« Отговор #15 -: Януари 18, 2014, 18:29:03 »\nВ миналото всекидневните нужди обославят развитието на кошничарството по нашите земи. Поради което този занят е широко познат на българското население.\nОсновните кошничарски изделия са свързани със селското стопанство. Затова във всяко българско семейство до средата на ХХ век е имало няколко такива плетени съдове.\nОсновните кошничарски изделия са плетените кошове за плява, брашно, грозде и въглища. Те са използвани в ежедневната селско стопанска работа. Тези кошове са с правилна цилиндрична форма и имат почти плоско дъно. Кошовете се плетат саморъчно от стопанина на дома или от пастирите. Кошничара предварително забива пръчките в земята в линия. По този начин той определя околовръстната формата на коша.\nЗабитите пръчки се изплитат напреки с други до желаната височина, след което се прегъват и образуват дъното.\nОсвен тези плетени съдове има и такива, които се използват в домашния бит. Такива са различните видове кошници и панери. Тяхното разнообразие се дължи предимно на формите и размерите на основните обръчи в конструкцията им.\nНавсякъде в българските земи се произвежда полусферичните кошници. Освен полусферичните българите познават и ползват кръгли кошници с плоско дъно и полукръгла дъговидна дръжка през отвора.\nВ българските земи предимно Пириниския, Родопския край и западното Средногорие е позната и така наречената четвъртита кошница. Нейното предназначение е за носене на гръб.\nЗанаятчиите кошничари при производството на кошове и кошници използват дялани и цепени дъсчици. Единственият инструмент, който използват за тази цел е тъй наречената косица и съответно „магаре“.\nЗа разлика от занаятчиите кошничари обикновените хора при плетенето на кошници и кошове използват увивните стъбла на растението повет или както е известно с латинското си име Clematis vitalba.\nДо преди 15-20 години този занаят се практикуваше от циганското малцинство в България. Но вече и те не го практикуват за най-голямо съжаление.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:39:55 от Hatshepsut »\n« Отговор #16 -: Март 28, 2014, 21:20:43 »\nКалоферската дантела става особено популярна у нас и в чужбина в началото на 20 век\nЕдва ли има по-женско занимание от плетенето. Сигурно всеки пази спомен за майка или баба, която приведена майстори фината мрежа на дантела. Но да не избързваме...\nВ Европа масовото разпространение на дантелата започва около 13 век в средите на аристокрацията и в кралските дворове. Оформят се различни плетачески центрове, известни и до днес, които дават името за определен вид дантела: венецианска, тенерифе, ретичела, редфордширска, генуезка, брюжска, алансонска и т.н. Постепенно начините на изработка се усъвършенстват и в действие влизат различни помощни средства като совалки, куки и др.\nКалоферската дантела се плете върху цилиндър, направен от плат и напълнен с пресовано сено или дървени стърготини,\nкойто е закрепен на специален статив\nТехниката на плетене на този тип дантела е една и съща, но в отделните страни се изработват различни модели с различни по цвят и дебелина конци. Във всяка страна този занаят е характерен обикновено само за един район, а дантелата носи името на съответния град в региона.\nБрюкселската дантела е пренесена в България в началото на 20 век и то не къде да е, а в Калофер, където я внася Елисавета Караминкова. Тя предава и първите уроци за изработка на дантелата на жените в града. Плетенето на дантели става много популярно занимание сред калоферките. От пренесените няколко европейски сплитки калоферските жени сътворяват над 110 нови - стилизирани форми на рози, житни класове, карамфили, нарциси, лоза, птици, животни и други. Тази дантела била предназначена за интериора на дома и по-рядко украсявала дрехите.\nВ България през годините след Освобождението през 1878 г. най-разпространени са арменската дантела (кене), совалковата дантела (калоферска дантела), поанласът (английска или румънска дантела – съчетание на шита дантела с изплетени на една кука ширити), немската дантела (на една кука) и плетената дантела на 5 куки.\nПрез Руско-турската война Калофер бил опожарен и само плетенето на дантелите от жените осигурявало препитание на фамилиите\nКалоферската дантела се плете върху цилиндър, направен от плат и напълнен с пресовано сено или дървени стърготини, който е закрепен на специален статив. Използват се малки совалчици от клен, орех или бук (твърдо дърво, което попива потта от ръката), които представляват мънички вретенца с намотани конци.\nПлете се винаги с четен брой совалки, като най-обикновените модели изискват между 8 и 12 броя. Има и такива модели, за които са необходими 56 и повече совалки.\nТрадиционният цвят на калоферската дантела е екрю, но днес вече се използва и бяло, както и конци от ламе. Колкото е по-тънка нишката, толкова по-фина става дантелата - и не подлежи на разплитане: сбъркаш ли веднъж, няма връщане назад.\nНо да се върнем в Калофер – по време на Руско-турската война (1877-1878 г.) градчето е опожарено и в разруха. Хората са без поминък и само дантелите на жените осигуряват препитание на фамилиите. Калоферките плетели, а търговци продавали изделията им извън пределите на България. Плетяло се във всяка къща, а момичетата учели техниката още от съвсем малки.\nТрадиционният цвят на калоферската дантела е екрю, но днес вече се използва и бяло, както и конци от ламе\nТрадицията зорко се пазела, а занаятът се предавал от майка на дъщеря, от баба на внучка. В общото дело се включили и мъжете, които изработвали от дърво совалките, необходими за плетенето на дантелата. Полека-лека, благодарение на продадените в чужбина дантели, градът се въздигнал от разрухата и се съживил.\nЗатова след Освобождението жителите на Калофер решили да съберат пари и да пратят няколко момичета в Брюксел да изучат занаята. Събраните пари обаче стигнали да бъде пратено само едно момиче, което заминало не за чужбина, а в София, в тогавашното Художествено-индустриално училище (днешната Художествена академия). Това е Донка Шипкова – тя била единствената курсистка, която изучавала техниката за изработване на брюкселска дантела в Отдела за приложни изкуства. Нейна преподавателка била чехкинята Тереза Холекова, поканена специално за тази цел. Двегодишния курс Донка Шипкова завършила за една година, дипломирала се и се върнала в родния град.\nКалоферската дантела се използва за украса на ръбовете на дрехите, за покривки на мебели, стени, калъфки за възглавници,\nа също и като декорация на кърпи\nПрез септември 1910 г. в Калофер се открило първото и единствено в България Дантелено училище. В следващите години в него се обучавали около 1800 жени, както от града, така и от региона, а първата преподавателка е именно Донка Шипкова. Тя не само претворявала внесените от чужбина модели, а създавала и съвсем нови. В тях се преплитали чисто български стилизирани мотиви - роза, еделвайс, дъбови клонки, слънчогледи. Някои от орнаментите били заимствани от оригиналната българска дърворезба - житни класове, слънце, паун. Традицията да се обогатява дантелата с нови мотиви продължават ученичките на Донка, а после и другите плетачки.\nТака в Калофер се ражда ново, чисто българско по характер изкуство – изработката на калоферската дантела. Запазена е техниката на совалковото плетене на брюкселска дантела, но калоферската е специфична. Калоферските майсторки дори са въвели изобретения – например покритите с подвижни капачета совалки, които позволяват да се работи, без пръстите да оставят следи от допир по конците. Изплетените дантели се използват не само за украса на ръбовете на дрехите, а и като покривки за мебели, стени, като част от калъфки за възглавници, като декорации на кърпи.\nПрез 1933 г. Дантеленото училище било закрито и на негово място било отворено Земеделско училище. В него се запазили само 2 паралелки, в които се изучавало плетене. След като и те били закрити, изработването на дантели се пренесло изцяло в домашни условия.\nДнес в училище "Иванка Ботева" в Калофер има свободно избираем предмет - плетене на калоферска дантела. В момента калоферските майсторки се броят на пръсти, което обрича този местен занаят на забрава. Всяка година на 15 август в Калофер се прави празник на местната дантела. В читалището пък е създаден златен фонд от калоферски дантели. Там се съхраняват най-добрите образци, пазят се и автентични дипломи от Дантеленото училище..\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:40:38 от Hatshepsut »\n« Отговор #17 -: Юни 17, 2014, 11:57:49 »\nПредполага се, че е донесен в Трявна в края на ХVІІ в. от фамилията Кросневци, учили занаята в Одрин. Името произхожда от турската дума ”казаз” и означава „обработвач на сурова коприна”. По-късно се употребява вместо търговец на коприна. У нас тя се изменя на „казас” и оттук общоприетите наименования казаси и казаслък. Казасите изработвали ръчно или на специални станчета различни видове украси-такъми /прибори/ за коне, подвръзки с пискюли за под коленете на чорбаджийските потури и гайтанени обшивки за традиционното българско облекло, пискюли за мъжки и женски фесове, колани за жени, копринени кордони за часовници, екселбанти и колани за офицери, стражари и др.\nКазасите сами подбирали вълната, коприната и лена, сами ги боядисвали с трайни растителни бои, които приготвяли в сътрудничество със зографите. След като ги изпирали няколко пъти и изсушавали на слънце, за да изпитат трайността на добития цвят, чак тогава пристъпвали към изработването на изделията. Между тях имало изкусни бояджии, сред които особено се откроявали по-ранните представители на Кросневския род. Един от най-добрите и изобретателни в багренето на изделията бил Никола Ц. Донина.\nНаличието на двата суровинни компонента - вълна и коприна е едно от главните условия за развитието на казаслъка в Трявна. Този занаят е здраво свързан с копринарството и двете производства взаимно си влияят. От една страна казаслъкът спомага за развитието на копринарството, а наличието на копринена прежда осигурява занаята със суровина.Тук се произвеждали около 1200-1300 оки коприна годишно, което задоволявало нуждите на местния еснаф и производството на казаски изделия се засилва. От друга страна упадъкът на копринарството в последните десетилетия преди Освобождението води до замиране на казаслъка.\nИзплитането на казаските украси се извършвало на станче, състоящо се от две дървени части, скрепени под прав ъгъл. Железен топуз, преметнат зад изправената част на станчето, обтягал и задържал плетивото, което занаятчията бавно издърпвал с двете си ръце, докато пръстите му с голяма бързина преплитали закачените за тях жици в различни комбинации. На тези станчета се изплитали от вълнени, а понякога от копринени червени пресукани прежди стражарските екселбанти, които българската полицейска стража е носила след Освобождението през дясното си рамо със спуснати отпред металически вретенообразни части. На същите станчета се изплитали и ”пищов-гайтаните”- надвратен шнур, с който се завръзвали поясните пищови и револвери, носени от турци и българи.\nЧастите на конския такъм – гем /оглавник, юзда/, дизгин /поводи/, гюслюк /нагръдник/, кускун /подопашник/ и колан, който опасва вертикално корема, се тъкат от по-тънка пресукана бяла или боядисана в тъмночервено или тъмносиньо прежда. Подвръзките за под коленете, които се използват за подвръзване на потурите, коланите за жените и стражарските поясоци се тъкат на стан с помощта на дървени или дебели мукавени кори, наречени ”карти” и ”секало”. На този стан работят изключително жени, които насновават и преждата. Тя може да бъде едноцветна или боядисана в няколко цвята, в зависимост от орнамента.\nГайтаните биват най-често черни, понякога бели или тъмносини и се изплитат от пресукана памучна или вълнена прежда на известните чаркове за гайтани.\nНа конските прибори, в пищов-гайтаните и бекметата /тънки шнурове за джобни часовници/, както в пискюлите изобщо, се намират различни по големина топчета, наречени дюймета.Те се нанизват на определени места, за да красят общата изработка.\nПискюлите за конските прибори, за мъжките или женските фесове /в турско време се носели от омъжените жени/, се изработват от различно дебела, добре пресукана вълнена, памучна или копринена прежда. За пискюлите на конските прибори, на преждата предварително се нанизват по-едри или по-дребни метални или стъклени синци.