Икономична двубандова радиостанция Baofeng на супер цена — Lovni.bg\nИкономична двубандова радиостанция Baofeng UV-6RA е една обновена версия на най-популярния модел UV-5R. Отличава се с подсилен микрофон, говорител и модерен, интелигентен дизайн. Разполага с капацитет от 128 канала и дълъг живот на батерията, което я прави отличен избор за бюджетно и същевременно мултифункционално уоки-токи.\nБърза, стабилна и гласова комуникация\nБързата и безпроблемна комуникация в ловните дружинки е нещо наложително по време на акция, а Baofeng UV-6RA е едно чудесно решение в тази посока. С нея ще бъдете в постоянна връзка с останалите, ще координирате действията си и ще може да правите всичко това без дори да я държите в ръка. Само трябва да закачите уреда за колана си, да активирате функцията за гласовo изпращане на сигнал и да поставите наличната в комплекта слушалка тип хендсфри на ухото си. Така ще изпращате и получавате сигнали автоматично.\nПредвидени са също така мощно LED фенерче, възможност за слушане на FM радио и редица други полезни и ценни функции, които ще направят лова по-успешен и приятен.\nРадиостанцията разполага с избираема мощност от един или пет вата. Това означава, че може да регулирате обхвата на работа в зависимост от конкретния случай, в който я използвате. На по-малък терен спокойно може да изберете по-ниската предавателна мощност и по този начин да пестите от живота на батерията. В идеални условия с този модел може да покриете около 5 км.\nУоки-токито може да работи на две различни честоти. Едната е ултрависоки (UHF) в диапазона от 400 до 520MHz, а другата е много високи (VHF) в диапазона 136 – 174MHz. Много полезна и отличителна характеристика на модела е възможността за наблюдение едновременно на двете честоти за изпратени сигнали. Налични са още честоти от 65MHz до 108MHz, които са за слушане на FM радио.\nПредвиден е голям капацитет от канали, които може да запаметите и да използвате за бизнес или лични цели. Това е много полезно, когато се налага да организирате работата на голямо предприятие с много отдели и искате да контролирате целия процес. Функцията за наблюдение и приемане на сигнал едновременно на двата банда е особено ползотворна в този случай, защото така ще следите изкъсо работата на служителите си.\nОтличителна характеристика на UV-6RA е по-голямата сила на получавания и изпращания сигнал. За целта е използвана подобрена технология на говорителя и микрофона. Чува се ясно и отчетливо всеки звук, а страничният шум е изолиран максимално. Другият голям плюс на продукта е свързан с ниската консумация на енергия, което гарантира по-дълъг живот на батерията.\nЗахранването се осъществява с презареждаема литиево-йонна батерия с капацитет от 1800 mAh. Функцията за пестене на енергия допълнително удължава работата с едно зареждане, като в зависимост от активността тя може да продължи до един-два дни.\nДизайнът на модела е обновен с цел по-лесна и бърза работа. Налице е двуредов осветен LCD екран, който дава цялата информация за направените настройки. Предвиден е голям гумен бутон за говорене и още два странични бутона за фенера и радиото. Цифровите клавиши са големи и отлично организирани за работа. Антената е мощна и еластична, така че да може да се огъва при нужда без това да навреди на сигнала.\nВградено LED fенерче\nОбхват: от 3 до 5 км (зависи от терена)\nРазмери: 61.5 х 118 х 36 мм (без антена)\nТегло: 238 гр (с антена и батерия)\n1 х Радиостанция Baofeng UV-6RA


ПАСЕ: Корупцията е широко разпространена в България, необходима е агенция за противодействие\nСнимка: Vincent Kessler\nПарламентарната асамблея на Съвета на Европа (ПАСЕ) ще разгледа днес доклад, посветен на върховенството на закона.\nДокументът е изготвен от комисията по правни въпроси и човешки права към Съвета на Европа, и обхваща примери с България, Румъния, Полша, Молдова и Турция. В документа е изразена загриженост от опитите за политизиране на Висшия съдебен съвет (ВСС) и на съдилищата у нас, в Полша и в Турция, и заради корупцията (в България, Молдова и Румъния). Комисията отправя препоръки към петте обхванати от доклада държави, съобщи БНТ.\nВ проект на резолюция, която предстои да бъде гласувана днес, се изразява загриженост от последните събития, застрашаващи върховенството на закона и особено независимостта на съдебната система и принципа за разделението на властите. Корупцията, която е голямо предизвикателство за върховенството на правото, остава широко разпространена в България, Молдова и Румъния, се посочва в текста.


Безплатни профилактични прегледи за рак на гърдата и по селата\nНачало/Новини/Безплатни профилактични прегледи за рак на гърдата и по селата\nАдриана Йорданова 25/11/2014\nБезплатни профилактични прегледи за рак на гърдата с ехограф ще прави Комплексният онкологичен център- Русе и по селата на област Русе.\nЛекари на КОЦ-Русе ще пътуват по график в рамките на кампанията на AVON\nБезплатни профилактични прегледи за рак на гърдата с ехограф ще прави Комплексният онкологичен център- Русе и по селата на област Русе. По този повод шефът на медицинското заведение д-р Камен Кожухаров провежда срещи с кметовете на населените места в общините на областта. Идеята е профилактиката да обхване по-широк кръг жени, за които достъпът до медицинска помощ е проблем.\nУправителят на Онкологичния център търси съдействието на местните власти за осигуряване на подходящи помещения за прегледите и за изготвяне на списъци и графици. Вчера д-р Кожухаров разговоря по този повод с кметове от Община Сливо поле.\nИнициативата за безплатните профилактични прегледи е част от кампанията „От любов към живота” на AVON-България в партньорство с „Български фонд за жените”. Специално в Русе онколозите разчитат на помощта на сдружение „Център Динамика”, на чиито телефон 082/82 67 70 жените могат да се запишат за преглед от ноември 2014 г. до февруари 2015 г.\nБлагодарение на козметичната компания КОЦ-Русе ще може да реализира 1000 безплатни прегледа. От тях могат да се възползват жени от 30 до 49 години, многодетни майки, дългосрочно безработни жени, регистрирани в бюрата по труда. Жените с увреждания и жените от малцинствени етнически групи също могат да се възползват от дарението. По думите на д-р Камен Кожухаров при наличие на по-голям интерес КОЦ-Русе има готовност със собствен ресурс да прегледа и повече пациентки.\nПрофилактичните прегледи, както е известно, са от голямо значение за ранната диагностика. Специалистите са категорични, че открит навреме, ракът на гърдата е напълно лечим.\nAVON България д-р Кожухаров здраве да е профилактични прегледи Сливо поле


Изложби - Галерия "Сезони" представя изложба живопис на Бисера Вълева - Галерия Сезони\nГалерия "Сезони" представя изложба живопис на Бисера Вълева\nГалерия „Сезони” представя изложба живопис на Бисера Вълева, озаглавена „СЛЕДСЕЗОН”.\nСлед яркото лято, между спокойната есен, преди категоричната зима е следсезонът. Следсезонът на нашите емоции... следсезонът, който започва след очакванията и несбъдванията им. Той е времето за равносметка или констатация на отминаването.\nТова са парчетата плаж, пустите градини, успокоените дворове, гларусово око към брега, мъглата от емоции със скритото слънце на желанията. Понякога застиналото време на следсезона е стара ограда и забравена кърпа на фона на сиво море или, дори, слънчев спомен за сухи балчишки скали.\nИзложбата „Следсезон” е равносметката на художника, след шума и е калкулация на трептения и преходност в големи и малки маслени платна. Различните формати са подобни на съхранени отломки от пясъчни замъци – значими и мимолетни студийни мечти за безкрайните сезони на нашите емоции.\nСамостоятелнaта изложба на Бисера Вълева в пространството на галерия „Сезони“ е изцяло подчинена на авторова концепция. Работите са изпълнени в класическа маслена техника – маслени бои върху платно. Формално, като жанр, творбите биха могли да се определят като пейзажи и натюрморти, но са, по-скоро, абстрактно-асоциативни и ненатрапчиви в цветово отношение композиции.


