който престъпва обществените закони, едва ли ще робува на природните. Самите магьосници, естествено, за нищо на света не биха се съгласили с това – напротив, те тържествено ще се кълнат, че действат в пълен синхрон със световния ред… С една дума, ще повтарят приблизително същото, което са приказвали пред съда, апелирайки за снизхождение.\n– Хубаво – разочарова се магьосникът и му върна свидетелството. – Значи ще трябва да се правя на инкзаментатор – умишлено изопачи той засуканата чуждица.\n– Ще ме изпитваш ли? – наостри уши Глеб.\n– А ти как я мислеше? При мен ученик не се става лесно, братко мой. Слушай сега, има един скришник извън града… Няма да ти кажа къде е, ще го прочетеш в документа. Ма не на глас, ей!\n– И защо толкова тайно?\n– Затова тайно, че може да те подслушат. И имането веднага ще хлътне на аршин в земята! А който те е чул, ще каже на друг – хайде още аршин… Разбра ли хитрината?\n– Ъхъ – светна му на Глеб. – Копаеш, копаеш, нищо не намираш, после върви доказвай, че не си се раздрънкал.\nСтарият магьосник Ефрем Нехорошев дълго и внимателно изгледа момъка.\n– Не, ти няма да се раздрънкаш – рече той, сякаш мислеше на глас. – Само че с тоя скришник има още една пречка…\nПортнягин слизаше по стълбите, потънал в размисли. Тоя старец май иска да се отърве от него. Както казвал оня цар в детските книжки: „Иди незнайно къде, донеси ми незнайно какво.“ Макар че тъкмо тоя каприз на приказния самодържец изобщо нямаше да затрудни Глеб. Още от най-крехка детска възраст той се чудеше защо юнаците, получили такава задача, се юркаха накрай света да търсят всевъзможни чудеса. Донеси му някаква дребна финтифлюшка, пък нека царят господар си троши главата да отгатне какво криеш в ръката зад гърба си. Чиста работа!\nВ градския парк кандидатът седна на пейка, разгърна листчето, наречено от магьосника документ, и най-внимателно го препрочете. Скришникът бил скътан недалеч от мястото, където Чумахлинка се вливаше във Врачка река. Земите наоколо открай време се смятаха за гибелни и аномални. Там бяха изчезнали две експедиции археолози, а през 1991-ва, ако не лъжеха хората, потоп бе отнесъл цяла махала. До ден днешен по дъното на езерото се привиждали червени знамена и се причувало хорово пеене. Отрасъл с баба си, Глеб от дете беше натъпкан до козирката с ужасии, свързани с ония краища. Тя най-строго му забраняваше да си играе из Магишко, така че, естествено, гибелната местност му беше позната надлъж и нашир до последното камъче.\nШантава могила… Никаква Шантава могила нямаше там! Или пък едно време да са я казвали така, пък после да са я преименували? Добре де, няма значение, могилата ще я намерим по документа, ама скришника какво ще го правим? Условията, поставени от дъртия пръч, бяха елементарни като трите закона на роботиката и точно като тях – неизпълними.\nЕньовден беше миналата седмица, тоест вариантът с папратовия цвят отпадаше. Няма да чака следващия Еньовден я! Вторият вариант, ако се вярва на магьосника, си беше живо самоубийство. Третият водеше право в прегръдките на един от най-неприятните параграфи в Наказателния кодекс, да не говорим за неизбежните угризения на съвестта. Някой седна на другия край на пейката. Портнягин за всеки случай прибра документа в джоба си, недоволно погледна неканения съсед, но го обзе любопитство. Беше забележителна личност, тънка, да не кажем крехка, и тая личност бълнуваше наяве. Новодошлият изобщо не забеляза присъствието на Глеб, отнесеният му поглед прониза натруфената чугунена ограда и загали тумбестите колони на банката. Бузите му хлътнаха, кожата му се опъна на скулите.\nСамият живот както винаги подсказа на Портнягин търсеното решение. Оставаше само да се увери, че до него е седнал тъкмо онзи, който му трябва.