Тяхното изработване се извършва на станок, състоящ се от две колчета, разположени перпендикулярно на основната подпора и витло. Преждата, на която са нанизани синците, се увива 30-40 пъти между двете колчета /това зависи от големината на пискюла/,като на външната страна се поставя по едно мънисто. След насноваването жиците се прихващат с палеца и показалеца на лявата ръка и с куката на витлото първо от едното, а после и от другото колче преждата със синеца се откача. След като всички жици се откачат, се увиват с конец по средата и за да се добие по-релефна форма, на пристегнатата част се нанизват три дюймета. При конските прибори, пискюлите се съчетават с различни по форма ружи, изработени от коприна или сърма. Пискюлите за мъжките и женските фесове се приготвят на същото станче и по същия начин, но без синци, от по-тънки и фини прежди.\nТревненските казаси извънредно много държали на качеството на своята продукция, която изнасяли в Цариград, Смирна, Бурса, Бейрут. Със свои стоки те се явявали на панаирите в Одрин, Узунджово и Ески-Джумая, а така също във Влашко и Русия. Разпространени били и във Виена. Там през 1850 г. умира един от видните тревненски казаси Христо Генев.\nПроизведената през есента и зимата стока казасите трупали в складове, а през пролетта, около Гергьовден, еснафската организация определяла двама свои представители, които да я пласират в чужбина. След завръщането им се събирали, за да разделят припечеленото.\nДо 1860 г. около 60 семейства в Трявна се препитават от казаслъка.Този занаят, подобно на иконопиството, ангажирал работна ръка от 6 до 80 годишна възраст - обстоятелство, имащо значение за икономическия бит на населението.\nКогато през 1871 г. унгарският пътешественик и етнограф Феликс Каниц идва в Трявна, по препоръка на Хайдар паша в Търново посещава работилницата на майстора Иванчо Стоев: ”Аз го намерих на земята, пише той, да прави за коня на Хайдар паша един такъм - скъпо седло с втъкано злато, по-голямата част от който беше от кармъзено червена коприна. Довършеният ”башлик” с богати пискюли и ширити даваше понятие за ефекта на една от започнатите юзди, предно и задно седло”. Ф. Каниц съобщава още, че обикновените такъми, изработени от червена вълна и от които годишно казасите изкарвали до 120 парчета, стрували около 100 пиастри, а по-хубавите от 200 до 1000. Най-богатите стигали до 6000 пиастри и повече. Много работници пресуквали само сини и червени конци за 80 до 100 пари на лакът, предназначени за износ. ”Недалеко от черквата, продължава разказа си Ф. Каниц, минахме покрай един дюкян, където едно едва 10-годишно момиче, седнало по турски на дюшемето, с помощта на совалки и бърдо, по най-прост, но необясним начин навиваше подвръзки за чорапи, каквито в един ден изработваше до 10 чифта на стойност до 300 пари”.\nКъм края на века пазарът на тревненските казаси постепенно замира. Почти изчезва производството на башлъци /украса с пискюли, която покрива главата на коня и за която се закача юздата/, осигуряващо им добри приходи и в което казасите нямали никаква конкуренция. За да бъде спасен, казаският еснаф получава монопол върху производството на стражарските колани и екселбанти. През 1886 г. на Ангел Д. Пандурски му се възлага изработването на 122 екселбанти, 122 пояса и 32 револверни шнура за стражарите от Варненското окръжие.\nСпоред проучванията на тревненеца Никола Чушков първите най-известни казаси били братята Димо, Митьо и Никола от фамилията Донини. Те получавали поръчките си направо от Цариград и Смирна. Особено изобретателен в работата си бил Никола - на него се дължи поставянето на муските и ружите в конските такъми, които красят нагръдника и челната част на оглавника. Останалите братя Митьо и Димо, както и синът на Митьо - Цаньо, изработват конския такъм, предназначен за турския султан Абдул Меджид. Участват в изработването на такива такъми за конете и на други знатни турски и български големци, както и в изработването на конския такъм, подарен от тревненския казаски еснаф за коня на княз Александър Батетенберг. Техните синове също били добри казаси, както и жените им, които тъчели колани и подвръзки и обшивали дюймета.\nМежду първите в занаята били и казасите от фамилията на чорбаджи Генко-търговец на коприна. Те били още и кираджии, и разпродавали всички видове казаски изделия на панаирите в Цариград и Анадола. От тази фамилия произхожда Стефан Кънчев Генков, на когото се дължат техническите хрумвания в изработването на шнурове без вътрешно средище. Стефан Кънчев е последният измежду казасите, който заедно със сина си Кънчо и целия казаски еснаф наема след Освобождението чрез търгове в Тревненското околийско управление изработването на стражарски колани и екселбанти за всички околии в държавата. С капитала, останал след смъртта му, Кънчо Генков заедно със синовете си Стефан, Илия и Досю поставят началото на копринената фабрична индустрия в Трявна.\nПо изтънченост в изработката се славели Колаксъзите, които работели предимно копринени изделия. Твърде известни били и отделни представители на фамилиите Пандурски, Таховци, Момчилови, на Цаню Дамянов, Цаню Генков и др. Братята Цаню и Тотю Киселкови са последните, които произвеждат и разпространяват казаски изделия.\nКато художествен занаят казаслъкът е заемал значително място в поминъка на Трявна. Той обединява няколко вида текстилни техники-на пресоване, плетене и тъкане. В Трявна този занаят се развива по свой собствен път, съобразно местните суровини и условия. Това се наблюдава и при инструментариума, особено при подготвителните процеси, където се използват традиционни местни уреди за предене и пресукване на преждата, какъвто е например чекръка за пресукване, използван и от мутафчиите. Използват се и станчета за тъкане с кори, разпространени повсеместно в страната и в Тревненския край. Специфика се наблюдава не само в техническо, но и в художествено отношение. Тревненските казаси усъвършенстват и изменят украсите на юздите-заменят продълговатите дюймета с валчести /топчести/. Фино изработените няколкоредови розети се доближават до ружите и гергините на тревненските резбари.\nКазаслъкът се оказва един от най-устойчивите занаяти в Трявна поради това, че доста време след Освобождението запазва пазарите си в Турция, а неговата еснафска организация проявява гъвкавост и усет за приспособяване към новите условия.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:43:51 от Hatshepsut »\n« Отговор #18 -: Юни 28, 2014, 17:52:10 »\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:44:34 от Hatshepsut »\n« Отговор #19 -: Септември 02, 2014, 20:15:20 »\nВ нашите земи започва да се упражнява след падането на България под турско робство. То е особен вид тъкачество с козинява прежда, изпридана с няколковретенен чекрък. Тъканите от козина се изработвали на отвесен стан и са предназначени за чулове, дисаги, постелки, чували, торби, колани за добитъка и др. Мутафчийството се упражнявало на много места в България, но най-добре било развито в Панагюрище, Копривщица, Казанлък, Трявна, Севлиево, Устово, Ксанти, Гюмюрджина и пр.\nЗа мутафчийския занаят в Трявна най-ранните сведения са от края на ХVIII век. В спомените на Даскаловата фамилия за кърджалийското нападение над Трявна през 1798 г. е отбелязан „тревненецът Колю Стоянов Мутафчията, който решил да се промъкне в Трявна да нагледа къщата си”. В кондиката на църквата „Св. Архангел Михаил” са записани имената на тревненски мутафчии във връзка с погасяване на заемите, взети от тях от църковната каса: Колю Мутафчи, 1814 г.; Цаню Колю Мотафъ, 1835г , 1836г. и 1851 г.; Петър Мутафчия, 1874 г. Преди Освобождението в Трявна е имало 25 мутафчийски работилници при население около 4 000 души.\nКато източник на суровини за мутафчийския занаят в края на ХІХ век тревненци разчитат вече не само на местното животновъдство. Годишно за мутафчийските работилници в града са нужни 1 500 - 2 000 кг. козина. Главни доставчици се явяват търговците-кърджии. Пътувайки в различни райони на страната, където са утвърдили пазар за продукцията на тревненци – сушени сливи, пестил, търговците пласират и козинявите изделия на мутафчиите, а им закупуват козина, която връщат обратно в Трявна. Търговците посещават районите си на търговия няколко пъти в годината. Наесен, когато спират да пътуват, уреждт сметките си с мутафчиите. Така търговецът получава 2/3 от печалбата от изделията на мутафчиите. За майсторите работният ден продължава от 5 сутрин до 7-8 часа вечер. За да се задържат като производители, те разчитат на качеството на продукцията си. Работят със стригана козина „кръкма”, а не с табашка козина. Използват естетствения цвят на козината, която при доставката сортират по цвят и дължина - требят. Следва разбиването – раздрънкването на козината, преденето на вълната по специфичен за мутафчиите начин, тъкането на отвесен мутафчийски стан и съшиването на вече готовите изделия. „Недалеч от дядовия дом имаше мутафчийска работилница и аз често висях пред разтворените й кепенци да наблюдавам как мутафчиите работеха....Козята вълна не се боядисваше, а се сортираше по цвят, след което, изпрана и раздрънкана, се натъпкваше в малки, прилични на гайда кожени мехове, които предачът прикрепваше с колан през кръста си...”, разказва в спомените си Димо Казасов. По-дребните занаятчии и начеващите в занаята най-често използват пригодени за работилница приземни помещения на къщата. Приземните се предпочитат заради влагата, която прави вълната по-лесна за обработка. Необходимо е те да са поне две – едно дълго помещение до 10 м за предене на вълната и едно помещение за мутафчийския стан. Преденето и тъкането могат да се извършват в едно помещение. Така е било в работилницата на Кирил Балабанов в Трявна. Разбиването става в отделно помещение или навън под сушина. Стойко Димов е имал три помещения – за стана и чекръците, за разбиваето на козината и за кошовете с козина. Това обаче не винаги се е спазвало . В Заповедната книга на общината от 1906 г. е записано : „забранява се на мутафчиите да разбиват козината в самите работилници, а не в отделни стаи, защото се разболяват работниците от праха, особено малолетни – калфи, чираци.”\nВ работния процес участват главно мъже – особено в тъкането и преденето. В требенето на вълната и съшиването после на готовите изделия участват съпругите на майсторите. Характерен за Трявна е бил гайтанлията шев. Ст. Димов определя отличителните особености на тревненските мутафчийски изделия така: „Ние тука в Трявна имаме една шарка, нашата стока я продават по шарката ... и по шева”; Стоян Бонев: „Нашата стока е по-френгия, тонка изработена, от чист материал; от убав материал става убава работа ...”. Мутафчийските изделия се задържат по-дълго време на пазара заради качествата си – здравина, влагоустойчивост, яркост на цветовете, негоримост. Тревненските майстори работят за пазара: пътеки, торби, дисаги, покривала /цигански катуни/; бандажи за балиране на тютюн; черни върви за цървули и зобни торби за конете в армията; пешове за покриване на каруците при превозване на жито и др. От козинява вълна със специален уред се правят въжета. Стоките се продават из цяла България и главно в Елхово и Ямбол. Като всички майстори-мутафчии от началото на ХХ век, които се опитват да запазят занаята жив, тревненци правят няколко нововъведения. Мутафчийските станове не позволяват да се тъкат пътеки, по-дълги от двойното разстояние между двете кросна на стана, т.е. около 4 м. За по-дълги платове в един от големите мутафчийски центрове Панагюрище въвеждат трето и четвърто кросно на стана на разстояние от него, за да увеличат дължината на пътеките. Така могат да се тъкат пътеки за стълби, дълги по 10-15 м. Тук тревненци с гордост отбелязват постижението на Трифон Балабанов – през 1924 г. той изтъкал за храма „Св. Александър Невски” в София пътека с дължина 42 м. Две години по-рано Трифон Балабанов и синовете му правят опит да използват за тъкане на козиняви изделия механичен стан и специално сновило. Първоначално използват бензинов мотор, впоследствие разчитат на водната сила. Опитите са с частичен успех – тъканта остава малко рядка и краищата на плата не са достатъчно набити и стоят набрани. Тъй като станът не можел да се захранва с прежда механично, купуват с кредит предачни машини, дарак и се опитват да ги използват за козинява вълна. Работата върви добре до 1928 г. При Трифон Балабанов работят 10-12 души – калфи и майстори. Впоследствие, през 1929-30 г., се налага да продадат машините. Трифон продължава да работи ръчно по традиционния метод. Впоследствие прехвърля работилницата на най-малкия си син Кирил Балабанов, който защитава майсторското си право и си обзавежда нова мутафчийска работилница.