Култура 3 Февруари 2011 : Гласът на Русия\nКултура 3 Февруари 2011\nПремия за млади дейци на културата\nПрезидентът на Русия Дмитрий Медведев учреди премия за млади дейци на културата с размер 2,5 милиона рубли (близо 62500 евро). За подписването на съответния указ държавният ръководител съобщи на среща в Кремъл с министъра на културата на Русия Александър Авдеев.\n3 февруари 2011, 16:39\nКогато поезията става музика…\nБългарският певец и композитор Бисер Киров представи в Москва новия си албум „Свещ и рози”. Всички песни са съчинени от самия него по стихове на Владимир Исайчев, заместник председател на Висшия Арбитражен съд на Русия. Изглежда, че съюзът на юрист и композитор във всекидневието е възможен само при съвместно решение на правни въпроси.\n3 февруари 2011, 15:14


Заснемане на юбилейни тържества и рождени дни - Фото Студио "Classic" - Варна\nГодините минават неусетно една по една, изнизват се като пясък между пръстите ни и ето че моментът на кръглата годишнина е дошъл.\nЮбилеят е прекрасен повод за парти-да поканим близки и приятели, да отпразнуваме подобаващо че сме помъдрели, да направим равносметка и начертаем бъдещите ни планове.\nЩе поканим гости, ще помислим за приятна атмосфера и вкусна кухня, а дали предвидихме професионален фотограф?\nКолко бързо ще отминат тези броени часове, а колко време сме се подготвяли, обмисляли сме детайли и сме чакали трепетно да настъпи празничния ден!\nПрофесионалният фотограф ще удължи Вашия празник, ще Ви даде правото и възможността да се пренасяте през времето и пак да изживявате неповторимите емоции.\nСнимките ще са тези, които ще разглеждате с умиление и ще Ви връщат в неповторимите изживявания на Вашия юбилей.\nЦена: 150лв за 1 час и половина\nЦена: 300 лв за 3 часа\nЦена: 400 лв. за 5 часа\nВключва заснемане на посрещане гостите, приемане на поздравления и подаръци, танци и др. важни моменти.\nПолучавате неограничен брой обработени файлове, записани на CD.\n* Броят на файловете зависи от броя на гостите и динамиката на празника.\n* Всеки следващ час се заплаща по 100 лв.\nДопълнителна опция – разпечатване на снимка в размер 10/15 за всяко семейство, което присъства на Вашето тържество.\nКадърът ще бъде заснет в самото начало при посрещането. На снимката ще сте Вие и приятелското Ви семейство. Ще заснемем и отпечатаме на момента въпросната снимка, която Вие ще подарите като скъп спомен от Вашия празник.\nПредложението се отнася само за клиенти, предпочели услугата и ”експресно” заснемане на гостите.\nПортфолио – заснемане на юбилейни тържества и рождени дни


юли 15, 2017 Архиви - insport.bg\nDay: юли 15, 2017\nНай-добрата ни състезателка в тройния скок при девойките Александра Начева спечели сребърен медал на Световното първенство (U18) в Найроби (Кения). 15-годишната българска остана на второ място, но за втори път в рамките на 8 дни подобри националния рекорд в дисциплината, постигайки резултат 13.54 м. Начева скочи 13,38 м още в първия си опит, при това при насрещен вятър от -1.5 м/с. Златото грабна китайката Циудзяо Тан, която скочи 13.64 м….\nДаниел Иванов-Аоияма със седма поредна победа в Нагоя\nВпечатляващата победна серия на Даниел Иванов-Аоияма в Нагоя продължи със седми пореден успех. 195-килограмовият борец от Елхово пребори монголския гигант Ичиноджо в седмия ден на „Нагоя башьо“. Аоияма приложи любимата си техника „ошидаши“ и избута опонента си извън дохьото, като не му даде никакъв шанс и безапелационно го изхвърли сред зрителите. Даниел се нуждае от още една победа, за да си гарантира „катикоши“(преобладаващи победи) и съответно изкачване в йерархията. Непобеден в…\nМугуруса триумфира на „Уимбълдън“\nГарбине Мугуруса надделя над Винъс Уилямс със 7:5, 6:0 и за първи път в своята кариера триумфира с титлата на „Уимбълдън”. Победителката стана втората испанка с титла в Лондон след нейната треньорка в момента Кончита Мартинес през 1994 година. Това бе втори успех за испанката от пет сблъсъка срещу американката 37-годишната Винъс не успя да стане най-възрастната шампионка на „Уимбълдън”, където игра първи финал от 2009 година насам. По-голямата от…\nСтанилия Стаменова се класира за финал на Европейското в Пловдив\nСтанилия Стаменова се класира за финал на 200 метра едноместно кану на Европейското първенсво в Пловдив. Световната и трикратна европейска шампионка в тази дисциплина завърши трета в своята серия с време 50.888 секунди. Победителка с 49.072 секунди стана представителката на Беларус Алена Наздрова. Финалът в дисциплината е утре (неделя). Същевременно Даниела Недева и Анастия Лавренова завършиха на 4-та позиция във финала на 1000 м двойка каяк.\nУлтрамаратоенцът Краси Георгиев влезе в историята като първият българин участвал и завършил успешно известното като най-тежкото състезание по бягане в света – „Бадуотър“. Той измина дългото 216 км трасе в Долината на смъртта, САЩ, за 37 часа и 37 минути. След като стартира на минус 85 м в Долината на смъртта – най-ниската точка на Северна Америка, той успя да се изкачи до финала, който се намира на плюс 4417…\nВолейболните националки с драматична загуба от Чехия\nЖенският национален отбор по волейбол започна със загуба участието си във втората седмица на Световното Гран При в Пуерто Рико. В първия си мач от Група F2 тимът ни отстъпи на Чехия с 2:3 (27:25, 20:25, 25:12, 14:25, 9:15). Българските „лъвици“ на два пъти повеждоха в геймовете при 1:0 и 2:1 в своя полза, но чехкините успяха да обърнат срещата и да стигнат до успеха след 15:9 в тайбрека. Отсъстващите…\nГригор Димитров се завръща в Топ 10 на света\nНай-добрият ни тенисист Григор Димитров отново ще попадне в Топ 10 на световната ранглиста. При обновяването на класацията в понеделник първата ни ракета официално ще се изкачи с една позиция до десетото място. Гришо събира актив от 3160 точки. Най-предното класиране на българина в световната ранглиста е осмото място от 4 август 2014-а. За последно Димитров бе част от Топ 10 на 23 февруари 2015 година, след което последва спад…\nФУТБОЛ 14:35 часа (Китай, Суперлига) Гуангжоу Евъргранде – Шандонг Луненг (Мтел Спорт 2) 18:45 часа (Първа лига) Черно море – Витоша (Бистрица) (Диема Спорт 1) 19:00 часа (ЕП до 19 г., финал) Португалия – Англия (Евроспорт 1) 21:00 часа (Първа лига) Славия – ЦСКА (Диема Спорт 1) ТЕНИС 16:00 часа Турнир от Големия шлем „Уимбълдън“ (Евроспорт 2) МОТОРНИ СПОРТОВЕ 12:00 часа (Формула 1) Гран При на Великобритания, трета тренировка (Диема…


Поредна неделя на протести | Edinni.bg - Поредна неделя на протести\nПоредна неделя на протести\n03.12.2018 | Новини\nПротести срещу социалната несправедливост и цените на горивата имаше в различни градове на страната, съобщи „Nova“.\nПолиция и жандармерия удържаха близо 40 души в Благоевград да не блокират главен път Е-79 при шестие-протест в града срещу социалното неравенство. Протестът тръгна в 12,30 часа като автошествие от Югозападния университет. Силите на реда не позволиха на протестиращите да блокират лентата на Е-79 за Дупница и София. Последва втори опит за блокада на платното към Симитли и Кулата, но и там хората бяха спрени. След неуспешния опит за блокада на международния път, протестиращите блокираха за половин час входа и изхода на Благоевград към София.\nПротестиращи от четири града решиха да блокират автомагистрала „Тракия“ през нивите в Старозагорско. Недоволните излязоха на протест срещу ниския стандарт на живот. Те бяха от Сливен, Ямбол, Казанлък и Стара Загора. Протестът тръгна от новозагорското село Езерово. След като полиция написа предупредителни протоколи и спря протестиращите да бойкотират международния път Свиленград – Русе, те тръгнаха през нивите към магистрала „Тракия“.\nВ Хасково протестът започна на централния площад. Хората се обединиха около своите искания за пряка демокрация и за по-добър живот. Шествието тръгна по основния булевардите на Хасково. Целта на протестиращите е максимално много хора да чуят техните искания.\nВ Подбалкана пък запалиха гуми пред Спортната палата. Черноморието също се разбунтува. Месечният протест продължи и в Перник. За пореден път протестиращите поискаха смяна на системата, скок на минималната работа заплата, повече пари за старите хора и по-малко депутати в парламента.\nПротест имаше и в Югозападна България. Протестиращите бяха на международния път за Гърция в района на Кресна, където периодично пресичат пешеходна пътека и пречат на движението по пътя.\nКъм Монтана на 10-тата седмица се присъединиха и хората от Лом. Протестиращите пресичаха с празна пазарска количка пешеходните пътеки на един от най-натоварените булеварди в града.\n(Снимки – Mediapool, Бгнес)