\nв септември 10, 2013\nКласическо фентъзи с привкус на поезия. Ретроспекция, която не само прави сюжета по-загадъчен, но и по-изискан, а също така по-наситен с действие. Фентъзи, което постепенно преминава в "сайънс фентъзи". Преди да си кажете, че вероятно става въпрос за нова книга на Роджър Зелазни бих желал да ви представя "Принцът на тръните" от Марк Лорънс:\n"Нещо остро, което загрозява меките думи, които имах преди. Не мисля, че се е появило в деня, когато хората на граф Ренар убиха майка ми. Не, мисля, че те само извадиха бръснача от калъфа му. Част от мен копнееше да се предаде, да приеме дара, който ми предлагаше Лундист.\nИзрязах тази част от душата си. За добро или за зло, в онзи ден тя умря."\nПринц Йорг Анкрат е на девет години, когато убиват майка му и брат му пред очите му. От този ден нещо става с неговия разум. Ценностната му система се променя, или по-скоро напълно изчезва. Смъртта на хората, познати или непознати е по-скоро равна на загубата на фигура при партия шах. Принц Йорг се чувства добре ако убие някой. С повод или без. Анкрат е твърдо решен да отмъсти дори да преплува океани от кръв. Които той сам е създал с помощта на меча и кинжала си.\nПринцът на тръните е на тринайсет години, когато оглавява цяла банда от закоравели разбойници и убийци. Иска да стане крал щом навърши петнайсет.\nТази книга донякъде ми напомни "Залезът на Земята" от Джак Ванс. Красиво фентъзи изпъстрено с изречения наподобяващи бял стих. И все пак в него има частица наука. Тя е по-скоро като светлосянка, която се размива зад контурите на основните силуети в картината. Отблясък от далечни времена.\nПринц Йорг Анкрат е зловещ не само в мислите, но и в делата си:\n"- След това епископът запя друга песен. - продължих. - Всъщност след всеки нов пирон запяваше нова песен. След известно време стана съвсем различен човек. Много е интересно, че с пирони можеш буквално да разпаднеш един човек на съставните му части...\nТочно тогава "измагьосах" един пирон в пръстите си. Ръждив и десетина сантиметра дълъг. Рентон се напика."\nМисля, че голямо влияние при написването на "Принцът на тръните" са оказали произведенията "Замъкът на лорд Валънтайн" и "Нощни криле" от Робърт Силвърбърг.\nСтилът на Марк Лорънс е чист и прям. Бих сравнил неговата книга с "Братството на талисмана" от Клифърд Саймък, но само като език. Има и съвсем леки прилики в сюжета, но да си кажем правичката Лорънс е пълна противоположност на пацифистично настроения Саймък:\n"- Не е достатъчно, лорд Винсент. Не е достатъчно, и толкоз! - Бутнах го силно и той се катурна през ръба. Дори не извика. Поне плясък да бяхме чули, ама не."\nПриятно впечатление ми направи, че в началото на всяка глава е описан един от героите в романа. По неимоверно гротескно-хумористичен начин:\n"Някои казват, че Кент Червения имал черно сърце. Може и да е вярно, но всеки, който го е виждал как надвива шестчленен патрул с брадвичка и нож, ще ви каже, че Кент Червения има душа на творец."\nПринцът на тръните е книга първа от трилогията за Разделената империя.\nКупете романа тук:\nв септември 09, 2013\nЕтикети: Марк Лорънс, Принцът на тръните\nВакантен пост - Дж. К. Роулинг\nЧел съм литературния натурализъм на Стивън Крейн. В хумористичните разкази на О'Хенри също има социална тематика. Досега обаче не бях чел роман за обществения живот в провиницална Англия, чието действие да се развива в наши дни.\nДжоан Роулинг е безкомпромисна във "Вакантен пост" по отношение на изковаването на нови думи. Предполагам, че не е нужно да разяснявам какво значи "подпичкосвам". Може би обаче ще ви бъде интересно да узнаете, че "Преди малко ми текстна" означава "Преди малко получих смс от нея/него".\nГовори се, че Дж. К. Роулинг притежава състояние на обща стойност от един милиард долара. Не съм проверявал тези слухове, но със сигурност е по-богата от Стефани Майър. Не само финансово. Но и като стил:\n"- Отде да знам. Но който и да е, е един отвратителен страхливец. Всеки човек си има тайни, които би желал да крие. Какво ще стане ако и баща ти публикува в интернет онова, което знае за другите хора?"