\nВ успешна посока върви работата на друг тревненски мутафчия – Грозьо Райков, майстор – мутафчия от 1920 г. Той разчита вече не само на естествения цвят на материала, но и на бои. През 1927 г. си построява и обзавежда мутафчийска работилница. Учителят по рисуване от тревненското столарско училище Ангел Монов разработва модели за пътеки за Грозьо Райков. Фината изработка и художественото съчетаване на цветовете имат успех. На постоянната изложба на Българската земеделска и кооперативна банка в София е изкупено почти цялото производство на работилницата, майсторът печели три златни медала от Промишлената изложба във Варна . Изделията му се продават за Англия, Франция, Германия, дори в Австралия и Нова Зеландия.\nНе всички мутафчии от Трявна имат този успех. Затова в много случаи упражняването на занаята е съчетано с търговия или друг вид дейност, които подпомагат финансово домакинството. Мутафчийството е тежък и ниско платен занаят. При липсата на достатъчно работа немалко занаятчии се отказват да го работят.\nНа много места занаятът замира в края на ХІХ век, докато Трявна е едно от средищата, в което той продължава развитието си до 60-те години на ХХ век с променена организация. Последните майстори – мутафчии поемат производството главно на козиняви пътеки в създадения към ТПК „Балкан”- гр. Трявна цех „Мутафчийство”.\nМутафчиите в Трявна в началото на ХХ век, както повечето занаятчии по това време, отбелязват своя патронен празник в деня на Три Светители, заедно с шивачите.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:45:35 от Hatshepsut »\n« Отговор #20 -: Ноември 28, 2014, 09:35:49 »\nЗамисляли ли сте колко неповторими занаяти има у нас? Грънчартсво, бакърджийство (направата на изделия от кована мед), дърворезба, гайтанджийство, иконопис, килимарство и много други. За съжаление много от тях изчезват, а други могат да се видят само в етнографските музеи.\nНай-старото сведение за текстилна килимена орнаментика в България датира от края на ХІ в. По българските земи килимарството достига своя разцвет през епохата на Възраждането (ХVІІІ – XIX в.). Навремето най-известните килимарски центрове са били Сливен, Габрово, Самоков, Панагюрище, Чипровци и Котел. Двата основни центъра са градовете Котел и Чипровци. На тях са наречени и техниките за производство на килими - котленска и чипровска техника.\nБългарка плете на стан, 1930 г. Снимка : Вилхелм Тобиен\nСтанът трябва да е много здраво закрепен, за да може тъканта да е права. Той трябва да държи нишките на основата изпънати, разпределени и подредени на еднакво разстояние една от друга. От векове инструментите и тъкаческата техника не са променили основните си принципи. В миналото за опъването на основата са използвани дървени заглавки, а напоследък това се прави с метални винтове. При строежа на някои къщи предварително се проектира местоположението на стана и в стените се вграждат елементи за закрепване. В други къщи пък кросната се закрепват направо на тавана и пода без да се използват странични устои.\nДруг много важен инструмент при тъкането е "тупицата". Той прилича на гребен с няколко дълги зъба и дръжка за захващане, в повечето случаи е изработен от дърво, но може и от метал. С него се удря вътъка след като се промуши през основата, за да прилепне плътно и да се получи плътен и здрав килим.\nВъпреки че има немалко родни производители на килими, самият занаят за нещастие лека-полека изчезва. Има все по-малко жени, които тъкат в домовете си, а фирмите, следващи първоначалната технология се броят на пръсти. И все пак в някои от специализираните училища има кръжоци по килимарство, в някои висши училища също се изучава като предмет, намират се хора, които имат желание да стимулират художественото възпитание на деца и техните родители и да разпространят текстилното изкуство в България. Като сдружение Арт Ленд. Те проведоха семейни работилници за тъкане, плетене и филц в няколко училища и детски градини в столицата.\nУченици от ОУ „Петър Парчевив“ в гр. Чипровци пътуваха до Япония по покана на българското правителство там по повод на Деня на славянската писменост и култура. Те представиха изложба на пана с елементи на чипровския килим.\nПрез 2000 г. Националният етнографски музей е поканен в Белгия, където следва посещение на дома на местен художник, чиито мебели са тапицирани с чипровски килими. Горе-долу по същото време в България се виждат надписи от рода на „ Заменяме старинни чипровски килими за нови“, така наречените персийски килими.\nВ момента чипровското тъкачество е едно от петте културни наследства, номинирани за включване в списъка „Живи човешки съкровища“ на ЮНЕСКО.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:46:29 от Hatshepsut »\n« Отговор #21 -: Февруари 11, 2015, 13:44:07 »\nОсвен изработването на ножове и ножици, българските майстори занаятчии се занимавали и с изработката на оръжие. Оръжейничеството дава възможност в процеса на изработка да участват различни видове приложни изкуства - дърворезба, златарство, обработка на кост и желязо, което е давало възможност на старите майстори да влагат въображение и финес в изработката на изделията си. При украсата се използват редица златарски техники - изковаване, отливане, инкрустация, апликация, филигран, монтиране на скъпоценни и полускъпоценни камъни, позлатяване.\nНай-големият оръжеен център в миналото е бил град Сливен, където са се изработвали пушките “Сливенско шишане” и дългата пушка - „Бойлия”. Други оръжейни центрове са били Габрово, Панагюрище, Никопол и Видин.\nРазказ от първа ръка на майстора ножар Венци Димитров:\n„За изработката на един ловен нож е много важно майсторът да има дълъг стаж и опит като ловец. Тогава ще му стане ясно какво е необходимо, какви качества и на какъв критерий трябва да отговаря ловният нож. Едни от най важните качества са: да е здрав, резлив, лесен за поддръжка и удобен за работа, тъй като на лов често се налага да се работи с часове, а в гората няма точилари. Ножовете в Балканско са изработени от листова неръждаема стомана 4x13 на фирма "Круп" Германия. Първичната подготовка на ножа преди закаляването е много важна за самия ряз. Това е скосът, който при моите ножове е вдлъбнат и дава максимално добър ряз. Температурата на закаляване е от 1050 до 1100 градуса в солни вани, където придобиват твърдост и си запазват мулекулната структура. Много ножари нямат възможност да каляват в солни вани, тъй като това е заводска технология, до която трудно могат да се доберат. Те използват индукционните си пещи, които са на ток, а при тях се губи част от въглерода, който е много важен за твърдостта на ножа (по този начин си променят структурата).\nЗа изработването на ножовете използвам само естествени материали - биволски, говежди и еленови рога, кости от пищялите на говедата. Също така и различни дървесини: орехов труп, орехов корен, дъб, бряст. При обработката и импрегнацията шарките на дървесината изпъкват и придават много красив вид.\nИмпрегнацията - това е един вид противоводна защита на дръжката, която не позволява на дървесината да попие вода. Детайлите от дърво и рог, които се ползват за дръжката се казват чирени по ножарски жаргон, а детайлът между острието и дръжката се казва празан. Или от ляво и дясно- празани. Те също са изработени от неръждаема хромникелова стомана и с това мога да твърдя, че ножовете ми са вечни и е невъзможно да се износят за един човешки живот. Пропуснах - каниите или калъфките са изработени от телешка кожа или така наречения бланк, който е със дебелина 4, 5мм и е неизносващ се продукт.“\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:47:04 от Hatshepsut »\n« Отговор #22 -: Ноември 17, 2015, 07:43:20 »\nПървоначално шарачеството е част от умението на майстора на дрехи от аба (домашнотъкан вълнен тепан плат) да украси с бродерия части от костюма и да подсили украсата с няколко реда гайтан в прави черти, на плетенички, на завитъци. Към такъв костюм, независимо мъжки, женски или детски, през ХІХ век започнали да носят подобаващи по украса терлици. Постепенно работата по скрояване, съшиване, украсяване с конци и с гайтан на терлиците става женско занимание. В различните селища на Смолянско се налагат по няколко изкусни майсторки - шарачки, от които се вземат модели, дава им се поръчка да направят най-специалната част – украсата със сърма върху терлика или украсената с плетеница и 6 реда гайтан около нея пета на терлика или им се поръчва цялото необходимо количество терлици, ако става дума за сватба.\nДо преди 50 години терлиците са задължителна част на невестинския чеиз. Те са част от невестинските дарове за най-близките родственици по време на сватбата - мъж, свекър, свекърва, девер. В чеиза включват големи количества от тях, по 30-40 чифта, за да си има невестата и след това, т.е. за семейния живот. Редно било когато посреща гости, булката да им поднесе терлици за обуване; да подари терлици на близка дружка-посестрима или на жена от новото й семейство в знак на уважение или конкретна благодарност. Много здрава е традицията, когато отиват на гости, жената да носи красиви терлици за всеки от семейството си. До пределна възраст смолянчанката има терлици за дар – да посрещне млада снаха в дома, да подари, че се е родило първо внуче или да подари, че някой е дошъл на гости в дома й. В наши дни родопските терлици са най-представителният сувенир от планината, даряван на жена. Със сувенирна цел се правят и миниатюрни терлици, окачвани по стените.\nОт стари майсторки - терличарки можете да научите, че най-добре е терлиците да се кроят на лек ден – понеделник или четвъртък. За булка терлиците са били червени. За младоженец са кафяви, но много гайтан се слага за украсата им. Бабите са приготвяли за новороденото си внуче везани с червени конци терлички от бяла аба. Много от това и досега се практикува в Смолянския край. И в наши дни ръцете на майсторките сръчно кроят сая (горна част на терлика) и табанче (долна част за стъпалото), или подшиват с по пет реда гайтан петата, или изкусно везат “охлюви”, “таралежи”, “хурки”, “борики”, “кафезчета”, “плетенички”, “кривулички”, “гроздове”, “метлички” и други най-различни орнаменти, плод на невероятната им фантазия, на живата връзка с заобикалящия ги природен свят и чувството им за изящност.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:48:01 от Hatshepsut »\n« Отговор #23 -: Януари 28, 2016, 11:28:54 »\nПаламаркаджийството е разпространено по селата в Източните Родопи. Упражнява се обикновено зимно време — "от Димитровден нататък". Един майстор изработва на сезон около 1000-1500 броя паламарки и пролетно време ги продава по панаирите и пазарите или ги разнася по селата. Поради голямото търсене на паламарките през 20-30-те години на XX в. някои майстори сключват договори с търговци от Кърджали и Хасково, на които продават част от стоката си. Занаятът пропада напълно след 50-те години на века, когато в селското стопанство се въвежда механизацията.\nПаламарките са дървени приспособления за ръката — ръкавици, които се използват при жътва. Те предпазват ръката на жетварите от нараняване и спомагат за захващането на повече класове наведнъж. Тъй като жетварите обикновено са жени и деца, най-много се изработват и се търсят женските и детските паламарки. Мъжките паламарки, които са значително по-големи по размер, се произвеждат в по-ограничено количество.\nПаламаркаджиите нямат специална работилница. Те упражняват занаята под някой навес в двора на къщата си, където се съхраняват и основните им инструменти. Зимно време се работи в стаята с огнището.\nОсновният материал за производство на паламарки е кленът (калъника — Източни Родопи). Той се насича след Димитровден, когато по дървесината "няма мъзга", за да не го яде пасилката (Тънково) — дървоядът. Отсечените дървета трябва да имат дебелината на ръка. Материалът няма нужда да съхне предварително, затова обработката му започва веднага. Освен клен за паламарки се използва и бук (каин). Смята се, че букът е по-нетраен материал, затова майсторите го избягват.\nПаламаркаджийството изисква специален инструментариум. Дървените части на сечивата се изработват лично от майсторите, а железните се правят от ковачите по поръчка на паламаркаджиите и според точните им указания за желаните размери.\nТезгях е дългата двуметрова дъска с квадратно сечение, която на равни разстояния има пробити 30 отвора. В тях се вмъкват роговете на паламарките, за да се извият. Уйгуч, въйгуч — изнималото, е железен инструмент с формата на малка кука, вмъкнат чрез шип в дълга дръжка. Размерите са по-малки от тези на изнималото за лъжици. Служи за оглаждане на дупките за пръсти на паламарките. Свредлото — свределът, се използва за пробиване на отвори с различни големини. Употребяват се 15 броя свредели с различни размери. С тях се оформят дупките на ръкавицата на паламарката. Те имат листовидна форма на режещата част. Освен със специалните инструменти паламаркаджиите си служат и с обикновени дърводелски инструменти като брадва, тесла, пила за дърво, нож и др.