Христо Стоичков: За плюсовете и минусите в живота - БГ Футбол - Други - Gong.bg\nХристо Стоичков даде специално интервю за новото предаване по NOVA "Плюс минус", в което говори за най-различни теми като началото във футбола, отговорността пред колегите, състоянието на българския футбол и телевизионната му кариера.\nМного е трудно да се изкачваш нагоре, а още по-трудно е да се задържиш. Аз съм щастлив човек, има и плюсове, и минуси. Беше трудно, нямахме възможност да пътуваме оттатък границата. Трудно беше, защото не знаеш какво предстои. Всичко беше механизирано. Голямата ми пречка беше като дете, когато ми казаха, ти няма да играеш футбол.\nАз не съм съгласен, че българинът е живеел в мизерия, не може да делим какво е и какво е било. При нас имаше ред и дисциплина, ние бяхме към армията, други към полицията, но имаше ред и дисциплина. Затова имаше успехи.\nЗа хората, които са му казали, че не става за футболист:\nЕдиният е лека му пръст, с другия се виждаме по Пловдив, това са във времето хора, дали са сбъркали, дали не, аз съм щастлив, че сме се разделили по някакъв начин.\nЗа евентуалната кариера, ако не бе футболист:\nНе знам какъв щях да бъда. Може би най-добрият лекоатлет, защото първият ми треньор ме научи как да бягам. Може би щях да стана добър лекоатлет на 100 метра, на 200 метра.\nЗа отговорността на дузпите:\nУверен, защото зад мен стоят още 10 момчета, които са се трудили. Срещу Субисарета беше една от най-трудните ми дузпи. С Емил Костадинов се разбирах без да си говорим. Мислейки какво ще стане, знаех, че е дълг, че трябва да възнаградя усилията на всички. Когато си концентриран, в момента, в който се засилвам, там вече ми е максималната концентрация, забелязал съм къде е погледнал вратаря, къде е погледнал първо.\nЗа вината за състоянието на родния футбол:\nОрганизираният футбол, манталитетът го нямат, те са еднодневки, вкарвам една дузпа, правя татуировка. Живеем от днес за днес, не живеем със стратегия.\nАз мога да говоря от мое име, който си е президент е президент, който е вицепрезидент е вицепрезидент, който отговаря за юношите, отговаря за юношите.\nАз имам вина в някаква степен, че не можах да класирам отбора за Световно и за Европейско и дойде един момент, който каза, Ицо затвори тази страница и си тръгни. Преосмислих моите работи, няма да ме чуете да критикувам Костадинов, Лечков, че съм имал разминавания с президента, те си остават в затворена папка.\nМного политици са се снимали с мен, аз не съм искал, те са искали да се снимат с мен. Много пъти са ме използвали, тази грешка си е моя. Допуснал съм я. Последните 5-6 години нямам възможност да направя тази грешка, моят живот е различен.\nЗа класацията "Футболист на века" у нас, в която бе предпочетен Георги Аспарухов:\nНе мога да се сърдя, нямам право да се сърдя. Пепе избра Сточков да е в Стоте най-добри играчи на ФИФА, Платини избра Стоичков да е в топ 50 на Европа. Как да се сърдя, то няма сравнение? То е болна тема, тази тема ще остане в празните им глави да ни сравняват. Има много кухи лейки да ни сравняват, никога няма да кажа лоша дума за човек, който е починал преди толкова години. Това са символи на България. Георги Аспарухов, Никола Котков, Марашлиев, Петър Жеков, това са легенди.\nЗа тежките загуби:\nЗагубих истински приятели във футбола. Лека му пръст на баща ми, също се е грижил за мен. Това са хора които са се грижили за мен. Георги Славков, Аян Садъков, Кройф, Трифон, как да ги забравя.\nЗа телевизионната кариера:\nВие сте по-млади, имате минуси. Аз съм в плюс. Телевизиите са малко по така. Радостен и щастлив съм. Попаднах в една телевизия с много голяма аудитория. Отдаде ми се тази възможност. Сега в момента направих 4 големи интервюта, с Чики Бегиристайн, с Пеп Гуардиола, Моуриньо, по-малко познавах Юрген Клоп, но когато се запознах с него и го попитах дали има такава възможност, той каза, когато искаш и където искаш.


Романът "Моят Крит" проследява историята на остров Крит между 1898 и 1928 година, през живота на Ибрахим Ярмакамакис. Талантливият бижутер посреща решенията на Великите сили за изселване на мюсюлманското население с противоречиви чувства. Тези решения ще променят живота на цялото му семейство, на цялото критско население! Периодът, в който се развива действието, е белязан от християнските борби за независимост на Балканите и на Крит, които се сблъскват със старата османска традиция. А именно в тези сблъсъци се променят и човешките съдби. Книгата би могла да се сравни по тип с Железният светилник (тежките промени в един затворен свят). Поздравления на преводачката Паулина Матеева, която се е справила просто превъзходно!\nВ Крит нямаше някой, който да не се страхува. И християните се притесняваха, най-малкото бяха разтревожени. Според новините от Анадола, някои се затваряли в домовете си, а според друга новина – други се криели зад прозорците си.Улиците бяха оставени на съвсем непознати хора. За щастие, техният брой не беше голям. Не беше лесно да избягаш от Анадола и от фронта и да стигнеш до Крит и до Мидилин без да бъдеш заловен и без да се смесиш с местното население там, да участваш в чета в планините, които бяха единственото място, където можеше да се приютиш. Гръцките власти в Крит бяха мобилизирани, за да ги заловят. Всъщност критските християни, особено семействата, на които някои от синовете им воюваха в Анадола, се надпреварваха да открият тези разбойници на местата, където се криеха и да ги издадат на властите. И когато гръцките власти залавяха „трима– четирима бандити”, които те наричаха „предатели”, полагаха много усилия, за да ги опазят да не бъдат линчувани. Не минаваше и ден, в който в някои от селата, на места съвсем близо до градовете, дори и на пристанището на Ханя, или в залива на вълнолома да не бъде намерен в късните часове на деня труп на неизвестно лице и докато се питаха „кой е-що е”, да изчезне. Тези „чужденци”, чиито имена никой не смееше да спомене, изчезваха, така както бяха дошли. Тези хора, които бяха „предатели и ренегати” за критските християни и за гръцките власти, и „хайдути и разбойници” за критските мюсюлмани, не беше трудно да бъдат разкъсани на парчета там, където биваха видяни.\nМного християнски младежи се биеха в Анадола, на гръцкия фронт, много мюсюлмани бяха изпращани на същия фронт като гръцки поданици. След 1913 година до сега този остров, от който Османската империя се беше отказала, този ад, в който се бяха смесвали кръв с кръв, сега се беше превърнал в ужас за всеки. Нито една жива душа не беше страдала и не беше изживявала такова разочарование, когато й отнемаха или получаваше отново своята земя.\nКритските мюсюлмани бяха свикнали с въстанията, кървавото им потушаване, смъртта и убийствата. Дори когато Крит се обедини с Гърция веднага след загубата на Балканите, не бяха така уплашени от неизвестното, което те наричаха „утрешен ден”.\nТе не бяха отговорили на виковете от безумна радост, когато най-после се осъществи това, което се желаеше от години и дори когато Крит вече не беше част от Османската империя, бяха замълчали и дори част от тях, може би, бяха останали безучастни, само и само да свърши тази олелия и касапница. Вече тези размирици, това бойно поле, както и оцеляването криво-ляво им бяха дотегнали и всичко това беше станало много по-трудно, от това да бъдат поданици на друга държава. Но сега пред тях се простираше еднообразно и неизвестно бъдеще и не беше възможно човек да издържи на това. Този мрак оказваше хиляди пъти по-голямо влияние върху живота им, отколкото неясното минало. Притесняваха се да поискат чаша вода, поставяха наблюдатели пред тях и зад тях, когато беряха реколтата от мандариновите дръвчета в собствените си градини и това пак не беше нищо.