\nЛейди Джоан доста точно описва нравите и манталитета в малкото градче Пагфърд.\nИма няколко общи правила за малките градчета. Всеки се стреми да се представи за колкото е възможно по-морален и порядъчен. Всеки зорко наблюдава останалите да не би да вършат нещо нередно. Всеки се стреми да пуска колкото може повече злобни и лъжливи слухове за хората, които счита за неприятни. Роулинг описва всички тези неща по възможно най-реалния начин:\n"Хауърд беше успял да забрави какво удоволствие бе изпитал от обвиненията против Саймън Прайс и как изобщо не му беше хрумнало да ги свали, преди да му се обади жената на Прайс."\nГероите на Дж. К. Роулинг са толкова реални, че правят секс навсякъде:\n"А Фатс си мислеше, че ще развие случката в смешен разказ за Андрю: как се напушил, как накофражил Кристъл и как после го обзела параноята и имал чувството, че някой ги наблюдава, а като излазили навън, насмалко да се спънат в гроба на стария Бари Феърбрадър. Но все още не му беше смешно - поне засега."\nМного е вероятно Дж. К. да се е учила от английския писател Питър Строб в описването на подобни сцени.\nДруго, което ми хареса във "Вакантен пост" е как по-голямата част от героите разговарят любезно и се усмихват, докато си представят как събеседника го блъска кола, или получава инфаркт. Това е доста близо до реалния живот. Всички ние понякога разговаряме с хора, към които изпитваме сериозна неприязън.\nРоулинг също така описва доста свободно скесуалните фантазии и на мъжете и на жените. По мое мнение дамите в книгата водят по точки. Една от присъстващите е на погребение, когато започва да си представя как прави секс с един от мъжете присъстващи в църквата.\nПодобно на истинския живот, колкото по-ерудиран е някой, толкова по-малко псувни и вулгаризми използва. Не всички герои във "Вакантен пост" обаче са интелектуалци. И въпреки това в думите им има мъничко философия, присъща само на тях:\n"- Точно така. - каза Фатс. - Ебането и смъртта. И нищо друго, нали? Ебане и смърт. Това е то - животът.\n- Да се мъчиш да наебеш нещо и да се мъчиш да не умреш."\nКупете Вакантен пост тук:\nв септември 07, 2013\nВ тази книга човечеството е преживяло няколко ери: Епохата на невежеството, Епохата на избавителя (заедно с Първата демонска война), Епохата на науката и Епохата на унищожението. С последната епоха започва и Втората демонска война.\nЧрез този цитат от книгата може да се запознаете с творчеството на Питър Брет:\n"- Стига хленчи, безполезно момиче - сряза я Илона и и хвърли парцал, за да попие сълзите си. - Това, да си ревеш сама нищо няма да ти донесе. Плачи пред мъж, ако искаш да стане твоето, но колкото и да мокриш възглавницата, мъртвите няма да ги съживиш."\nПонеже чета наистина много фантастични книги за мен е лесно да направя аналогия с книгата "Споразумението" от Мел Одом.\nНо докато в "Споразумението" на Одом демоните нападат човешкия народ в наши дни, в светът на Брет демонската атака е по време подобно на ранното Средновековие.\nКакво винаги бих желал да ви поднеса още един многозначителен цитат:\n" - Не бързай толкова да си загърбиш детството, момиче. - каза Бруна. - Когато го изгубиш, ще разбереш, че ти липсва. Светът е много повече от това да лежиш под мъж и да му раждаш бебетата.\n- Но какво друго би могло да се сравни с това? - попита Лийша.\nБруна посочи към лавицата.\n- Избери си книга. - каза тя. - Която и да е. Донеси я тук и ще ти покажа какво друго може да ти предложи светът."\nВиждам, че модните тенденции в жанра фентъзи са той да става все по-натуралистичен. В "Защитения" може да прочетете не само за нощни гърнета, а и какво трябва да направи една жена, когато е в цикъл, а наблизо няма превръзки или тампони. Просто понеже все още не са изобретени.