\nПри изработването на паламарките първо се оформя рогчето (клафунчето, гугулъчето). В зависимост от големината на паламарката то има различни размери — 10 до 15 см дължина. Рогът на паламарката се одялва с теслата и след това се слага да се изпече, "нагрее" в огъня. За да омекне дървото и да се извие по-лесно дървеното трупче, още с кората то се заравя в жар, като се внимава да не прегори. Докато е още топло, рогчето на паламарката се вмъква в дупките на тезгяха и се извива почти под прав ъгъл спрямо долната ѝ част (ръкавицата). За да запази формата си, паламарката се завързва с въже и така престоява най-малко 24 часа. Наведнъж един майстор изработва около 20-30 паламарки.\nСлед извиването на роговете с теслата се одялва долната част на паламарката, за да ѝ се придаде желаната форма. После се провалят — пробиват, със свределите местата за пръстите. Пробиването започва с най-малкия свредел, като инструментите се сменят последователно по големина, докато се получи отворът с необходимия размер. Паламарките според размера им се изработват с различен диаметър и дълбочина на дупките за пръстите. След това дупките се заглаждат, за да не нараняват ръката. Отгоре паламарката се дооформя с пила за дърво.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:48:20 от Hatshepsut »\n« Отговор #24 -: Февруари 22, 2016, 13:05:00 »\nВ Родопската област бъчварството — производството на съдове от извити на огън дъги, се развива във връзка с винарството. Един от най-големите центрове на бъчварския занаят е Асеновград. Сведения за развитието на занаята дава още Лукас, пътешественикът, минал през Станимака през 1706 г., цитиран от К. Иречек: "Той описва града като едно голямо чисто християнско място, където както и до сега населението се занимавало с винарство; направили му впечатление огромните бъчви, 40 педи дълги и до 7 стъпки високи" (Иречек 1974, 488).\nРазвитието на лозарството и винарството като един от основните поминъци на Асеновград и околните селища определя развитието на процъфтяващия до началото на XX в. занаят. Към края на XIX в. в града има около 30 бъчварски работилници, с по няколко души калфи, чираци и майстори (Хайтов 1983, 272).\nУпадъкът на винарството, настъпил вследствие болест по лозята в района, се отразява тежко и на бъчварството. Независимо от това то продължава да се практикува от редица майстори в града до около средата на XX в. Център на винарство по същото време е и Перущица, където занаятът е също добре развит (Иречек 1974, 490).\nВ Източните Родопи майстори бъчвари работят и в други градове, намиращи се близо до лозарските райони, като Хасково, Кърджали, Ивайловград, Брацигово, Пещера, Пазарджик, и в някои селища около тях. Поради по-сложната технология при изработката на буретата и бъчвите бъчварството е разпространено първоначално главно в градове и села, разположени в близост до големите лозарски центрове. С нарастване на търсенето на бъчварски изделия занаятът прониква и в много села навътре в Родопите.\nКацарството е занаят, при който се произвеждат съдове от прави дъски. Неговите произведения обслужват нуждите на домашния селски и градски бит, скотовъдството, винарството и някои занаяти. Той се практикува в селищата на Средните и Западните Родопи от майстори и от двете верски групи. След 20-те години на XX в. повечето от майсторите в района започват да изработват съдове и от двата типа. Поради това названията кацар и бъчвар започват да се покриват.\nПазари, организация на производството, обучение\nВ градовете бъчварският занаят се упражнява целогодишно. Зимно време, когато нямат работа, майсторите подготвят материала за лятото и есента, когато техните изделия се търсят най-много. Бъчварите от градовете работят главно готови съдове, но изпълняват и поръчки, като в повечето случаи използват собствен материал. Техни клиенти са жителите на града и околните селища. Въпреки това бъчварите са една от най-бедните прослойки сред занаятчийското съсловие. Спечелените пари майсторите влагат най-вече в земя, предимно лозя, а по-малка част отива за усъвършенстване на производството и за материал.\nВ голямата си част селските бъчвари са самоуки майстори, които упражняват занаята успоредно със селскостопанската си работа. Поради това те работят само през свободното от селскостопанска дейност време — преди всичко през есента и по-малко на пролет, предимно по поръчка. В някои села, където мъжкото население се занимава масово с бъчварство, се произвеждат и готови съдове за продажба на пазарите в близките градове, обикновено в замяна на селскостопански продукти.\nЕсенно време, когато търсенето на бъчварски изделия и услуги е най-голямо, селските майсторите обикалят по полските села в близост до Родопите, като носят със себе си само най-необходимите инструменти. В селата те се установяват под някой навес и на място, с материал на клиентите, изработват нови и поправят стари съдове.\nБъчварските изделия се продават в повечето случаи за пари, но някои майстори извършват и обмен за селскостопански произведения. Този начин на заплащане е най-типичен за бъчварите гурбетчии, които така осигуряват семействата си със зърнени храни за зимата. Гурбетчиите печелят много добре от този вид практикуване на занаята, тъй като не изразходват никакви средства за материал, а печалбата им е само от труд. В добри години, когато реколтата е богата, едно буре за ракия се продава за две напълвания с жито. Гурбетчийството е характерно само за християнското население на района и съществува до 50-те години на XX в., когато започва колективизацията на земята.\nКацарството е застъпено почти във всяко родопско селище и обслужва ежедневния селски и градски бит с традиционните за местните жители дървени съдове за домакинството: бурета за ракия, бурила — съдове за избиване на мляко, каци, ведра и пр. "Монастирци поминуват със скотовъдство, земеделие и дърводелие. Дървен материал те скарват в Тополово, което е най-близкия им пазарен пункт в полето, отстоещ нещо около 70-80 км път из планината. Техния стар занаят още от Давудево (Давидково, Ардинско — б. м.) е и правене дървени съдове: каци, чобури, бурета и др." (Шишков 1912, 250).\nВ Средните Родопи занаятът е тясно свързан с едрото скотовъдство. Има сведения, че майстори кацари обикалят юрушките мандри, като на място стягат мандражицките такъми и правят нови съдове (Канев 1975, 573 ). Тази практика продължава и по-късно. Всяка пролет кацари от среднородопските селища пристигат в мандрите още преди овчарите да се върнат от Беломорието. На място се потягат старите съдове и се изработват нови мандренски куяджаци. Изделията си местните кацари предлагат всеки пазарен ден в Устово. Едни от най-добрите майстори в областта работят в с. Могилица; известни и до днес са кацарите от с. Мугла; майстори кацари има в Момчиловци, Смолян, Устово и много други селища в тази част на Родопите.\nКакто бъчварите и мнозинството майстори кацари упражняват занаята сезонно — във времето на най-активно търсене на техните изделия. За високите части на планината това е пролетта и лятото, когато мандрите работят с пълна сила. Основният поминък на кацарите е земеделието и скотовъдството, затова спечелените пари те влагат в закупуването на земя и добитък.\nПоради отсъствието на каквито е да било писмени източници е много трудно да се възстанови картината на обучение в бъчварския и кацарския занаят в Родопите.\nВ градовете занаятчийските умения се предават по наследство, но майсторите много често вземат за помощници и ученици деца и от селата. Така е и в тези села, където занаятът е определящ. В с. Могилица например един майстор "изучил много чираци и калфи, които отсетне станали добри майстори в тоя край, а най-вече в Могилица" (Примовски 1973, 427).\nБъчварски чирак "се седи" три години. Чиракът работи безплатно на майстора, който е задължен да го храни. Освен в работилницата чиракът помага в домакинската и полската работа, ако майсторът има земеделски имот. Около 30-те години на XX в. бъчварите започват да наемат чираци срещу известна сума пари, заплатена от бащата на момчето, Освен това бащата дава и храна — жито, фасул, боб, измерено в крини според уговорката. След изтичането на двете години чиракът трябва да усвои занаята дотолкова, че да може сам да изработи някой по-прост съд като ведро, каче и др. Знанията и уменията на чирака се преценяват от майстора. Той го провъзгласява за калфа. Много често, след като минат чирашкия стаж, момчетата се връщат на село и почват да практикуват занаята, без да са го усвоили напълно и без свидетелство за преминатия стаж. След Първата световна война вече е задължително чиракът да положи калфенски изпит пред комисия на Пловдивската търговско-индустриална камара.\nКалфата се пазари с майстора на надница, която се изплаща всяка седмица или на края на годината. Калфата работи наравно с майстора, но под негов контрол. Обикновено той няма право да приема поръчки и да предава готовото изделие без разрешението на майстора. След две години калфата може да стане майстор. До 20-те години на века преминаването от една степен в друга се извършва чрез устна уговорка между майстора и неговия ученик, а след този период се въвежда задължителен изпит — калфенски и майсторски, пред представители на търговско-индустриалните камари. На изпита за няколко дни кандидат майсторът трябва да изработи по-сложен съд като буре, бъкел или друго изделие От 30-те години нататък, за да имат бъдещите майстори някаква грамотност, освен практически изпит калфите трябва да положат и теоретичен. Поради това много от тях, които нямат образователен ценз, не се явяват на изпит и без майсторско свидетелство откриват работилници по селата. Откриването на бъчварска работилница в селата е сравнитело лесно, защото при този занаят не е нужно да имаш голям капитал — няколко инструмента и един сайвант е достатъчно за започване на работа. В градовете нещата са по-сложни. Там новопроизведените майстори трябва да вземат работилница под наем, да си осигурят начален капитал за закупуване на материал и инструменти. В някои случаи се налага част от майсторите да започнат работа в някоя голяма работилница като втори майстор на надница, докато натрупат известен капитал.\nНяма сведения за съществуването на бъчварски еснаф в Родопския край преди Освобождението. Бъчварите в градовете членуват в общите сдружения, създадени след 20-те години на XX в; селските майстори никога не са били организирани в еснафи.\nБъчварството се оказва един от най-устойчивите занаяти в Родопската област. То се практикува и досега в много села и градове, като повечето от майсторите използват в работата си и машини. Причината за запазването на бъчварството по-продължително време се съдържа в качествата на неговите произведения. Дървените съдове за съхранение на храни и напитки нямат равностойни съвременни заместители. Тук роля играе и традицията на населението в употребата на тези изделия. Независимо от относителната устойчивост на занаята през последните 10 години при него също се забелязва значителен упадък. Приемствеността до голяма степен вече е прекъсната и това ще доведе до изчезването му в недалечно време.\nБъчварската работилница обикновено се разполага в приземния етаж на къщата или в някоя пристройка в двора на майстора. Тя е най-често с пръстен под и огнище, което служи за отопление и при изработването на някои инструменти.\nВ градовете повечето майстори притежават специално построени работилници, които са големи помещения с 5-6 м дължина и 4-5 м ширина, за да се използват и като складове за готовите съдове.\nИзползват се различни видове дървен материал в зависимост от храните и напитките, които ще се съхраняват в съдовете. За буретата и бъчвите за вино се употребява дъб, тъй като този материал не разваля виното. До 50-те години асеновградските бъчвари се снабдяват с хубав дъбов материал от с. Долен Чифлик, Варненско. От дъб се правят и ракиени бурета. Понеже полученият от дъба материал е много здрав и не загнива, той се използва и за направата на различни видове качета и каци. Черницата и акацията също са добри за бурета за ракия. Те ѝ придават хубав вкус и я оцветяват в жълто. Смята се, че материалът от акация е по-добър от черничевия, защото по здравина не отстъпва на дъба.