Те можеха да издържат всяка болка в днешния ден, но това да понесат страданията, които им предстоят в утрешния ден, многократно надхвърляше техните сили. Всъщност най-страшното беше, че мястото, където се намираха се беше превърнало в загадка за тях.\nЖивееха като се криеха. Избягваха дори да записват в гражданските регистри починалите и новородените. Ибрахим старателно записваше на едно място рождените дати на децата. След Фикрийе беше записал една по една датите на Перизат, Халиме и Ибрахим. Сега чакаше времето, за да запише и Али. Знаеше, че това ще стане в началото на „921” и очакваше неговия ден. Коремът на Фатма растеше.”И това ще е момче, разбрах, защото ми се гади от ядене”, казваше тя.\nБеше млада и във възраст, когато можеше да ражда. И докато на Ибрахим бавно му побеляваха косите, а раменете, кръста и врата му бяха наедрели, къдравите коси на Фатма, особено когато беше бременна, бяха черни като грозде и очите й блестяха. Сериозният вид, който Ибрахим имаше когато беше млад, се превръщаше в поведение на дервиш и ставаше все по-бавен, докато Фатма беше станала по-напориста, може би за това, че тичаше постоянно след децата и всеки ден се тревожеше за нещо. Ибрахим обмисляше, даваше акъл, а Фатма го правеше и реализираше.\nВече почти не ходеше в дюкяна. Беше трудно да бъдеш златар насред улица „Каневаро”. Щом се вдигнеше шум, панически събираше нещата и с ръка на оръжието, тичаше вкъщи. Преценяваше всеки, който влизаше в дюкяна, сякаш го премерваше с везните за злато, за да разбере за добро ли беше дошъл, или за зло.\nНосеше скъпоценните камъни вкъщи. Беше превърнал една от горните стаи в ателие, наричаше я „работната стая”. Когато лееше злато и то ако имаше поръчка за това, работеше в дюкяна, останалите неща като рязането и лъскането на камъните и правенето на матрици, всичко това правеше в работната стая.\nОт дълго време не намираше и камъни. След войната Кантара не се беше появявал, в Европа не беше останала дори и следа от скъпоценни камъни. Имаха затруднение с прехраната. Продадоха една след друга двете къщи на Фатма, а доста големите лозя, които тя притежаваше, бяха в окаяно състояние, тъй като не бяха обработвани. Не беше останало нищо ценно. Отдавна всеки в Крит беше в тежко материално положение.\nАзиз бей казваше: “И живота си да дадем, пак ще искат пари отгоре.” Всеки разговор непременно започваше и свършваше с тези думи. Устата на доктор Рагъп бей се изкривяваше в лека усмивка, но не ставаше ясно на какво се усмихваше. Щом като някой, който го видеше така, се нервираше, той изведнъж ставаше сериозен и съвсем не на място се обръщаше към Ибрахим и го питаше: „Как е синът ти, расте ли?”\nКато казваше “синът ти”, имаше предвид първородния син на Ибрахим. И той се казваше Ибрахим. След като роди син след три момичета, Фатма беше подскочила от радост и не се задържа на родилното легло повече от три-четири дни. Беше се осмелила да излезе на улицата и да посреща на вратата тези, които идваха да я поздравят. Слушаше внимателно думите на съпруга си: „Да не разсърдим Аллах” и вярваше на тези думи, но не можеше да овладее радостта си. Изморяваше се от старанието да не показва това и често си повтаряше „роди се син”, като започваше да изброява на всеки срещнат своите мечти във връзка с детето. Ибрахим ще порасне, ще стане голям паша, ще запаше сабя и ще застане начело на страната си, ще си върне обратно Измир и другите градове. “Моят син ще спаси страната”, казваше тя, като го потупваше по гръбчето и след като се усетеше, че мисли, че ще останат под обсада, докато детето порасне, сменяше веднага тази мечта с друга по-велика. Към новата мечта прибавяше и това, което беше в корема й, като си мислеше, че и то ще бъде момче, което ще помага на своя по-голям брат, като по този начин щеше да отгледа двама герои.\nВ началото на март се роди и Али. Али беше много едър и красив. Беше с бяла кожа, имаше дълго лице и тънки устни като на Фатма и много черни очи като на Ибрахим. Фатма хем се въртеше около ухаещото на мляко бебе, хем гледаше, вътрешно потрепервайки, първородния си син Ибрахим, който току-що беше проходил.\nМалко след като проходи, Ибрахим се разболя. Доктор Рагъп бей каза: “Заушка, добре го пазете, времето е опасно”. Лицето и бузите на детето се надуха като тъпан. Нямаше апетит. С дни температурата не спадаше. Вечерите заспиваше, плачейки. Рагъп бей постоянно беше у тях преглеждаше детето с думите: “Ай, Аллах, ай, Аллах”. Когато го намираше заспало, веднага го събуждаше и се успокояваше едва след като видеше, че отваря очи. Когато момчето капризничеше и плачеше, Фатма се объркваше напълно и не знаеше какво да прави. Рагъп бей, без да обръща внимание на Фатма, излизаше и си отиваше с доволно лице. Преди да тръгне, многократно ги предупреждаваше да му съобщят веднага, ако не могат да го събудят, когато е заспало.\nЕдна вечер не можаха да събудят Ибрахим. Лежеше унесен. Въобще не помръдваше. Щом като Фатма хванеше ръката му и я вдигнеше, тя веднага се отпускаше надолу. Щипаха го, тупаха го по гръбчето, но то не издаваше нито звук. Ако не виждаха как гърдите му се издигат и спадат, щяха да решат, че е умряло. Фатма започна да надава викове, щом като главата му клюмна назад, когато го взе в прегръдките си. Момичетата се втурнаха в стаята и се залепиха за полите на майка си, а Ибрахим изтича при доктора.\nКогато Рагъп бей влезе вътре, детето беше в прегръдките на Фатма. Плътта му се беше отпуснала. Беше много зачервен, гореше. Не можеше да опреш ръка на врата му и във вътрешната част на лактите. Веднага съблече момчето. Поиска леген със студена вода. Фикрийе взе легена, Ибрахим донесе вода от кладенеца. Потопиха детето вътре. Отново температурата му не спадна.\nРагъп бей беше намръщил лице, примигваше с очи, отваряше и затваряше устата си. „Може да е менингит”, каза той, “Ако имаме късмет, ще го спасим.”\nИбрахим и Фатма се вледениха.\nМинаваха часове, те чакаха. От време на време един от тях проверяваше челото на момчето и като казваше: „Пак е висока”, страхливо отдръпваше ръката си.\n„Ще умре ли?”\nИбрахим каза това на висок глас. Докторът го изгледа странно. Не отговори.\nИбрахим разбираше, че човек, който толкова продължително време изгаряше от температура, особено ако беше малко дете, нямаше да доживее до края на живота си без последици, щеше да остане инвалид. Щеше да има проблеми там, където болестта го удареше. От Тракис го знаеше, в мозъка, паметта, веждите-очите, ушите или мъжката потентност. И с неговото дете беше станало така. Една нощ детето загубило разсъдъка си. При това не бил толкова малък, бил голям. А Ибрахим беше съвсем мъничък.\nДокато това дете щеше да лежи в безсъзнание и да изгаря, сякаш бяха налели огън вътре в него, докторът щеше да гледа с празен поглед, сключил пръстите си, Фатма щеше да плаче навън, Ибрахим щеше да стои така и да чака, можеше само това да направи Не можеше да каже дали ще умре или ще живее, а съвсем не можеше да каже: „ако оживее, какво ще стане после.”\nЕдин-единствен въпрос се надигаше вътре в него: „Защо ние?”.Усещаше, че извършва грях като мисли така и тъкмо когато щеше да се помоли на Бог да му прости, ядът му в един момент се надигна и един вътрешен глас изкрещя, че всъщност много пъти до сега е бил принуден да прощава на Бога. Минаваха часове, в които той се луташе между бунтарските чувства и вярата.\nКогато се появи светлината на деня, лицето на Рагъп бей, който гледаше със зачервените си от безсъние очи термометъра, сякаш щеше да го изяде, се отпусна. Гънката в средата на веждите малко се опъна.\n„Добра вест, слава Богу. Спадна ... проклетата.”\nВдига главата си, сякаш беше излязъл с победа от страшна война, гледаше към Фатма, без да мигне.\nФатма направи нещо, което въобще не очакваха. Направи крачка настрани, мина пред доктора и му пресече пътя. Изглеждаше страховито.\n„Ще има ли лоши последствия?”\n„Знае за това”, помисли си Ибрахим. Погледна с изненада жена си, сякаш не можеше да разбере как само на Фатма й беше дошло на ум за този въпрос и как беше проявила тази подозрителност и песимизъм и ги беше изляла във въпрос.