\nОт друга страна Брет спазва традициите на великите майстори на фентъзи като Джон Толкин и Робърт Хауърд и вплита в повествованието свои стихове:\n"Демон зъл с хищен рев\nнасред мрака дойде\nи изправи могъща снага.\nИ пред страшната мощ\nв непрогледната нощ\nмоето копие бе просто шега."\nЗащитения, Питър В. Брет\nПрез нощта демоните излизат и хората не смеят да им се противопоставят. Заключват се в домовете си нарисувани отвсякъде с магически защити и се молят да дойде утрото. Тогава слънцето прогонва демоните-ядрони.\nЛично аз почуствах влияние на Робърт Силвърбърг в описанието на названията на парите и особено в имената на дните от седмицата.\nГлавният герой постоянно страда от демоните, изпитва болка и е на косъм да бъде погубен от тях много пъти. Постепенно той ги изучава, намира слабите им места и когато е на път да умре от глад дори се храни с месото на ядрон.\nВ крайна сметка Арлен се превръща в Защитения:\n"- Аз съм просто един човек... - започна той, но Лийша го прекъсна.\n- На демона хвърчилото - каза тя. - Раните ти заздравяват за минути, тичаш по цял ден с бързината на кон, без дори да се задъхаш. Мяташ наоколо дървесни демони, сякаш са деца, и виждаш в тъмното, като че ли е ден. Ти не си "просто" каквото и да е."\nПрепоръчвам тази книга на всички почитатели на жанра фентъзи.\nКупете "Защитения" тук:\nв септември 01, 2013


01.09.2021 - Bgfootball.com\nМногогодишната сага „Мъри в Левски“ май е към края си\nBgfootball.com — 01.09.2021 add comment\nСтанимир Стоилов отново ще е треньор на Левски, твърди „Труд“. Наставникът, извел „сините“ до две шампионски титли, две купи и още две суперкупи, се завръща начело на тима след 13-годишна пауза. Рано...\tRead more »\nЛевски виси с близо милион на играчи и персонал, бави задълженията към НАП\nЗабавянията към футболисти и персонал в Левски са около 800 000 лева. Това обяви временно изпълняващият длъжността изпълнителният директор на сините Константин Баждеков. Той допълни, че и вноските към НАП са със...\tRead more »


Firewind обявиха нов албум и промени в състава си Firewind обявиха нов албум и промени в състава си\nОсновна Main Feed Новини Firewind обявиха нов албум и промени в състава си\nFirewind обявиха нов албум и промени в състава си\nFirewind, групата на китарния маестро Gus G., обяви промени в състава си и предстоящ нов албум.\nЕто съобщението на групата:\n“Уважаеми приятели и поддръжници,\nБяхме доста тихи по отношение на новия албум, но ще го даваме направо.\nСлед толкова много години Bob Katsionis се оттегля от активна концертна дейност и се фокусира върху работата си като продуцент / студиен инженер, както и върху собствените си проекти. Разделихме се и с Henning Basse поради лични причини, които ще му попречат да завърши предстоящия цикъл на издаване на албум и предстоящо турне, както и да продължи с групата.\nБлагодарим им както за отделеното време, така и за приноса им към Firewind. Тук няма никаква лоши чувства, момчетата са част от нашето наследство и им пожелаваме късмет за бъдещите им начинания.\nВъпреки че това беше голямо предизвикателство за нас, това е промяна, която трябваше да се случи, за да може групата да продължи. Това е прераждане на Firewind и нова глава в нашата музикална история.\nВ същото време бихме искали да приветстваме новия певец Herbie Langhans (Avantasia, x- Sinbreed).\nHerbie е жесток певец и неговият мощен стил вдъхва живот на новия ни материал, но и на старите ни песни.\nНаскоро той завърши вокалите за нашия 9-ти студиен албум, който предстои да издадем по-късно тази година.\nМного се радваме най-накрая да разкрием предстоящия албум и да споделим новите песни с вас! Останете на линия!“\nПредишна статияWolfheart идват за Wolf Fest – Вълчата пътека 2020\nСледваща статияОще едно видео от “Five Man London Jam” на Tesla, гледайте “Signs”\nЖивите членове на Nirvana изпълниха шест песни на сцената на “Cal...