\nВ Средните и Западните Родопи каците, качетата и бурилките се правят от чам (бор). Хвойната е добър материал за изработване на съдове за пренасяне на храни и течности — каченца за мляко, бъкели за вода и пр., тъй като е "чист", т. е. не променя вкуса на храните, а е и лек, т. е. най-подходящ за съдове, с които се пренася вода и мляко. Боровият и хвойновият материл са издръжливи на сол и киселина, затова от тях се правят качета за туршии, каци за зеле и пр.\nКачествени бъчварски и кацарски изделия се получават само в случаите, когато материалът е добре изсушен. Издръжливи са съдовете, изработени от добре изсъхнал материал. Дървеният материал трябва да се суши на сенчесто и проветриво място, най-добре под сайвант или на тавана. Продължителността на съхненето зависи от вида на дървото. Борът и хвойната трябва да съхнат от три до шест месеца, а дъбът има нужда да престои от шест месеца до една година, за да стане годен за употреба.\nСтарите майстори използват цепен на ръка материал, тъй като е по здрав. Здравината му се дължи на това, че при цепенето се върви по радиалните лъчи, т. е. по жилите. Прекъсването на жилите на дървото прави материала нетраен. Тази практика отпада около 30-те години на XX в., когато повечето майстори започват да работят с бичен материал, но когато работят изделия за себе си или за близки, занаятчиите по селата продължават да използват цепен на ръка материал.\nДървените обръчи се изработват от лескови и осенови (от мъждрявка) пръти, които се употребяват, докато са още пресни. Дървени обръчи се правят до около 40-50-те години на XX в. Те са по-добри за съдове, предназначени за храни, които съдържат сол и киселина — каците за зеле, туршии и пр., тъй като железните обръчи ръждясват. Железни обръчи майсторите купуват на ленти от железарските магазини.\nДо началото на XX в. бъчварските инструменти са малко. Това са главно традиционните дърводелски инструменти и само няколко специализирани сечива с проста конструкция. След този период, и особено след Първата световна война, в практиката навлизат много нови инструменти, повечето изработени по вносни образци. Това спомага за подобряване качествата на изделията и за ускоряване процеса на производство. По-голяма част от инструментите се правят от местните ковачи по указания на майсторите бъчнари.\nБалтията (брадвата) служи за сечене, белене и цепене на материала и за придаване основната форма на дъгите, дъските, от които се правят съдовете. Кривата брадва е основен бъчварски инструмент. По форма прилича на обикновената брадва, но има по-дълго и леко завито надясно острие и къса дръжка. С кривата брадва се заглаждат дъгите, одялват се и се изравняват страничните им части, за да могат дъгите да прилепнат плътно една до друга. Късата дръжка помага ударите да се нанасят от близко разстояние, което е важно за по-голямата точност на работата. Извивката на острието надясно се прави, за да се предпази лявата ръка. На мястото на тази брадва по-късно се явяват много различни по форма рендета, които обаче не я изместват напълно. Най-близки до нейните функции има дългото ренде, наречено струг. Стругът е дълга дъска (около 1,20 м), в средата на която има вмъкната режеща пластина с дължина 10 см. В единия край на дъската са поставени два крака.\nПреди да се огладят на струга или да се одялат с кривата брадва, дъгите са премерват с чап. Чапът е дървен шаблон за определяне страничния наклон на дъгите, за да могат да прилепнат плътно една до друга. За различен обем има различен чап. Всеки майстор сам изработва чаповете си. Въторът е специален бъчварски инструмент за изрязване на улея (вътора), в който се вмъкват дъната на съдовете. Това е дъговидно извито трионче, забито в средата на дъска с формата на полукръг. От обратната страна на дъската има вмъкната дръжка за хващане на инструмента при работа. Много майстори от времето на Балканските войни употребяват "европейски вътор" — фабрично изработен инструмент, произведен в чужбина. Сред най-използваните инструменти при бъчварството и кацарството са руканите — едни от най-старинните и основни инструменти при занаята. Правият рукан служи за заглаждане на дъските и при изработката на дървените обръчи. Кривият рукан се употребява при оглаждането на съдовете отвътре и около гърлото. Режещата част на този рукан е извита дъговидно.\nСкуба (Западни Родопи), извлекло (Средни и Източни Родопи) е стоманена пластинка с извита във формата на полукръг режеща част, която е вмъкната в дълга 40 см дървена дръжка. Служи за оглаждане стените на тесните съдове от вътрешната страна — например на буталките за мляко. След 30-те години на XX в. руканите постепенно се изместват от различните видове рендета, но не напълно.\nТеслите, използвани от бъчварите, са права тесла — за придялване на дъгите, и крива тесла, с дъговидно извито острие — за издялване дъгите на бъчвите от вътрешната страна, когато се изтъняват в средната им част преди извиването им.\nПергели в различни размери за определяне диаметъра на дъната, различни видове рендета и други дърводелски инструменти влизат като основен инвентар във всяка бъчварска работилница. Чаталът и стълбата, менгемето (дървена скара за извиване на дъгите) са дървени уреди, които майсторите също изработват сами. След нагряването дъгите на бъчвите се вмъкват в менгемето, за да се извият.\nМагаре е уредът, на който се дялат дървените обръчи. То представлява дълга около 1,50 м дъска, поставена на четири крака. В средата ѝ е вмъкнато дървено менгеме, което се затяга с *****. На него се защипват дървените обръчи, докато се оглаждат с рукана. При изработката на бъчварските изделия се използват и различни калъпи — железни обръчи в различен размер според обема, които се слагат временно, докато съдът се сглобява. Чукове — метални и дървени, служат за набиване на обръчите, а пробоите — за правене на отвори в железните обръчи. Куката е специализиран бъчварски инструмент с форма на подкова в долния си край и дълга около 30 см дръжка, завършваща като длето — в горния. С подковообразната част на куката се изтегля долното дъно при сглобяването, а с "длетото" се разделят дъгите при поставяне на папур.\nОсвен описания инструментариум бъчварите употребяват и много други сечива, повечето от които навлизат в практиката им след 20-те — 30-те години на XX в. и са произведени фабрично или по вносни образци.\nОсновни технологични процеси\nСъдовете се изработват от дъски, наричани дъги. След като им се придаде основната форма, дъгите се одялват отстрани под наклон, за да се получи кръгла форма. Необходимите за сглобяването на бъчвите и каците дъги се събират, сглобяват се. Нареждането им става около калъп. Дъната на съдовете се размерват с пергел. Радиусът на дъното е равен на 1/6 от дължината на горната обиколка на съда. Улеят, в който се вмъква дъното, се изрязва с вътор и се подмазва с каша от брашно, за да се попълнят всички кухини.\nДъгите за бъчвите се издълбават леко в средната им част, за да се извият по-лесно. Традиционната практика е дъгите да се извиват една по една чрез нагряване на жар. Докато се нагряват, те се мокрят отгоре с вода, за да не изгорят. Извиват се с дървен чатал, стегнат в горната си част с желязна гривна. В единия си край дъгата се подпъхва някъде или се затиска с камък, а в другия се защипва с чатала. Под нея се наклажда слаб огън. Със затоплянето дървото омеква и се извива по-лесно. Майсторът огъва постепенно дъгата, докато получи желаната форма.\nДруг начин, прилаган от бъчварите, е дъгата да се постави над жарта и когато се нагрее така, че да може да се огъва, да се вмъкне в дървеното менгеме, "скарата за навиване на дъги", за да заеме формата. Обгорените части на дъските се одялват с тесла.\nОколо 30-те години на XX в. в практиката на бъчварите навлиза нова технология за извиването на съдовете. След като се сглоби бъчвата или бурето и се стегне с горния си обръч, в центъра му се запалва слаб огън, който нагрява постепенно съда. Когато дървото омекне, долната част на съда се стяга със стоманено въже. Така съдът престоява известно време, за да се извият дъгите.\nДървените или железни обръчи се поставят на съда, когато той е изцяло сглобен. Дървените обръчи, използвани до около 50-те години на XX в., се правят от лескови клони. Обръчите се обелват предварително от кората и се оглаждат с рукан от вътрешната им страна, за да се изравнят. Дължината им се определя с въженце. Набиват се с дървен чук, а железните обръчи се набиват с чук баския.\nСлед 30-те години на XX в. много майстори в района въвеждат в работилниците си съвременни машини, които значително променят традиционните практики за производство.\nМайсторите от района произвеждат съдове с прави или извити дъги. Съдовете с прави дъги са различните видове каци и качета за съхранение на различни видове храни. Изработват се най-много качета за сирене, за сланина, за месо, за масло, каци за зеле, за туршии, за джибри, ведрици за доене на овцете, ведра за носене на вода, каченца за кисело мляко (кандри), различни каци и качета за мандрите, използвани при преработката на млечните продукти, бурилки за избиване на масло и др.\nОт съдовете с извити дъги се правят най-много бурета за ракия и вино в различни размери. За нуждите на винарството се изработват и големи бъчви за съхранение на виното, някои от които достигат до 2000 л, както и големи каци, чебури и др. Бъкълите — бъкелите, са дървени съдове за пренасяне на вода с обем от 5 до 10 л. Много кацарски изделия се използват и за нуждите на някои занаяти като кожарството, медникарството и др.\nВ Родопите занаятите, свързани с обработката на дърво, изминават път на развитие, сходен с познатия от другите, и особено от планинските, райони на страната. Тъй като родопското дървообработване не скъсва връзката си с домашния занаят, тук се съхраняват много старинни елементи, отнасящи се до материала, прилаганите технологии, инструментариума, формите и украсата, което има паралели и в другите български области. Разликите в производствения процес засягат главно някои използвани дървесни видове материал, в зависимост от специфичните природни дадености на различните региони. Общност се открива и в повечето от наименованията на инструментите, съдовете и технологичните процеси, което подчертава тясната връзка на родопските занаяти с общобългарската традиция при обработката на дърво.\nНезависимо от благоприятните условия дървообработващите занаяти в Родопския край не достигат мащабите на производство, характерни за други планински райони на страната, където тези занаяти преминават в домашна индустрия (Благоева 1974, 90-103; същ. 1980, 95-114; Коев 1983, 124-131; Вакарелски 1974, 403-420; Цончев 1929, 178-199, Тенева 1999, 122-137).\nВ Родопите, останали предимно в сферата на домашния занаят и с ограничена пазарна насоченост, те не изиграват решаващо значение за икономическото и културното развитие на областта.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:49:07 от Hatshepsut »\n« Отговор #25 -: Март 28, 2016, 22:00:17 »\nВремето няма да заличи скоро занаята ракиджийство от нашите географски ширини. Затова чрез този материал ще ви припомним само някои позабравени истории и неудобни (за мъжете) истини.\nПървата от тях е, че жените по онова време са по-добри майсторки в печенето на ракия. А за да има равновесие – мъжете пък са по-добри в консумирането на крайния продукт. Извън кръга на шегата, жените от всички балкански (или неплодородни) райони са принудени да научат този занаят, защото мъжете им по това време от годината са още „на гурбет”.\nВторият забравен факт е, че първоначално казаните за печене на ракия са от глина, а капаците им – от дърво. Казанът се прави на ръка, под сенник (за да съхне бавно) и винаги в близост до суровината, която ще се изварява. Използва се еднократно, защото не може да издържи до следващата реколта. Капакът се изработва от цепени дъбови дъски.\nВ средата на 19 век глинените казани постепенно са заменени от медни. Медта се налага като единствен материал за изваряване на ракия поради своите качества:\n– голяма пластичност (най-мек от всички метали)\n– висока топлопроводимост\n– неутрализира серните съединения,образуващи се при ферментацията\n– траен и издръжлив\nПомещенията, в които се пече ракията, често представляват само един навес. Задължително обаче е той да е край течаща вода. Технологията е следната: в казана (който е монтиран над огнище) се слага ферментиралата каша от плодове (джибри), затваря се с капак, от който една тръба (лула) води до охладителя (метален варел,пълен с вода). След като се уплътнят всички дупки (с глина) огънят се запалва, след известно време кашата започва да ври, изпаренията тръгват през лулата и, минавайки през серпентината, се охлаждат от водата в казана и излизат под формата на течност (ракия).