\nИ Рагъп бей я погледна така. Бяха го хванали неподготвен, притесни се. Това се отрази на лицето му. Повдигна и свали веждите си.\n„Може и да има.”\nРагъп бей сви рамене. Разтвори ръце.\nФатма попита с по-висок глас. Сякаш крещеше.\n„Къде може да има?” За момент очите й погледнаха към Ибрахим.\n„В мозъка, в разсъдъка. Може да не може да има деца. Не мога да кажа от сега.”\nФатма се отдръпна. Гледаше доктора, сякаш щеше да го заплюе.Човекът набързо отвори вратата и изскочи на стълбите. Ибрахим трудно го настигна, за да го изпрати. Като се обърна назад видя, че и Фатма слиза надолу. Щеше да премине като стрела край него, затова я хвана за ръката:\n„Не се страхувай, нищо няма да стане, ще видиш.”\nФатма се отдръпна назад и изгледа Ибрахим:\n„То стана вече”, каза тя. Тръгна и си отиде.\nМалкият Ибрахим късно проходи. Почти не можеше да говори. Когато връстниците му отдавна бяха започнали да тичат, той можеше да направи само две-три крачки. Ако искаше нещо, протягаше ръцете си, но изведнъж забравяше какво иска, бързо обръщаше глава и се втренчваше в нещо, като гледаше така с празен поглед. Въобще не плачеше.\nНа възрастта, когато децата изглеждат сладки, Ибрахим изглеждаше странен. Предизвикваше чувство на състрадание у този, който го гледаше. По-точно, този който го видеше, съжаляваше майка му и баща му. Ибрахим и Фатма.\nТе никога вече не говореха за състоянието на детето. Всяка вечер Фатма разказваше на Ибрахим как е минал денят на всяко едно от децата, как Фикрийе е започнала да чете, как са пробили ушите на Халиме, как Перизат е паднала, как Али е започнал да смуче пръста си. Когато дойдеше ред на малкия Ибрахим, тя се замисляше и се задоволяваше да каже само думи от рода на “е, добре е”. След тези думи не оставаше нищо за казване и в стаята настъпваше тишина, от която ги заболяваха ушите.\nФатма се притесняваше да изведе детето вън от дома. Изтъкваше като причина, че то не може да ходи и затова се уморявала да носи и Али, и него. Друг ден, казваше, че няма време и не смогва, че е много болна и че главата постоянно я боли. Фатма не беше ходила при леля си Афет ханъм, за да я види как е и умираше от страх тя да не дойде у тях. Когато се срещнеха, тя отхвърляше упреците на леля си.\nТова, което Фатма изпитваше не беше гняв, беше желание да обвини някого. Но не знаеше кого да обвини. Понякога обвиняваше себе си, понякога Рагъп бей, в крайна сметка обвиняваше съдбата. Ненавиждаше планините, камъните, летящите птици. Забелязваше, че като пере пелените в легена, ги търка озлобено, че шумно хлопва капаците на тенджерите, че затръшва вратите. Срамуваше се от това. Притесняваше се от съпруга си. Усещаше, че той вдига глава и гледа след нея, без да каже нещо, потъваше в земята от срам, но не можеше да се овладее.\nДецата я виждаха като една и съща майка, но Фатма, тя същата Фатма беше различна майка за всяко едно от четирите си деца. Бремеността, раждането, начинът на прегръдка, сученето, порастването бяха различни за всяко едно от децата. Ибрахим откриваше непознати черти от характера на жена си. Нещо повече, виждаше, че тя се е променила и с мъката, която таеше за болния си син, беше станала друга Фатма. Тази жена страдаше. Преди години Ибрахим беше преживял това и беше остарял заедно с Азизе. Когато Джемиле се беше изплъзнала от ръцете му и си беше отишла, тя беше оставила на Ибрахим и Азизе един живот. Един живот, който носеше в себе си двадесет и една годишната възраст на Джемиле. Азизе беше започнала живота си направо на двадесет и една година. Ибрахим беше живял, добавяйки двадесет и една години върху предишната си възраст. Баща и дъщеря бяха остарели повече от собствената си възраст.\nСега беше ред на Фатма. Тя се беше съсипала от мъка по една умствено изостанала рожба и затова рушеше и мачкаше всеки и всичко, и най-вече унищожаваше себе си. Фактът, че детото й всеки ден се губеше пред нейните очите по един различен от този на другите деца път, дори от този на своите сестри, дърпаше и майка му назад. И двамата се бяха откъснали от другите хора и от света, единият без да осъзнава себе си и своя живот, а другият скрит зад своя гняв. Ибрахим ги наблюдаваше. Наблюдаваше мъката на всеки един от тях.\nЕдин ден Фатма щеше да се измори и да се предаде на съдбата си. Тогава щеше да дойде смирението и примирението. Те отново щяха да се срещнат на пътя, който сега го разделяше от жена му. Ибрахим знаеше това и чакаше. Потръпваше от чувството, че докато през десетте години семеен живот двамата седяха в отделни ъгли, носейки в себе си тази мъка, щяха да отворят очи, надавайки викове и щяха да се срещнат отново след някой силен ритник, след някой разтърсващ удар. Да, с викове. Връщайки се отново към живота, друга мъка щеше да ги накара да крещят. Ето на това му казват: „Аллах да ни запази от по-лошо”. Ибрахим се страхуваше от ново страдание и от това, че щеше да бъде принуден да понесе и него.\nЖена и мъж, съпруга и съпруг. Двама души, наречени Фатма и Ибрахим, ще могат ли да понесат това? Той беше в средата на четиридесетте. Чувстваше миналото по-близо до себе си, отколкото бъдещето. Като беше млад, не беше така, не мислеше дори и за няколко години напред, не му идваше на ум да говори за това. Беше се променил. Страхуваше се от бъдещето, като от всяко неизвестно нещо, не искаше да мисли за утрешния ден, за следващия ден и за по-следващия. Искаше да остане в този ден, в настоящия миг, в това което познаваше и разбираше малко или много. Направо се отвращаваше да отвори очите си в непознати времена и в непознати места.\nПо онова време Ибрахим гледаше всеки в лицето и в очите. На лицата на тези, които идваха в дюкяна, на лицето на Калионджузаде Хюсеин Азиз бей и на лицето на доктор Рагъп бей, който често се отбиваше в дома му, имаше следи от тяхната мъка. Дори си представяше и лицето на починалия преди седем години Пичирико, като проучваше всяка точка от него. Мислеше си, че лицата които страдат, си приличат. По-точно, Ибрахим търсеше лице, което да прилича на неговото.\nТова лице той откри в дъщеря си. И то съвсем неочаквано, в деня, когато почина Азизе ханъм.\nАзизе ханъм не беше болна, дори когато много й се стегнеше душата, събираше в дома си често съседките на гости, черпеше ги с курабии и баници, които старателно приготвяше. Изглеждаше много жизнерадостна и свежа, когато поднасяше чаши кафе със сладки от цитрусови плодове към тях. В такива дни дори се сърдеше на Азизе, която беше младото момиче в къщата, че шеташе и като й препречваше пътя с пълното си, бяло тяло, взимаше от ръцете й това, което носеше и самата тя го поднасяше.\nЕдна привечер, отивайки към стаята за гости с поднос в ръка, беше паднала и никой не можа да повярва, че е умряла. Някои хора бяха разтривали ръцете й с одеколон, други се мъчеха да й дадат да пие вода, като разтваряха дрехите на гърдите й, за да се разхлади. Азизе беше първата, която разбра, че е умряла. Закри с ръце лицето си и след като изхлипа, изскочи на улицата, без да покрие лицето и очите си. Изтича при Фатма. И Ибрахим беше вкъщи. Разбра, преди Азизе да си отвори устата. Помисли си, че в този момент дъщеря му не приличаше на Джемиле, а на него самия. Очите й, които гледаха обезумяло, устата й, която се отваряше и затваряше, бяха също като неговите. Продължи да наблюдава това лице. Подскочи, когато Азизе падна в прегръдките му, казвайки: „Отиде си баба, отиде си баба...” След този случай, той все виждаше себе си в Азизе.\nПогребението не беше с много хора. Ибрахим и Хасан вдигнаха на раменете си трупа на майка си. Калионджузаде и Рагъп бей го подхванаха от другите две страни. Азизе ханъм беше погребана в гробището на Ханя, до съпруга си.\nИбрахим не говореше дни наред. Ако беше вкъщи, не излизаше от така наречената работна стая, а ако беше в дюкяна – от вътрешната стая. Нареждаше пред себе си всички бижута, които беше правил за майка си, гледаше ги, взимаше всяко едно от тях в ръката си и дълго, дълго го разглеждаше, нещо засядаше в гърлото му и когато преглъщаше, го болеше. Тогава започна и треперенето на ръцете му.