Полезно – Info News\nПанталонът се оказа практична дреха и за дамите. Подходящ е за работа, за разходка и за спорт. Изисканите модели макси панталони при правилно съчетаване с блуза или туника могат да бъдат и красив вечерен тоалет. За дамите с по-различни от стандарта размери все по-често се изработват подходящи модели облекло. Красавиците с пищни форми спокойно могат…


Защо е важна питейната вода? Вижте 6 съвета, за да останете хидратирани\nНе трябва да е ново за вас да чуете препоръката да пиете достатъчно количество вода всеки ден. Няколко експерти посочват, че това е навик, който трябва да придобие всеки. Но защо пиенето на вода е важно? Какви са основните предимства, които носи? На Световния ден на водата разберете как водата може да промени живота ви и как да пиете повече всеки ден с прости техники!\nКакто може би вече знаете. питейната вода е един от най-важните навици за здравословен живот. Освен че носи безброй ползи за цялото тяло, водата лекува бъбреците, които без нея могат да развият камъни. Те се образуват, когато бъбреците нямат достатъчно течност за разтваряне на калций и други вещества, които тялото редовно обработва.\nКакво се случва, когато тялото не пие достатъчно вода?\nПоследиците от недостатъчното пиене на ежедневна вода могат да варират, но обикновено това води до няколко проблема. Разберете някои от тях:\n1. Червата ви могат да станат нерегулирани\nРеабсорбцията на хранителни вещества в червата е от съществено значение, за да се гарантира, че тялото ви получава всичко необходимо, за да бъде здраво. Когато няма достатъчно вода обаче, отпадъците се втвърдяват и могат да причинят дискомфорт в корема и болка, освен хемороиди.\n2. Прекомерна умора\nВодата е необходима и на клетките да работят и да произвеждат достатъчно енергия, за да може тялото да функционира. Когато липсва, клетките работят по-малко, за да изразходват по-малко енергия, което може да доведе до умора и умора.\n3. Бъбречни проблеми\nМоже би един от най-известните и непосредствени проблеми с не пиенето на вода е въздействието, което липсата на навик оказва върху бъбреците. Органите са пряко отговорни за филтрирането и почистването на организма и за това се нуждаят от вода. Оттам могат да възникнат страшните камъни в бъбреците, които причиняват огромна болка.\n4. Болки в ставите\nПодобно на човешкото тяло като цяло, хрущялът се формира предимно от вода. Следователно, когато е виновен, могат да се появят проблеми със ставите.\nНе мога да пия достатъчно вода всеки ден. Какво мога да направя?\nМного хора не могат да пият необходимото количество вода на ден за тялото. Този брой варира от човек на човек, но се изчислява, че за здрав възрастен са необходими 2 L, за да поддържа тялото да функционира. Но как да се справим с пиенето на всичко? Разделихме 6 прости трика, които ще ви помогнат да останете хидратирани:\n1. Използвайте аларма по телефона\nНастройте телефона си, за да ви напомня да пиете. Това е прост начин да не се разсейвате от ежедневните изисквания, които могат да ви накарат да забравите да погълнете част от течността. Опитайте се да разделяте времената редовно.\n2. Варирайте видовете, които пиете\nУвеличете нивото на хидратация, като включите ароматизирани или газирани води в ежедневието си. Пенливата вода има същата полза като обикновената вода, а плодовете добавят вкус. Всъщност знаехте ли, че домашните безалкохолни напитки могат да се приготвят с газирана вода? След това вижте тези невероятни рецепти.\nНо стойте далеч от тонизиращата вода, която е добавила натрий и захар! Можете също така да ядете плодове и зеленчуци с високо съдържание на вода, като диня, краставица, домат, грозде и череша. Дори разберете какви са сезонните плодове и се насладете!\n3. Изберете маркирана бутилка\nБутилките, които посочват количеството в пластмасата, са полезни, за да знаете колко приемате всеки ден. Ако нямате такъв, няма проблем: уговорете си срещата с помощта на писалка.\n4. Поставете бутилката в хладилника\nВъпреки че температурата варира от човек на човек, по-вероятно е да пиете повече вода, когато е студено.\n5. Преди хранене изпийте чаша\nОсвен че ви кара да пиете малко повече вода на ден, пийте преди ядене, за да ви помогне да отслабнете, показва проучване, публикувано в списанието Obesity.\n6. Чайовете, млякото и изотониците също могат да помогнат\nБилковите чайове, млякото и изотониците могат да допринесат за хидратацията, стига да не съдържат твърде много захар. Кофеинът може да има лек диуретичен ефект и да стимулира бъбреците да елиминират водата, докато сладките безалкохолни напитки „черпят вода от околната тъкан, за да разреждат концентрираната захар и да намаляват хидратацията“, според изследователите. Чайовете, освен че овлажняват, могат да донесат многобройни ползи за тялото.\nСлед всички тези съвети се надяваме да имате по-хидратиран живот. Водата, освен че утолява жаждата, носи много хранителни вещества и минерали в тялото ви и подобрява кожата ви. Винаги пийте вода!