\nВ някои райони (Карлово) полученият по този начин дестилат се връща отново в казана и се преварява пак. Преварката достига 70 алк. градуса и е известна под името „анасонлийка”. Дестилатът, предназначен за мастика, се преварява три пъти. Мастиката, произведена по тази технология (Асеновград), се нарича „ючпишмиш” (три пъти печена).\nПрез последните години чиновниците от Брюксел няколко пъти се опитват (засега напразно) да ликвидират този бастион на българския дух. И най-глупавите политици интуитивно се досещат, че въвеждането на подобна забрана ще им коства властта за дълги години. Навярно и днес творческият гений на българина не спи, а мисли как да докаже на Европа, че „не се гаси туй, що не гасне”. Ракиджийството по нашите земи няма да угасне. Докато има българи, ще има и казан за ракия – като символ на вечния огън, който съпътства битието ни откакто се помним.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:49:43 от Hatshepsut »\n« Отговор #26 -: Януари 03, 2017, 21:40:21 »\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:50:23 от Hatshepsut »\n« Отговор #27 -: Юни 14, 2017, 14:29:48 »\nПрез XIX и началото на XX в. в района на Странджа, то е концентрирано в Лозенград и Малко Търново. Първият майстор – златар в Малко Търново идва в началото на XIX в. от Панагюрище. Той създава свои ученици , но много малкотърновци изучават занаята в Цариград, където някои от тях отварят и собствени работилници. В средата на същия век в Малко Търново има вече 7-8 златарски дюкяна. През 1870 броят им нараства на 13. Освен майсторите златари ( куюмджии) в тях работят няколко десетки калфи и чираци. Всички те са обединени в златарски еснаф със собствена каса. През същия период в Странджа работят и пътуващи златари. Те обхождат големите селища, пазарите и панаирите и изработват златарски изделия на самото място по поръчка на клиента. За тях се споменава в някои странджански песни. След Първата световна война златарството започва постепенно да запада, тъй като в Странджанския край прониква евтина фабрична бижутерия и имитация на накити от благородни метали. Упадъкът се засилва през 50 –те години на XX в. с отхвърлянето на традиционното народно облекло. Овладяването на златарството изисква по – продължителен период на обучение отколкото останалите металообработващи занаяти. Чиракуването при майстор – златар продължава пет години, като първата година чиракът върши и домашна работа в семейството на майстора. На втората година чиракът започва да пресява и обработва пръстта за отливките. Но третата и четвъртата помага при топенето и отливането на златарските изделия. Чиракът не получава възнаграждение. Работи срещу безплатна храна и облекло. Едва на петата или шестата година, когато бъде признат за калфа, той започва да получава заплата от майстора. Основният материал в златарския занаят е златото, среброто и някои сплави от бронз и месинг. Получават го чрез претапяне на златни монети или стари накити и съдове. Някои златари добиват в малки количества злато чрез промиване на златоносен пясък от странджанските реки. От такава златодобивна дейност са останали местните названия „Златен дол“ ( М. Търново) и „Златцето“ (Резово). Използват се и добавъчни материали като дървесна пепел, готварска сол, смоли, пясък, леярска пръст, сярна киселина, нишадър и др. Златарската работилница ( куюмджийница) е масивно помещение, изградено от тухли или камък, което се намира в приземния етаж на къщата на майстора или на чаршията. Тя служи едновременно за производство и за продажба (дюкян) на златарските произведения. В нея има огнище за топене на метал ( оджак) с ръчно духало; малка наковалня, закрепена подвижно, дървено трупче и неголям тезгях. Инструментите, с които си служат златарите, са по-многообразни по форма и големина и са по- фино изработени в сравнение с инструментариума на другите металообработващи занаяти.\nВ рупската етнографска област на Странджа, особено в нестинарските села е много разпространен обичаят да се правят дарения на църкви и параклиси сребърни обкови на икони и богослужебни книги, както и по иконите да се полепят сребърни оброци ( антропоморфни и зооморфни фигурки и изображения на части от човешкото тяло). Изработват ги златарите по поръчка на богомолците или църквата. В началото на XX в. вместо сребро, оброците започват да се изработват от обикновена бяла тенекия. До началото на XX в. златарите в Лозенград и Малко Търново задоволяват до голяма степен потребностите на странджанското население от традиционни накити и предмети с култово предназначение. Само богати търговци, джелепи и предприемачи доставят по – скъпи накити от Цариград и някои малоазийски и производителни центрове.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:51:03 от Hatshepsut »\n« Отговор #28 -: Февруари 02, 2018, 08:18:16 »\nСопотските майстори – пазители и възродители на старите български традиции\nМестните художници и занаятчии продължават да обогатяват българските традиции, като се стараят да оставят занаята жив, за да не се прекъсва линията на приемствеността. Традициите и обичаите са моста между поколенията и народите, свързващи минало, настояще и бъдеще. Нашата мисия е да съхраним миналото за бъдещето, а „Сопотският еснафъ“ да е не само адрес, а и състояние на духа\nПрез Възраждането в Сопот са процъфтявали над 30 занаята и градът е бил известен търговски и промишлен център, заслужено е наричан „Кючюк Манчестър“ (Малък Манчестър) и „Герджик Сопот“ (Хубав Сопот).\nВ малка павирана уличка, близо до центъра на град Сопот се намира Етнографски и занаятчийски център „Сопотски еснафъ“.\nЕтнографският център е разположен в две възрожденски къщи, стопанисва се от Къща музей „Иван Вазов“ и Сдружението на сопотските майстори и ценители на художествените занаяти.\nТалантът и духът на старите майстори се подържа жив и днес в Сопот. В работилниците на Етнографския и занаятчийски център техните последователи умело и фино инкрустират оръжие, ножове, извайват предмети от дърво.1\nИзкуството резба върху дърво в миналото\nИзкуството резба върху дърво в миналото е било присъщо само за мъжете. Съществуват два типа резба- дребна плитка и плоска резба и едра дълбоко скулптурна резба. Първата е означавана в науката като пастирска резба, а втората като занаятчийска. Елементи на пастирската дърворезба са различни типове ивици, триъгълничета, различни форми на пера, лентички, мрежички, пръстенчета. 2 Украсените с пастирска резба предмети се наричат най-често писани. Негеометрични фигурални изображения в българската пастирна дърворезба се срещат рядко. Срещат се очертания на лице, цяла човешка фигура, птица в схематичен вид.\nИма и по- особен вид плоска дърворезба, която представлява по-скоро начертавания с изстъргване. Тук характерна е геометричната орнаментика.\nНезависимо от пастирската резба в културата на българите се развива и дълбоката скулптурна дърворезба. В много случаи тя е съчетана и с инкрустации с кост и перлова маса. 3 Из манастирите се развива и миниатюрната дърворезба, представляваща композиции от библейски, евангелски и житийни образи и сцени.\nВ годините занаятът търпи неимоверно развитие, като в голяма степен това се определя от разликата в инструментите и средствата за производство. Употребата на много малки като размер длета позволява миниатюрата да е с много по-малки размери от тази в миналото и да е много по прецизна от нея. Днес занаятът се упражнява и от двата пола. Сопотските майстори използват миниатюрната дърворезба за украсяване на приклади на пушки, дръжки на огнестрелно и хладно оръжие.\nИзкуството да се инкрустира и гравира оръжие\nИзкуството да се инкрустира и гравира оръжие вероятно съществува откакто има оръжия. Още от древността са се изработвали предмети, накити и бижута предназначени единствено да демонстрират стил, вкус, социално и финансово положение на хората от привилегированата класа. Извън тях, обаче, много хора са започнали да търсят начин да изразят същите неща, но чрез предмети, които ползват – като се започне от посудата и се стигне до оръжието. Ковачи и оръжейници са искали изработените от тях ножове, мечове, а по-късно и огнестрелни оръжия да носят знак, който да отличава собствения им стил от всички други. Много от самите притежатели на тези предмети, искат те не просто да са функционални, но по някакъв начин да изразяват тяхната идентичност – било с обикновен монограм или с богата украса, демонстрираща висок социален статус. Постепенно умението да украсяваш оръжия, чрез гравиране или инкрустиране, се развива в изкуство. То има много почитатели и днес, включително в нашата страна. 4\nИнкрустациите върху оръжие първоначално се извършвали чрез набиване в дървените части на различни форми от месинг и мед. Набивали се звездички, точки, кръгчета, квадрати, правоъгълници. Понякога върху оръжието се залепя седеф от мидичка, използвали се и нитове от цветни метали. Среща се инкрустиране и на полускъпоценни и скъпоценни камъни.\nГоляма част от майсторите в страната работят по тази технология до 90 г на XX век, когато сопотският майстор Светлозар Райчанов налага свободата в орнаментиката. Върху оръжието започват да се гравират различни екзотични, фантастични животни ( дракон, крилат лъв, триглава змия), птици, различни ловни сцени, както и флорални мотиви. Гравираната сцена в голяма степен зависи от предназначението на самата пушка, често върху нея е изобразен гербът на собственика или знамето на рода.\nСветлозар Райчанов е основател на така наречената „Сопотска школа“ в областта на оръжейната украса. Изключително продуктивен творец, с характерен разпознаваем стил. Работите му се отличават със своето богатство на изразни средства, високата си художествена стойност и прецизното си изпълнение. Доста от работите на майстора в момента са част от колекции в страната и чужбина. През годините те са излагани на редица престижни изложби.\nМайстор Светлозар Райчанов\nРайчанов е и създател на основната спирала в българската школа. Тя е специфична, характерна и неповторима. Такава спирала няма в другите школи, днес тя се използва от кръга занаятчии, учител на които е бил големият сопотски майстор.\nХарактерен елемент за германската школа е дъбовият лист и жълъдът, за английската – английски арабески, в ислямските държави гравираният символ е лалето, гърците изобразяват смокинов и гроздов лист. Идеите си майсторите черпят от непринудеността на живата природа. Всичко създадено от тях има собствен дух и индивидуалност, като цялостният облик на гравюрата и дърворезбата за украса до голяма степен се определя от вкуса и желанията на клиента.\nХарактерно за Сопотската школа е и, че един и същи човек работи едновременно върху метала и дървото. Има огромна разлика в поведението и качествата на двата материала, при дървото има мекост, докато излъчването на метала е по-хладно. Именно това прави задачата на сопотските творци изключително трудна. При другите гравьорски школи един майстор гравира метала, друг дървото.\nНай-важни за гравюрата са правилната й композиция, хармоничност и несмесването на различните стилове. Релефната гравюра върху дърво е предварително намислена, творчеството предхожда самото изпълнение. Гравирането например на една ловна сцена е много сложна материя, за да изглежда добре трябва да се гравира на различни нива – така се създава илюзия за дълбочина. Изработената гравюра се отличава с многообразие на моделите и високо качество на изработката. /сн.4/\nВърху оръжията се правят и инкрустации от месинг, злато и сребро. Все повече навлиза и употребата на апликирани фигури, което позволява и използването на по-богат набор от материали. При украсата на металните части на огнестрелните оръжия освен гравюри могат да се ползват и различни галванични покрития, постигани чрез анодация по алуминиевите части, оксидация, посребряване, позлатяване.\nПродължителният процес на изработка, специфичните условия на труд, умората на очите, непрекъснатата бдителност да не допуснеш грешка, както и огромната отдаденост, която изисква гравьорската работа води до високи цени на крайния продукт.\n„Проектите на всички украси са уникални сами по себе си, и се изпълняват в един единствен екземпляр. Поради това произведенията ми са ориентирани предимно към ценители и колекционери. Всички мои творби са белязани с моя монограм, и съпроводени със сертификат за произход и уникалност. Стремя се да доставя наслада не само на очите, а и на душата“ разказва сопотският майстор гравьор Евгени Димов.