\nХасан беше женен, имаше едно дете, живееше в отделна къща. Азизе се беше върнала при Ибрахим и Фатма. Трябваше да продадат къщата. Но Азизе каза: „Не”, “ нека да не пипаме къщата”. Едновременно с това заяви:\n„Искам да се омъжа.”\nИбрахим не знаеше дали се успокои или сърцето му се сви. Погледна Фатма.\n„Не знаехме за това, Азизе?”\n„Щях да ви кажа... но сега успях... като почина баба...”\nИбрахим се размърда на мястото, на което седеше. Започна да пука пръстите си.\n„Кой е той, дъще?”\n„Учителят, татко. Синът на Мангаракис. Познаваш го.”\nИбрахим не знаеше какво да каже. Беше неспокоен.\n„Човек изпраща вест за това, идва и иска момичето. Това момиче няма ли си семейство? Така ли става? Защо бързаш? Омръзна ли ти този дом?”\nАзизе погледна Фатма, хапеше устните си.\n„Всеки в своя дом, татко. Баба знаеше за това, щеше да каже. Но не успя да го направи.”\nЛицето й се беше зачервило, сякаш щеше да се разплаче. Под очите й беше подпухнало, веждите й бяха смръщени. Долната й устна беше увиснала. Фатма веднага се включи в разговора:\n„Какво трябваше да направи момичето, Ибрахиме? Недей да приемаш всичко наопаки. Щом го обича...”\nПротегна се и докосна ръката на Азизе.\n„Трябва да знаеш, че ако съм направила нещо, ще ми бъде мъчно. Ако си се обидила, не съм разбрала. Като се нервирам, не се успокоявам лесно. Ако ще си тръгваш, не казвай, че аз съм причината, Азизе. Тук е твоят дом. Ако го обичаш, тръгни си, ако не е така, стой си тук.”\nАзизе не отговори. Ибрахим освободи дъха си, който беше задържал. Като въздъхна се чу едно „оф”. Фатма погледна Ибрахим накриво.\n„Не плаши момичето.” Обърна се към Азизе.\n„След смъртта на баба ти, баща ти се засяга от всяко нещо, затова...”\nОт вътре изплака дете. Едно от момичетата извика: „Мамо”. Фатма бързо стана. Като излизаше каза: „Лягайте вече, стана късно, утре ще говорим.”\nАзизе не ставаше. И Ибрахим седеше.\n„Ти сега, татко, си мислиш, че е заради майка Фатма. Но Бога ми, не е. Какво да кажа, не е, но да си знам и аз моя дом. Време ми е, не е ли така? Първа аз харесах Мустафа. Не гледай така, какво има като първа аз съм го харесала? И той ме хареса. При това е учител. Лошо ли е? Не познаваш ли Мангаракис?”\n„Познавам го”, каза Ибрахим. Обърна глава.\n„Лош човек ли е, какво? Какво има сега?”\nНе отговори. Ибрахим не знаеше какво става, сърдеше се за това, че дъщеря му беше пораснала и беше станала на възраст за женене ли, или за това, че седеше срещу него и заявяваше необмислено, че обича някакъв човек? Или се сърдеше за това, че докато Джемиле беше все още пред очите му и в ума му като двадесет и една годишна, родената от нея дъщеря беше достигнала до нейната възраст?\nМоже би той можеше да запази представата си за Джемиле, само ако Азизе не беше пораснала. Щом като тя порасна, Джемиле се изтриваше от спомените му, съществуването на Азизе убиваше всеки спомен на Ибрахим. Азизе нямаше представа от изминалите години. След като набързо беше прегледал, едва до половината, написаната страница на един споменик, случайно попаднал в ръцете му, беше прехвърлил друга страница и там той пишеше със своя почерк собствения си живот. Смесваше образа на Джемиле с този на Фатма. На всичкото отгоре беше права да настоява, както беше казала, ако не е обидена на Фатма, да иска да има свой дом.\nНервираше се, че дъщеря му беше права, изпитваше ненавист към сина на Мангаракис, не можеше да понесе това, че Фатма воля-неволю се намесваше в тази история като погалваше душата му, за да облекчи болката за Джемиле, трудно се удържаше, да не си го изкара на Азизе и да извърши нещо несправедливо. Точно това беше проблемът.\nНаправи това, което не беше правил толкова години: заговори за Джемиле, дори направи нещо повече: заговори за себе си.\n„Докато човек е млад, дъще, не познава самотата и тъй като не я познава, не се страхува от нея. Това чувство дойде, когато загубих майка ти, страхувах се някой друг да не си отиде така неочаквано. Умря papu, умря баба ти. Защо да крия това, което е известно на Аллах, при смъртта на никой от тях не почувствах, че съм осиротял, така както стана при майка ти. Благодарях на Бога, че тебе те има, не мога да скрия, че имаше и моменти, когато съм се оплаквал от теб. Но винаги съм те обичал, не знам дали ми прощаваш. Всъщност, сега бих искал майка ти да е до мен. Ако попиташ защо, ще ти кажа, че човек получава рожбата си от Аллах и когато трябва да я предаде в други ръце, сякаш я откъсва от душата си. Ако майката ти беше жива, щяхме да бъдем двама. А сега съм само аз.”\nДокато слушаше, лицето на Азизе беше побеляло като хартия. Тези сини очи бяха мокри като чакълени камъчета, паднали в морето и блестяха. Устата й неволно се отваряше и затваряше, устните й бяха увиснали. Пълнеше пръстите си с дългите си къдрици, разпръсваше ги и отново ги пълнеше.\nКаза с тих глас: „А Фатма?”\nИбрахим продължи със същата бързина:\n„Ако Аллах ни е дал, на мен и на теб, един единствен шанс, то той се нарича Фатма, дъще. Ако не беше тя и двамата щяхме да свършим. Тя се държеше по-различно към теб, тъй като и ти беше сираче като нея. Нервна е, но не е както тя твърди, бързо й минава. Обича ме. Но на мен ми се струва, че ако съдбата ми е отредила Фатма, то това е било не за да ме обича, а за да бъде до мен, докато съм жив.”\nАзизе не я свърташе на едно място, започна да обикаля вътре в стаята. Толкова много думи, толкова много приказки звучаха в главата й, че се мъчеше да събере мислите си и да осъзнае всичко това, а после те отново се разпръсваха. Беше забравила своите мисли, те бяха изхвърчали от главата й, бяха се объркали с мислите на баща й. Щом си спомни началото на разговора, здраво се хвана за него, за да не забрави мисълта си:\n„Ако е рекъл Господ, татко, искам Мустафа хем да ме обича, хем да остане с мен.”\nИбрахим не помръдна. Ако помръднеше само една част от себе си и ако се опиташе да се изправи, да вдигне ръка, дори да помръдне с вежди, мислеше, че щеше да се строполи и да не може повече да се изправи на крака. Не му достигаше въздух в гърлото. Като преглътна няколко пъти, се успокои.\n„Казваш, че ти е на сърце. А той обича ли те? Любовта преминава, хубаво мое дете. Ти изпита ли неговата любов?”\nАзизе седна на мястото, от което беше станала. Наведе главата си напред. Докато си играеше с полите на антарията си, прошепна сякаш се молеше:\n„Не ми причинявай страдание, татко.”\nИбрахим за малко да се разплаче. Дожаля му. Защо измъчваше така това дете? Вътрешно си каза: “Върши ги, каквито ще ги вършиш, Ибрахиме, ако ще разкъсваш някого, разкъсай себе си, остави момичето на мира.”\nИзправяйки се, разтвори дланите си. “Добре, чедо”, каза той „познавам ги, добри хора са. Щом ти е на сърце, не мога да кажа “не”, защо да кажа?”\nГлавата на Азизе се беше свила между раменете й, като я отпусна се успокои.\n„Няма нужда от сватба, татко.”, каза тя, “Няма да е добре в тези времена.”\n„Няма”, каза Ибрахим. “Кажи да дойдат да те искат.”\nБавно се изкачи горе. Влезе в стаята. Фатма беше заспала, едната й ръка беше провесена над люлката на Али. И детето беше заспало. Внимателно седна на края на леглото, наблюдаваше ги. Бог знае колко време остана така.\nОтдавна беше минало полунощ. Чу се шум на външната врата. Някой лекичко чукаше с металното чукче на вратата. Като се заслуша внимателно, чу две почуквания едно след друго. Излезе, без да събуди Фатма. Взе лампата от коридора и слезе на пръсти. Щом разбра, че е Ибрахим, дошлият се приближи до прозорчето и прошепна:”Отвори, аз съм.”\nПо гласа беше познал доктора, отвори. Рагъп бей влезе вътре заедно със студа на пролетната вечер. На раменете му имаше капки дъжд. Беше много притеснен. Стоеше прав, като пъхаше и изваждаше ръцете си от джобовете на сакото. Очите му бяха широко отворени и шареха наоколо.\nИбрахим прецени, че не беше подходящо да го покани да влезе, след като беше дошъл по този начин. Не можеше да каже и “Дано да е за добро”, очевидно не беше за добро. Веднага духна лампата в ръката си, всичко потъна в мрак.\nРагъп бей заговори бързо, като гълташе половината от думите:\n„Отивам, Ибрахиме. В Анадола. През Италия. Ако остана жив, ще ме потърсят в Ескишехир. Оттам в Анкара. В Меджлиса...”