Плевенските художници с обща изложба за Коледа – ОП "Общински медиен център" – Плевен\n13.12.2017 13.12.2017 Радио "Плевен"Коментарите са изключени за Плевенските художници с обща изложба за Коледа\nС Коледна изложба плевенските художници поздравяват своите приятели и почитатели за предстоящите празници. Официалното откриване на експозицията се състоя в Арт център-Плевен. Повече от 60 произведения на изкуството – графика, живопис и скулптура, са подредени в зала „Христо Бояджиев”.\nПо традиция, в навечерието на Коледа, представителството на СБХ-Плевен дава възможност на творците да представят своите произведения пред публика. Председателят Валентин Асенов – Хъкъла определи този сезон като успешен и припомни, че всички изяви бяха посветени на 70- годишнината от създаването на плевенската група на художниците, а по този повод беше издаден и юбилеен каталог. В програмата за следващата година са включени нови изложби в Плевен и страната.\nПлевен отпразнува 3 март\n03.03.2020 Радио "Плевен"\nСтотици плевенчани се стекоха днес на централния площад „Възраждане” в Плевен, за да се включат в тържествения ритуал по повод Националния празник на България 3 март. Присъстваха кметът на Община Плевен Георг Спартански и неговите заместници, народни представители от 44-ото Народно събрание на Република България, избрани от 15-и Плевенски многомандатен район, областният управител Мирослав Петров […]


НАП пусна мобилно приложение за проверка на фалшиви и истински касови бележки - По света и у нас - БНТ Новини\nНАП пусна мобилно приложение, чрез което всеки гражданин може да проверява дали касовите бележки, които му се издават, са истински или фалшиви. Приложението дава възможност за подаване на директни сигнали към приходната агенция. Така всеки може да бъде данъчен инспектор.\nОблепиха с тапети фасадата на къща паметник на културата в Пловдив\n"Пътна полиция": Вписването на екокатегория в талона на колата не е задължително\nКметовете на Созопол и Златица с обвинения за присвояване на общо 3 млн. лв.\nМощен инструмент за гражданският контрол. Така от НАП описват новото приложение. Проверката става чрез сканиране на QR код, който до края на годината ще стане задължителен за всяка касова бележка.\nQR кодът на касовата бележка се сканира в приложението. Така то показва дата, час на покупката, стойността на покупката и номер на касовата бележка. Ако има разминаване между информацията в касовата бележка и приложението, то можем да подадем сигнал към НАП.\nМожем и да направи справка дали касовата бележка е получена в НАП. При проблем се появява червен екран. Приложението работи от две седмици и вече има 50 хиляди абоната. Един от тях е Иван Христов.\nИван Христов - потребител: Ще е ясно в крайна сметка дали всичко е наред или не е и дали ни лъжат или не.\nВсе още няма подадени сигнали в НАП, но Иван смята хората тепърва ще звънят. Илияна Ангелова обаче, която работи с клиенти всеки ден, не мисли така.\nИлияна Ангелова - служител в специализиран магазин: Не им се занимава обикновено. Дразнят се на момента и като се приберат в къщи вече не ги интересува. Много хора дори не си взимат касовите бележки. Бих казала едни 80% от клиентите. Надявам се, че просто с времето да разберат, че това е важно нещо и за търговците - тези, които си плащат всичко и са изрядни.\nСпоред НАП най-често има проблеми с касовите бележки в нощните заведения.\nРосен Бъчваров - говорител на НАП: При които делът на недеклариране на плащане надминава 85%. Тоест едва в 15% от случаите имаме съвестно отчитане на оборота.\nСега се надяват, че приложението ще промени съотношението. А и напомнят, че чрез него могат и да се регистрират касови бележки за лотарията на НАП, късметлиите могат да спечелят 50 хиляди лева.\n#национална агенция за приходите #касови бележки\nЕвропейският парламент обсъжда Брекзит, Русия и Турция