\nМайстор Евгени Димов\nОсноваване на детска школа „МайсторЧета“\nПрез 2012 г. Евгени основава детската школа „МайсторЧета“, в която сопотските майстори безвъзмездно обучават деца в своите занаяти.\nВ школата се изучават миниатюрна дърворезба, металопластика, дървопластика, пирография, иконопис и тъкачество (на пана). Учениците на възраст между 8 и 14 години се запознават с технологията на изработването, видовете инструменти, използваните похвати в миналото и сега. Всички занимания в работилниците са разделени условно на отделни цикли на обучение, като след всеки цикъл, на тържествена възрожденска церемония, завършилите успешно нивото си МайсторЧета, получават грамота за преминатия курс по съответния занаят. Интересът на децата е огромен, до момента са обучени и „дипломирани“ над 150 сопотски малчугана.\nМестните художници и занаятчии продължават да обогатяват българските традиции, като се стараят да оставят занаята жив, за да не се прекъсва линията на приемствеността.\nТрадициите и обичаите са моста между поколенията и народите, свързващи минало, настояще и бъдеще. Нашата мисия е да съхраним миналото за бъдещето, а „Сопотският еснафъ“ да е не само адрес, а и състояние на духа.\n« Последна редакция: Август 05, 2018, 09:52:06 от Hatshepsut »\n« Отговор #29 -: Януари 17, 2019, 15:49:16 »\nПреди дни съобщихме, че в Етнографски музей на открито „Етър” за първи път се обявява Национален детски конкурс „Мартеници от гайтан” - едно своеобразно отражение на възродения в наши дни интерес към тази някога толкова популярна украса за дрехите на българина.\nСамо да броени дни от обявяването на надпреварата от "Етър"-а информират, че интересът към нея е голям и вече са поръчани големи количества червени и бели гранчета, изработени в музея под открито небе.\nТамошните етнографи обръщат внимание, че има хора, които не успяват да направят разлика между гайтана и нишките с различна дебелина, които го наподобяват. Ето какво разясняват те по въпроса:\nКак да познаем какво е гайтан\nГайтанът е от вълна. Има плоска основа и обла повърхност.\nДнес истински гайтан по технология от ХІХ век се произвежда единствено в Етнографски музей на открито „Етър”. Той е известен като „дванайстак”, заради броя на нишките, които са 12.\nВсичко друго, което днес се предлага като заместител, е просто плетена плоска лента. Но тя не е гайтан.\nГайтанът може да е плетен на ръка или изработен от чаркове. Една легенда разказва как габровци откриват чарковете за гайтан! Както отбелязват от музея, ако се беше случила стотина години по-късно, щеше да бъде определена като... „промишлен шпионаж”.\nВ нея е замесено името на дядо Георги, който едва ли е „дядо” в разгара на историята, но със сигурност е имал амбициозен характер и иновативен начин на мислене.\nТа той отива на изложение в Брашов и вижда машина за плетене на ширити. С ножче изработва от дърво всеки един от елементите на машината. Връща се в Габрово, но не дава само на един ковач да му направи отделните части, а прави отделни поръчки на много майстори. След това сам сглобява машината, запазвайки иновацията си от конкуренти.\nНапоследък има възраждане на интереса към гайтана - категорични са в "Етър"-а. От него се изработват сувенири и мартеници.\nПрез 70-те години на миналия век моделиерите използват гайтани за украса на облеклата и особено в женските дрехи. Днес в ЕМО „Етър” се правят много обучения за работа с гайтан, в които се включват деца от различни училища.\nПосетителите могат да видят Гайтанджийската одая на музея как не само яйцата се боядисват с цветове, извлечени от различните части на растенията – корени, цвят, листа. Но и гайтанът, който служил за украса и укрепване на дрехите в миналото, също е обагрян с подобна технология. Постиганите цветове са силни, трайни и не замърсяван природата.\nВ ЕМО „Етър” има и специални казани за вапцане на гайтани.\nКак става това разказва Събина Хунева:\n„Казанът се пълни с вода и се загрява до около 40 градуса. Истинските майстори не мерят температурата, а потапят ръката си, за да установят дали е дошло време да се сложи боята. За затягане се налива оцетна киселина.\nГайтанът, който е приготвен за боядисване, се поставя в казана и се затопля постепенно до около 40 градуса. Изважда се и се поставя отново, когато течността заври. Бърка се с дървено гребло. Поне час и половина продължава този процес, но може и повече време, докато гайтанът поеме цвета. След това се изважда и се отнася за измиване в течаща вода.\nЧерен цвят на гайтана се постига със смрадлика, а по-светли цветове – синьото, например, се постига с растението синило. Кафявото се постига с орехова шума, и зеленото с бял равнец. Жълт цвят на гайтана се постига с люспи от лук. Дори да не ви се вярва, цветовете са много трайни.\nДнес гайтан се боядисва и със съвременни багрила, но традицията на предходните поколения е запазена жива” - отбелязва Събина.\nОще нещо за гайтана\nГайтанът може да бъде различен, в зависимост от броя на вълнените нишки и вида на чарковете. Има „седмак”, „осмак”, „десетак” и „дванайстак”.\nПървият вид отдавна е извън употреба, а в миналото се ползва за заздравяване на краищата и кантовете на офицерските мундири. Десетаковият гайтан е толкова рядък, че за него почти нищо не се знае.\nОсмаковият има сериозно приложение и е с четири еднакви лица. На него се плете шарен гайтан, използван в Добруджа, Македония и Албания. Шареният гайтан се плете от два цвята – черно и бяло, черно и червено, черно и жълто.\nНай-голямо приложение има гайтанът „дванайстак”. Равната му част ляга към плата, а облата е отгоре. При зашиването се получават много интересни фигури за украса на дрехата. В Габровско се прави пърлене на гайтан, чрез което се обгарят власинките от външната страна.\nГайтанът се използва най-много в мъжкото облекло. Украсените с гайтан потури се наричат „колчаклии” и „потури за вден” – за празник. Украсата е около джобната част на потурите, около глезените и на коленете. Използва се черен гайтан.\nГайтан в женското облекло се използва в Севлиевския край. Сукманите се украсяват с няколко жици гайтан и с плетеници по деколтето и в долната част, допълват още от „Етъра".


Крими :: Ромка отнесе сачми в задните части в опит да обере ябълка в Дупнишко :: Monitor.bg\n12:14 12 Октомври 2017 732 Видяно 0 Споделяния Коментари\nНадупчиха със сачми от въздушна пушка 17-годишна ромка, която се опитала да обере ябълка в дупнишкото село Бистрица. Момичето се покатерило на оградата и започнало да къса от плодовете, когато собственикът видял и започнал да стреля с въздушната си пушка в опит да опази продукцията си. Девойката на минутата побягнала и започнала да крещи. По-късно тя е потърсила за съдействие полицията, като обяснила, че възрастен мъж открил стрелба по нея. 17-годишната ромка е закарана в болницата в Дупница, където медиците установили, че има една сачма в задните части. „Не се наложи да остава в здравното заведение. Тръгна си по живо по здраво, а случилото се сигурно ще й е за урок“, шегуваха се вчера медиците.\nПред униформените момичето обяснило, че не знае точно откъде е дошъл изстрела, защото било много тъмно. Забравила и от кой двор се е опитала да обере ябълката. „Девойката първоначално се оплака, а после на мига изпадна в амнезия“, коментираха униформени от Дупница.\nАрестуваха заралия, готвел убийство на италианец\n12:07 12 Октомври 2017\n14:28 12 Октомври 2017


Мед, лимон и овесени ядки заличават нежеланото окосмяване\nНатуралната смес премахва завинаги фините косъмчета по лицето Почти всяка жена се бори с нежеланото окосмяване по лицето, особено с фините косъмчета над горната устна и по брадичката. Борбата се изразява или в процедури с кола маска, или с пинсета, или с фотоепилация. Има обаче и друг вариант за отстраняване на „мустаците“ – вариант, до който някои жени прибягват от\nВнимавайте с почистващите лосиони за лице през зимата!\nПрез студените месеци кожата се нуждае от овлажняващи и кремообразни козметични продукти, които не съдържат алкохол, твърдят дерматолози Човешката кожа е капризен орган, който постоянно се променя под въздействие както на хормоните, така и на сезоните. Затова не е добра идея да се грижите за нея по един и същ начин и през зимата, и през лятото. Зимата е сезонът, в който лицето\nГуинет Полтроу създава био грим\nВсички продукти, разработени от кинозвездата, се произвеждат от растителни сокове Гуинет Полтроу в ново амплоа! Известната актриса се зае със създаването на натурална декоративна козметика заедно с калифорнийската компания Juice Beauty. „Използвам много грим в работата си, а сега, когато съм вече над 40 г., започнах да се гримирам всеки ден“, казва носителка на „Ос\nКак да защитите успешно устните си през зимата\n4 стъпки към еластична, гладка и блестяща кожа Студеното време и стоенето в топли закрити пространства предоставя „чудесна“ формула за съсипване на устните. Е, добре, може това да звучи малко пресилено, но тази комбинация определено допринася за сухата, напукана и лющеща се кожа. Ако прибавим и дехидратация вследствие на сутрешното кафе, положението се усложнява дотам,\nГримирана в цветовете на 2016-а: 10 идеи\nКак да използвате комбинацията от нежно розово и бледо синьо След като американският институт по цветове „Пантон“ обяви цветовете розов кварц (нежно розово) и серенити (бледо синьо) за водещи през 2016 г., ще е хубаво да включим тази цветова комбинация в живота си, затова и ви представяме как може да я използвате в гримирането. Очите са най-уместната част от лицето, къ


Совалкова дантела и кене показват в Двореца в Балчик\nИзточник: Varna24.bg 10:23 / 15.05.2018 Отпечатай Изпрати\nПо повод Европейската година на културното наследство и ДКИ КЦ "Двореца“ и "СедянкаТА“ организират изложба на дантели и шевици в галерия "Тунела“. Ще бъдат показани стари и нови образци на избрани техники за изработване на дантели (совалкова или калоферска/брюкселска, кене, фриволите), автентични и съвременни шевици, авторски интерпретации на традиционните техники в бижута, облекла, аксесоари, декоративни произведения – икони, пейзажи и други.\nСедянкаТА е неформална група за изработка на дантели, бродерии и други традиционни техники основана през 2011 г. от Бистра Писанчева, Станка Божинова и Светломира Иванова в София. Днес, жените и мъжете от СедянкаТА са обединени от споделеното вдъхновение от българското изкуство и традиции и сплотени от стремежа към съхранение и предаване на уменията за изработване на дантели, шевици, тъкани и плетени изделия.\nУчастници: Бистра Писанчева, Божана Далукова, Елгина Величкова, Иван Владимиров, Ирина Устинова, Йорданка Николова, Мария Браткова, Светломира Иванова, Станка Божинова, Труфка Николова, Краси Василева, Краси Николова, Надежда Тодорова, Светла Лозева, Яна Ноел.\nДЕМОНСТРАЦИИ – ежедневни демонстрации на изработка на дантели, шевици, мънистени гривни, плетени колани и др. на открито на територията на Двореца;\nУЧЕБНИ АТЕЛИЕТА – обучителни сесии за тези, които имат интерес да усвоят някое от уменията за изработване на дантели или шевици;\nАТЕЛИЕ за ДЕЦА – практическо ателие за изработка на кукли за деца на възраст от 10 до 15 години и практическо ателие за плетене на гривни за деца на възраст от 6 до 10 години;\nСЕДЯНКА с майсторки и майстори от Балчик и района, на която всеки да покаже работата си, да сподели знания и умения, да поработи в приятна компания на съмишленици.\nИзложбата ще бъде открита в 16 часа на 23 май в галерия "Тунела" на ДКИ КЦ "Двореца".\n17:21 / 14.01.2019\nЗатварят фабрика за сладоледи във Варна, над 70 служители са засегнати\n11:58 / 14.01.2019\nТежки дни за много варненци! Гответе се за три дни със сухи чешми\n12:56 / 14.01.2019