\nКолкото повече гласът му се давеше в гърлото, толкова повече очите му се разширяваха. Преглъщайки, продължи:\n„Вече не можем да бъдем полезни в парламента. А там имат нужда от лекар... може би в Анкара, може би на фронта. Вече където съм нужен...”\nИзведнъж млъкна, настъпи тревожна тишина. Не помръдваха, само се гледаха. Ибрахим се размърда. “Чакай малко”, каза той. Докторът щеше да каже нещо, но в този момент Ибрахим изчезна.\nВратата на една стая на горния етаж изскърца и после всичко утихна. Отвори се друга врата и след това се затвори. Беше ясно, че някой ходи в стаята, чуваше се скърцането на дъските. След това настъпи тишина. Ибрахим изведнъж се появи в мрака.\n„Вземи. Ще трябват пари. И за тях, и за теб. Малко са, ще се съберат в джоба ти. В Италия ще ги обмениш.”\nКръглите очи на доктора първо се напълниха със сълзи, а след това сълзите една по една започнаха да се стичат по бузите и се загубваха между мустаците му. Рагъп бей не се мъчеше да ги скрие, не се притесняваше. Продължи да говори, независимо че гласът му трепереше:\n„Поверявам жена си на теб.”\nИбрахим се наведе леко и постави дясната си ръка на гърдите. Докторът се усмихна. Огледа се на ляво и на дясно. Постави ръката си на дръжката на вратата.\n„Прости ми, Ибрахиме.”\nИбрахим разтвори ръце и го прегърна. Дребничкият човек се загуби в гърдите му. Притисна го. И както го притисна, така бързо го пусна.\n„Простено да ти е”, каза той. “Дано Аллах да ви дари с успех, всички вас.”\nРагъп бей завъртя дръжката. Вратата веднага се отвори. Излезе. Като вдигна яката на сакото си, прошепна: „Ще пиша”. Изчезна преди гласа си. Сякаш се стопи в шумоленето на дъжда.\nИбрахим гледаше след него, сякаш беше загубил своя брат-близнак. Ръцете и крилата му бяха пречупени. Дори не можеше да си поеме дъх, докато седеше така пред отворената врата и капките дъжд влизаха вътре. Като че ли чу шум от стъпки, веднага затвори вратата. Дръпна се зад остъкленото крило на вратата. Опита се да погледне на улицата зад пердето на една от стаите. Нямаше никой. Ослуша се. Не идваше никакъв шум. Изчака доста време, но пак не чу нищо. „Върви си със здраве”, каза той на себе си.\nНе разбра дали това беше звукът от неговия глас, или шум, който идваше от улицата. Разтревожи се. Без да приближава лицето си до прозореца, отново се ослуша. Беше се излъгал. Нямаше нищо, нито пращене, нито звук от оръжие, нито шум от стъпки. Съвзе се. Безшумно се изкачи на горния етаж и влезе в спалнята. Фатма беше опряла гърба си на възглавницата и кърмеше Али. Беше се изплашил, лицето й беше станало пепеливо.\nФатма го погледна, когато зададе въпроса.\n„Заминава. В Анадола. Трябва да се пази в тайна...”\nФатма се раздвижи, без да дръпне детето от гърдата си, изправи се в кревата.\n„Дадох му ги”, каза Ибрахим.\nФатма отпусна раменете си на възглавницата. Наведе се над Али. Наблюдаваше тънките устни, които сучеха от гърдата й и розово-бялото му личице. След това бързо обърна главата си към Ибрахим. Сякаш изведнъж се беше сетила за нещо.\n„Ти как си?”\n„Азизе добре ли е?”\n„Добре е.”, каза Ибрахим.\nИзлегна се в леглото, без да се съблече. Като отпусна тялото си, въздъхна. Скръсти ръце зад главата си. Остана с поглед, забит в тавана. С едната си ръка Фатма хвана китката на Ибрахим.\n„Спи вече.”, каза тя, “заспи, за да се успокоиш.”\nПървото писмо дойде след месеци, в началото на октомври.\nПристигнах благополучно в Анкара. Изпратиха ме на фронта в Афион. Слава Богу, добре съм.\nСамо безгранично страдание ме изяжда отвътре. Докато бях там, въпреки че бяхме в истинска война, разбирах всичко много по-лесно. Казвах си, критските християни все пак водят един вид борба за независимост. Зъбците на колелото на тази борба, която те водят срещу Османската държава, съвсем естествено, че ще закачат и нас мюсюлманите и това колело ще се върти и с нашата кръв. Така и беше. Погледнато от този ъгъл изглежда, че за тяхната независимост проляхме кръв, както те, така и ние.\nСега ние воюваме за нашата независимост. Не сме ли прави? Опазил Бог.\nНо, точно в този пункт се чувствам объркан. Ако ние сега имаме право да воюваме за собствената си независимост, несправедливо ли беше критските християни да воюват срещу Османската държава за своята?\nПри това положение, как ще обясним насилието, на което бяхме подложени години наред? Нямаше ли друга съдба от смъртта за тези, които са останали по средата.\nБратко мой, пиша това писмо с прекъсвания. Впрочем, често се налага да се отделям от мястото, където се намирам, за да посрещам ранени, за да дарявам живот на нещастници, стенещи в лапите на смъртта, да зашивам откъснати ръце и крака.\nАллах да не дава война на нито един народ. Но колко странно, че ние турците, тези, които живеят там и тук, се превръщаме в нация именно чрез тази война.\nКолко тежка е цената на това да бъдеш свободен народ? Кой друг, освен нас, може да разбере това?\nПрегръщам ви с голяма тъга, която изпитвам към вас, скъпи братко.”\n6 август 1921 г.\nПрочете писмото няколко пъти. Притисна го до гърдите си. “Слава Богу”, каза той, “Слава Богу, стигнал е.”\nПогледна написаното от Рагъп бей. Имаше чист, равен почерк. Дори беше малко украсен. Опашките на „кътата” бяха изтеглени нагоре, а „мътата” бяха красиви и елегантно закръглени. Беше написал писмото на гръцки език с арабски букви. Зарея поглед в писмото и се унесе.\nВ ушите му свистяха топовни гърмежи, хората тревожно се хвърляха насам-натам. Избухващите гюлета изравяха пръст и камъни, хвърчаха части от човешки тела сред облаци прах. След тях настъпваше тишина. Рагъп бей, облякъл дълга, кожена престилка, която приличаше на касапска престилка, беше облят с кръв от коленете надолу. Там, където стъпеше кървавият му крак, оставаха следи. Сложил очилата си, наведен над масата. С голи и кървавочервени ръце. Цял набор от инструменти потъват в тялото на някой полумъртъв човек, след доста време вдигайки ръката му, той я зашива сякаш прави тегел. Раненият не помръдва. Ако не беше умрял до сега, след малко щеше да умре.Кой знае колко много като него тръгваха по пътя към смъртта. Кой беше този млад човек? Ако погледнеш по-внимателно, сякаш ще можеш да познаеш ранения, не беше непознат, дори малко напомняше на Чакали.\nУсети се, че стои наведен над писмото на Рагъп бей. Подскочи. Изтри очите си и заглади косите си назад.Челото му се беше изпотило. Отдавна бяха минали летните горещини, които едва оставяха живи хората на Крит, но той все още се потеше.\nСмени ризата си. Среса косите и мустаците си. Сгъна внимателно писмото и го сложи в джоба на елека си. Каза на Фатма: „Отивам при Калионджузаде” и излезе.\nХюсеин Азиз бей много се зарадва, като го видя. Веднага му предложи кафе. Каза, че щял да му даде ново съобщение, което да преписва. Ибрахим обеща да предаде след два дни сто копия от написаното.\nКалионджузаде отвори дума за Рагъп бей. Тогава Ибрахим извади писмото от джоба на елека си и започна да чете на висок глас.\nАзиз бей смръщи вежди. Като поглаждаше побелялата си брада, каза:\n„Поне получихме вести от него. Вярно, че са минали два месеца, откакто е писал писмото.” Замълча. Погледна Ибрахим. Продължи:\n„Ние все още теглим от това, че предадохме тази страна на заверата „Единение и Прогрес”.\nИбрахим поклати глава. Взе торбичката с тютюн в ръката си, но я остави. Облегна се назад. И сякаш говореше на себе си:\n„Това отдавна свърши, Азиз бей. Това е друго.”\nИзведнъж изправи тялото си.\n„Ако имате предвид Крит и това не става. Тези от Единението никога не са се интересували от нас. Никой не се интересуваше от нас, никой. За Бога, да не би и Абдулхамид да беше член на Единението?”\nТъжно се усмихна. Сви тютюна и го подаде.\n„Всъщност, да погледнем какво става днес. Воюваме. Необходими са пари. Ако съберем известно количество от Дружеството? Колкото и да намерим, все е кяр, ще бъде от полза. Ако, всъщност считате че е уместно, да напишем това в съобщението. Да поискаме пари за Анадола.”\nАзиз бей не отговори, мислеше.\n„Как ще ги изпратим и на кого?”\n„Ще намерим как. Има много, които заминават за Анадола, те ще ги занесат на Рагъп бей. А той знае по какъв начин да бъдат изпратени в Анкара, дори и да не знае, ще намери как.”