Група генерали искаха военен преврат за премахването на Обама, но уговориха Тръмп за президент, за да го направят легитимно (ВИДЕО – БГ СУБ) – The Bulgarian Times\nПреди 3 години (в 2015) група генерали се свързаха с мен. Те ми обясниха, че са готови да извършат преврат. Те бяха готови да премахнат Барак Обама от длъжност. Чрез военна сила! Няколко седмици по-късно се обадиха, че са преосмислили своето решение, защото са говорели с Доналд Тръмп. И се разбрали, че ако той се кандидатира, те ще извършат преврат чрез легитимен процес, изкоренявайки предателите в правителството. Тръмп се съгласил да се кандидатира и този пакт между военните и Доналд Тръмп се състоя.\nQANON е военното разузнаване, чийто бивш шеф бе генерал Флин, първият съветник на Тръмп по националната безопасност.\nГенерал Флин и Путин\nВсички казват, че Доналд Тръмп ще загуби, ще бъде премахнат от длъжност. Гледате как CNN и MSNBC се забавляват днес. И всичките 20 човека, които ги гледат са много ентусиазирани. Доналд Тръмп няма да бъде премахнат от своята длъжност.\nИ контраатаката, която той ще започне: един или два факта могат да променят всичко! Докладът от Майкъл Хоровиц – главният инспектор на Министерството на правосъдието за корупцията в това министерство още от Буш старши. Доналд Тръмп е прав, може би трябва да разрушим сградата на ФБР и да започнем наново.\nТам почти всички са перманентни глобалисти. Те вече не вярват в Америка! Те си мислят, че са по-умни от Америка! По-умни от бащите основатели! Те са предатели! Това е углавно престъпление! Когато нещата се обърнат, Доналд Тръмп ще свика военни трибунали! Дори Хилари Клинтън и Барак Обама ще се сблъскат с обвинения в държавна измяна.\nПознавам Доналд Тръмп от десетилетия. Той винаги изглежда сякаш ще загуби, точно до момента преди да спечели!\nИ в края на този процес, аз мисля, че Доналд Тръмп ще намали бюрокрацията с 95%. Защото няма член за бюрокрацията в Конституцията. Което означава, че всичко може да бъде премахнато. Уволнете ги всички!\nИ аз мисля, че можем да получим възраждане на свободата в тази страна.\nВ обширни имейли, които успях да потвърдя, инсайдър от Силициевата долина показва, че всичките големи – Фейсбук, Гугъл, Туитър, Ютуб, всеки един от тях е създание и финансирано от ЦРУ! И между другото всички те са считани за заменими! Зукърбърг (собственикът на Фейсбук) може да не го осъзнава, но той е на катапулта. Ще бъде натиснат бутон и той ще бъде катапултиран.\nНо истинската сила в Силициевата долина е инфраструктурата на интернет. Това са Оракъл, Майкрософт, Сън, това са релсите, по които върви интернет, хората, които наистина контролират Силициевата долина. Те не са на предните редици. Фейсбук и Гугъл са заменими, просто ще ги заменят с други. Защото истинските кръстници са Оракъл и останалите. Кой финансираше Оракъл – ЦРУ, военно-индустриалният комплекс заедно с Локхийд и другите. Това води своето начало от 50-те години. Създадоха социалните мрежи, чрез които бихме дали всичката си информация свободно. Хората дори публикуват свои голи снимки! Те съхраняват всичко това вечно! Всяко ваше кликване отива директно в разузнавателните агенции. Тези данни после биват профилирани за ползване в „Новия световен ред”. Всеки ваш телефонен разговор, всеки ваш имейл се съхранява.\nТова, което трябва да направим е да си върнем интернета.\nТук съм да ви кажа, че преди Доналд Тръмп да е приключил, интернет ще бъде 100% регулиран, или ще бъде разрушен.\nТоку-що написах книгата „Убийството на Дълбоката държава”. В заключението си тя завършва: „И накрая Доналд Тръмп побеждава!”\nА никога не забравяйте, че накрая Бог побеждава!\nТкстът е от 10 минутно видео с български субтитри на Джером Корси – политически коментатор, журналист и писател с бестселърите в милионни тиражи на Ню Йорк Таймс „Негоден за командване” (2004) и „Обамовската нация” (2008).\nНА СНИМКАТА: ПРЕЗИДЕНТИТЕ И ТЕХНИТЕ ВОЙНИ


моркови Архиви - Защо не?!\nАрхив с тагове: моркови\nот Мирена АнчеваСупидевисил, картофи, моркови, риба\nРибена чорба и защо на Никулден не спазвам традицията за пълнен шаран\n5 декември 2008 година. Наредила съм се на безумно дълга опашка в рибния магазин в Красноселския пазар. Всички сме за шарани. Тракаме зъби от студ. Най-сетне е мой ред, избирам шаран. Голям, много голям, да ме пита човек защо ми е толкова голяма риба, ама пуста му лакомия. Плащам го и веднага ме застрелват от…