Зеленият сертификат не нарушава трудовите права, увери Донев | Банкеръ\nЗеленият сертификат не нарушава трудовите права на хората, заяви служебният вицепремиер и социален министър Гълъб Донев. Той изтъкна, че в настоящата обстановка е допустимо да се въвеждат ограничения, за да се запазят здравето и животът на населението и това е потвърдено с решения на Европейския съд за правата на човека и на българския Върховен административен съд. "Единственият начин да ограничим разпространението на вируса е с въведените мерки", категоричен е министърът. Той напомни, че работодателите нямат право да принуждават работниците си да се ваксинират. Ако служител, заемащ позиция, за която се изисква зелен сертификат, не желае да се ваксинира, може да се тества.\nВсички работодатели, чиито сфери на дейност попадат в изискванията за зелен сертификат, имат право да получат безплатни антигенни тестове от Регионалната здравна инспекция след заявка. Цената на вземането на пробата от 10 лева на тест, но те може да се спестят единствено ако работодателят осигури свое медицинско лице. В такъв случай резултатите от тестовете ще важат само за нуждите на предприятието, защото няма да са вписани в системата от оторизирана лаборатория.\nПо повод искането на синдикатите за вдигане на доходите Донев изтъкна пред БНТ, че според него има възможности за увеличение на минималната работна заплата. Дали това ще се случи и какво ще е увеличението, трябва да се реши след преговори със социалните партньори. Дали ще се запази добавката от 120 лева за пенсионерите и догодина е решение, което трябва да вземе следващото Народно събрание, уточни социалният министър. При всички случаи размерът на пенсиите ще се увеличи в края на декември заради новата формула, заложена в актуализацията на бюджета за тази година.\nсряда, 27. октомври 2021 - 09:36


Всяка от нас има поне една „поизтървала влака“ приятелка, която не пропуска повод да измрънка недоволно: „Ама къде изчезнаха тези мъже? Накъдето и да се обърна, само жени, жени, жени… На работа – жени, в кафенетата – жени, в кръчмите и хотелите – пак жени! А мъжете? Къде изчезнаха мъжете???“ Сподавяйки гузно и отпъждайки решително ехидните си мисли от сорта: „Хората като се жениха, ти къде бля?“ и „Чакай още принца с белия кон, чакай…“, решавам да помисля по въпроса.\nИмаме ли наистина основания за тревога?\nМъжете са странни същества. Боят се панически от зъболекар, от оплешивяване и от това, че любимият им отбор може да не се класира в Шампионската лига. А изобщо не се замислят, че всъщност се намират в състояние на деградация, която може да доведе до пълното им изчезване.\nАко се огледаме наоколо, ще открием, че човечеството се е разположило, повече или по-малко удобно, на двата полюса на разнополовостта и отдавна е раздало картите. Малко несправедливо, обаче: мъжете първи са получили правото за гласуване и вече са заели най-изгодните позиции. Но от друга страна, четирите хиляди думи, които произнася мъжът на ден, в никакъв случай не могат да се сравнят с тридесет и петте хиляди думи, които е способна да избълва една жена. Нима възпятата от музите мъжка сила ще се окаже само мит?\nПрофесор Стив Джоунс, ръководител на Катедрата по генетика, еволюция и опазване на околната среда в University College London, лектор на BBC и телевизионен водещ, в книгата си „За произхода на мъжете” представя техния образ по твърде шокиращ начин. Счита, че те не са нищо друго, освен безволеви жертви на половото си влечение, паразитиращи върху самката и стремящи се единствено към видовото си оцеляване. Освен това той е твърдо убеден, че мъжете са заплашени от изчезване.\nИ за всичко това е виновна, представете си, Y-хромозомата!\nПогледната под микроскоп, тя прилича на усукано природно недоразумение, в сравнение с елегантната и огромна женска Х-хромозома. X-хромозомата е застанала здраво и уверено на двата си крака, докато Y-хромозомата се крепи само на един, при това твърде нестабилно и едва запазвайки равновесие.\nY-хромозомата е „генетично кошче за смет“, признава професорът. С всяко ново поколение гените се подлагат на мутации и в генотипа на човека се натрупват грешки. От всички хромозоми точно Y-хромозомата съдържа най-много вредни мутации.\nВ Y-хромозомата само един ген отговаря за пола на детето. Той се нарича SRY (от англ. Sex Determining Region of Y – определящ пола участък от Y-хромозомата) и се активира през 7-та седмица от развитието на зародиша. В клетъчното ядро на бъдещия мъж вместо втора Х-хромозома се съдържа по-късата Y-хромозома. Тя представлява само 1/50 от целия геном. Понеже не ѝ стигат сили да се съпротивлява, губи способността си за регенерация и продължава да намалява. Днес големината ѝ е около 1/3 от тази, която е имала преди 300 млн. години. От този печален факт професорът стига до извода, че това, което за мъжете е най-важното, а именно съхранението на вида, се обръща срещу самите тях и че в хода на еволюцията те са обречени на измиране.\nНо дегенерацията на мъжете не се изразява само с намаляването на Y-хромозомата.\nИ генетици, и социолози, и психолози единодушно твърдят, че мъжете са на ръба на изчезването. Те боледуват по-често, по-трудно се обучават, имат по-голям проблем с разбирането на моралните категории. Средностатистическият мъж живее 8-10 години по-малко от жената. Той страда по-често от инфаркт, защото, за разлика от нея, не притежава естрогенната защита, която предпазва сърцето ѝ, благодарение на увеличеното освобождаване от азотни окиси, които отговарят за разширяването на кръвоносните съдове. А мъжете също се нуждаят от такива азотни окиси, особено по време на секс.\nИ при двата пола сексуалното влечение се пробужда благодарение на хормона тестостерон, който при мъжете е в повече. Този хормон управлява не само сексуалното поведение, но и агресивността. А прекалената агресивност води често до преждевременна смърт.\nМъжете 3 пъти по-често развиват зависимост от никотин, алкохол и наркотици, в сравнение с жените. Техният нездравословен начин на живот отслабва имунната им система, която трудно се бори със свободните радикали, повишаващи риска от ракови заболявания.\nОт това следва, че природата толкова старателно и последователно се опитва да отстрани мъжкия пол от човешката популация, че не можем да не се запитаме с тревога – имат ли изобщо шансове мъжете да оцелеят, или ще изчезнат също като динозаврите? А може би трябва да ги включим в Червената книга на застрашените видове?\n9889 | 19 ное 2012\nБрачен договор? Оле!\nИли единствената алтернатива за достойно спечелване на чушкопек\n2012 11 21 #1\n2012 11 23 #2\nКой поръчва статиите?\n2012 11 23 #3\nНикой. Авторите сами избират по какви теми да пишат.\n2012 11 24 #4\nКато развитие определено има нужда много повече от мъже,отколкото от жени.\n2012 11 26 #5\nпо принцип без значение дали ви харесва или не, това са реални научни факти, сега друг е въпроса дали от това следва, че мъжете ще изчезнат....\n2012 11 27 #6\nИскрено се надявам да не изчезнат... поне докато съм жива :D\n2012 12 21 #7\nХа ха ха ха ха ха ха ха. Някои автори яко ги тресе алиенацията.....


Слушалки Sony MDR-XB450AP, бял MDRXB450APW.CE7 - на топ цена - Ardes.bg\nСлушалки Sony MDR-XB450AP, бял\n> Слушалки Sony MDR-XB450AP, бял\nПроизводител: Sony; Код на продукта: MDRXB450APW.CE7\nПубликуваните цени и наличностите по магазини се обновяват няколко пъти на ден. Възможно е да има разлика между цените в магазините и сайта. Възможно е несъответствие с цените в магазините. Всички посочени цени са за покупки онлайн. Въпреки усилията ни да предоставим пълна и точна информация за Sony MDR-XB450AP, бял, е възможно да сме допуснали грешка. Изображенията на продукта са примерни и може да имат разлики с действителния продукт. Ако забележите такава, моля ПИШЕТЕ НИ на адрес officear@ardes.bg.


60 000 гръцки фирми идват в България — RadioBg-London радиото на българите в ЛондонRadioBg-London радиото на българите в Лондон\n60 000 гръцки фирми идват в България\n60 000 гръцки фирми са подали искане да се преместят в България заради контрола върху движението на капитали и безсилието на правителството да се справи с острите им проблеми – заяви пред телевизия Скай председателят на Гръцката конфедерация на търговията и предприемачеството Василис Коркидис, цитиран от КРОСС.\n„Премиерът да прочете писмото, което изпратихме през януари, за да избегнем бягството на бизнеса… Разбирате какво се случва в икономиката”, казва Коркидис. Той добави, че комисията за проверка на капиталовия контрол не е предложила решения за най-острите проблеми на гръцките фирми.\n„Съмнявам се в тази новина. Много бързате, господин Коркидис, да не би да спонсорирате онези, които заминават? Нашият приоритет сега са гражданите. Чрез рекапитализирането на банките с €25 млрд. ще бъдат облекчени от червените кредити както фирмите, така и бедните граждани”, отговори на твърденията парламентарният представител на СИРИЗА Никос Филис и предизвика реакцията на Коркидис.\n„Проблемът съществува от юни миналата година, но той се задълбочи с капиталовия контрол”, коментира депутатката от Потами Антигони Либераки. „Да вземем мерки, няма бърз начин да се изгради доверие, необходимо е постоянство”, допълни тя и поиска да се съберат позиции и мнения и да има национално разбирателство вместо противопоставяне.


Novsport.com - Италианец триумфира в XVII етап на "Тур дьо Франс"\n24 юли 2019 19:27 Велизар Антов\nТрентин изкова успеха си на последната от двете преодолени днес височини - Кол дьо ла Сентинел, като атакува пет километра преди края.\nТой бързо успя да направи разлика от над 20 секунди над останалите откъснали се от основната група състезатели и в крайна сметка финишира с време от 4 часа, 21 минути и 36 секунди.\nПретендентите за върха на генерално класиране спестиха максимално много усилия в днешния ден и всички, които преди старта бяха с изоставане до 25 минути от лидера Жулиен Алафилип, останаха в пелотона, който в крайна сметка достигна финала в Гап 20 минути и 10 секунди след Трентин.\nТака те запазиха сили за предстоящите три решителни алпийски етапа, а Алафилип задържа "жълтата фланелка" с преднина от 1:35 минути пред втория Герайнт Томас (Великобритания) и 1:47 минути пред третия Стивън Кройсвайк (Холандия). Четвърти е Тибо Пино (Франция) на 1:50 минути, а челната петица се допълва от колумбиеца Еган Барнал на 2:02 минути.\nВ утрешния 18-и етап предстои да бъдат изминати 208 километра от Ембрюн до Валоа, като сред тях попадат четири височини, в това число и две от висша категория - Кол д“Изоар и Кол дю Галибие.


Ще ни превземат ли роботите? Отговорите на научния форум Ratio - Дебати\nНачало Любопитно Ще ни превземат ли роботите? Отговорите на научния форум Ratio\nЩе ни превземат ли роботите? Отговорите на научния форум Ratio\nКакво има в съзнанието ти? Колко от него може да стане дигитално? Ще ни превземат ли роботите? Или чрез психологически механизми ще успеем да ги победим?\nНа тези и още много въпроси ще се опитат да отговорят гост-лекторите, които ще бъдат част от програмата форума за популярна наука „Ратио” (Ratio).\nПрограмата ще започне с канадецът Питър Уотс, автор на научна фантастика, с дългогодишен опит в областта на морската биология. Познат е на читателите като автор, който добавя технически и научни библиографии към своите романи.\nНа български език са преведени две негови книги – „Отвъд разлома” и „Слепоглед”.\nЛекцията му днес ще е на тема „Съзнателни мравки и човешки мравуняци”. Темата ще покрие някои от най-контраинтуитивните открития за същността на съзнанието, разпростиращи се от насекоми, които се разпознават в огледалото до хора, които карат до другия край на града, извършват убийство, почистват уликите и се прибират вкъщи, всичко това в несъзнато състояние.\nОсновна част от темата ще са интерфейсите за връзка мозък-мозък и ще стане дума и за нашумялата вече покрай Илън Мъск „Неуралинк” (Neuralink) технология, целяща сливане на биологична интелигентност и цифров интелект.\nБългарски лектори също ще участват в събитието. Програмистите Константин Василев и Никола Тошев ще разкажат за изкуствения интелект, неговото развитие, основи в лицето на невронните мрежи, приложение и съдба в човешкия свят.\nТази година „Ратио” ще представи и най-младия си лектор, който ще се изяви по време на обедната почивка. Става дума за 17-годишният Мино Караджов – освен актьор от сериала „Не така, брат“, Мино притежава гениален ум. И макар и да е още ученик, той вече притежава няколко награди от международни конкурси. Една от тях е на NASA за идеята му как ExoMars може да се оптимизира и да повиши ефективността си до 12 пъти. Участва и в модернизирането на проекта “Детска площадка на бъдещето”, който печели 3-то място на международното състезание за приложна наука на университета в Грьонинген. Освен това, Мино е печелил златен медал от Съюза на българските изобретатели, както и първо място на националната Олимпиада по информатика.\nНа събитието на Ratio Мино ще представи за първи път своя проект за FlyPlank – квадрикоптер, екипиран с камера и инфрачервени сензори, който предизвестява за лавинна опасност и помага за спасяването на човешки животи в планината. Когато дронът забележи висока лавинна опасност, той изпраща предупредително съобщение до планинските спасители в района и така те могат да вземат мерки, за да предотвратят инцидент.\nпредишна статияКой загуби повече от изборите във Великобритания?\nСледваща статияРадев все пак ще покани Путин за 3 март