\nАзиз бей помисли още малко. Отново внимателно преценяваше нещата. Опитваше се да открие това, за което никой не се сещаше, насилваше мозъка си, за да разбере какви мерки трябва да се предприемат и как да елиминира предварително рисковете.Беше задържал дъха си в гърдите и изведнъж го изпусна.\n„Няма друг начин. На ум ми идват само лоши неща и не мога да намеря по-доброто решение.”\nСтана, погледна през прозореца, дръпна пердето, дойде и седна.\n„Да се съберем тук долу. На друго място ще привлечем вниманието.Утре, след обедната молитва, става ли?”\nОтново прегледаха тези, на които трябваше да съобщят. Ибрахим изпи още едно кафе. Оставяйки чашата, каза: „Аз да ставам, преди да е настъпила вечерта.”\nАзиз бей го предупреди няколко пъти да бъде внимателен, изпрати го.\nСлънцето се беше скрило, цветовете бяха потъмнели, улиците се бяха изпразнили. Ядоса се, че не тръгна по-рано и че прояви непредпазливост. Забърза. Докато вървеше, се ослушваше за стъпки зад него. Слава Богу, разстоянието беше малко. Завиеше ли зад ъгъла и можеше да се счита, че е стигнал до улица „Борсуна”. Като зави, изведнъж се спря. Малко по-надолу, на земята имаше нещо свито на топка. Не можеше да го различи, но някой лежеше там. Не мърдаше. Беше облечен с нещо черно. Или се беше завил с покривало в тъмен цвят, беше превит на две.\nВ началото на улицата, на мястото, от където беше минал преди малко, се чуха гласове. Бяха няколко души. Викаха и се смееха. Наостри уши. Говореха на гръцки, но не приличаше на критския гръцки. За да разбере какво говорят, трябваше да ги чуе от по-близо, но това не беше възможно. Веднага се скри във входа на една врата. Не отделяше очи от черния силует, който лежеше по-нагоре. Сърцето му биеше силно, чувстваше, че се задушава. Изчака така. Стори му се, че гласовете стихнаха. Изглежда, тичайки се бяха отдалечили. Изчака още малко. Като се убеди, че няма никой, излезе от мястото, където се беше скрил. Тръгна право към онова нещо.\nНа земята лежеше някой, увит в парцали. Беше хванал корема си с две ръце и лежеше по очи. Клекна край него. Хвана го за раменете и го обърна, лицето му се показа. Като го видя, Ибрахим простена:\nБеше Чакали. Куршумът, влязъл през тила му, беше излязъл, разкъсвайки гърлото му. Беше с отворени очи. Щом като Ибрахим го разтърси, главата му увисна назад и се залюля. Беше още топъл. От устата му течеше кръв, която се стичаше край раздробената му челюст и капеше на земята.\nИбрахим крещеше, но незнайно защо не чуваше гласа си. Изведнъж изпусна Чакали. Мъртвото тяло падна от ръката му, издавайки силен звук.\nОгледа се наоколо. Нямаше никой. Изтича до къщата на Тракис, която беше малко по-надолу. Заудря с юмруци по вратата. Дори я риташе. Изтича и се върна при Чакали. Втренчи поглед в парченцата кости, пръснати от дясно и от ляво. Затисна устата си, за да не повърне. Преглътна няколко пъти. Когато падна на колене, Тракис се появи край него с лампа в ръка. Като видя умрелия, се завъртя два пъти на място, повтаряйки: „Тюх Чакали, тюх Чакали!”, след което клекна край Ибрахим.\nВратите се открехваха, подаваха се глави на хора. След малко там се бяха събрали всички мъже от квартала. Някои плачеха, някои псуваха, някои повдигаха главата му, като си мислеха, че може би не е умрял, някои гледаха, други не можеха да гледат, имаше и такива, които носеха вода, като се мъчеха да измият лицето му. Мъжете хващаха за ръцете жените и децата си и ги блъскаха, като ги гълчаха с думите: “не идвайте”.\nНякой предложи да занесат убития в джамията. Тракис изтича вкъщи. Върна се с две големи одеала. Завиха мъртвеца. Четири души хванаха от четирите краища. Пренесоха го в джамията “Ага”.\nИмамът отвори помещението за ритуално измиване на труповете. Наблюдаваше с искрящи очи как поставиха мъртвеца да легне и докато затваряше очите на Чакали непрекъснато повтаряше „И това ли направиха!”. Покри го с бял чаршаф и се огледа наоколо.\n„Кой ще остане при него?”\nПредложиха да останат както хора от най-възрастните, така и от най-младите. Един от тях на име Вели ага извади ножа си и го постави на корема на Чакали.\nДокато преди малко на улицата всеки казваше нещо и се чувстваше близък с другите, сега те действаха безмълвно. Дори не помръдваха. Не говореха помежду си, не шепнеха. Ако се кажеше нещо, веднага се изпълняваше като по дадена заповед. Лицата бяха объркани и подпухнали.\nОчите гледаха бялото покривало, главите не гледаха в друга посока, освен към това място. Не помръдваха от местата си. Всички бяха замрели, сякаш бяха мъртви тела, замръзнали изправени. Между тях само имамът се движеше и с треперещи ръце отново и отново поглаждаше бялата си брада.\n„Да взема Корана”, каза той, “тези, които ще остават, да останат. Утре по обяд ще го погребем.”\nЗастана с ръка върху брадата. Мислеше.\n„Ще го погребем в двора на джамията. Той си няма никого.”\nОтдръпна ръцете си от брадичката и ги сключи върху корема си.\nИзлязоха. Не се поглеждаха един друг, не вдигаха очи от земята. Разделиха се, без да се сбогуват. Всеки свърна към своята улица. Не говореха, не продумваха нито дума дори.\nКогато Ибрахим се върна, завари Фатма заспала в задната стая. Беше се уморила да чака и беше заспала, опряла глава на креслото.Чу лекото шумолене на Ибрахим и се събуди. Още не отворила очи, първите й думи бяха: „Какво са искали от този нещастник?” Ибрахим не отговори.\nНа другия ден тези думи бяха в устата на цяла Ханя. Християни и мюсюлмани, всеки това говореше, тези които не бяха чули, в момента, когато научаваха, веднага казваха същите думи. На някои, които разказваха за това, очите им се пълнеха със сълзи.\nИбрахим не остана вкъщи. Отиде в дюкяна. Странно, но се чувстваше сигурен, както той, така и всеки друг. Сякаш всеки, който можеше да умре заедно с Чакали, беше умрял, сякаш се беше случило най-далечното и невъзможно нещо и не бяха останали други, които да умират.\nТой мислеше за злото. Какво беше то, какво представляваше? Тези, които протягаха на Чакали през прозорците филии препечен хляб, натопени в зехтин, които пълнеха теккето с чисто бельо и връхни дрехи, за да го облечат, които поглаждаха гърба му по време на сватбите и тези, които му отстъпваха място, за да легне при Абдала и тези, които бяха изстреляли куршум в тила му, не бяха ли от едно и също тесто, не бяха ли от човешко тесто? Какво беше това морално тесто, че направените от него, можеха да обичат по този начин и да мразят така? Подаваха с ръката си хляб на Чакали, а след това го бяха убили, само защото беше Чакали? На кого Чакали беше застанал на пътя във вечерния сумрак, защо след като всеки път вратите се отваряха, за да му подадат паничка с чорба, сега бяха насочили оръжие към тила му и кой беше направил това?”\nНе беше ли това престъпление? И ако беше така, каква беше разликата от това, което ставаше години наред? Християните убиваха мюсюлманите, войниците на Османската империя нападаха планините и посичаха всичко, което срещнеха по пътя, и козите дори. В Кадана всичко беше потънало в кръв, Пичирико беше потърсил сметка за тази пролята кръв. След това излизайки от джамията, всеки пое своя пай за тази кръв. Бяха минали години, през които събитията следваха едно след друго и ставаха все повече и повече. Християните считаха, че пролятата кръв е за свободен Крит, а мюсюлманите я определяха като бунт и въстание. Както и да се наричаше, не беше ли това престъпление? Защо тъкмо сега тази дума му дойде на ум за Чакали? Затова, че не можеше да има някаква причина за убийството на този странник ли? Тези, които бяха погубили Чакали, бяха ли сред тези познати хора, в тази страна, където хората знаеха как да бъдат добри съседи, на тези улици, които успяваха да запазят живота си, въпреки неприятните неща, давейки се в кръвта на всеки един от тях, които нямаха търпение да останат само добри или само лоши, когато често се сменяха ролите? Не стига, че не се понасяха един други, християните мюсюлманите, а мюсюлманите християните, по-късно пък гърците турците и турците гърците, ами сега трябваше да търпят хора, които гледаха на всички като на чужди, като на врагове ли?\n“Какво ли не е успял да направи този беден народ, та няма да могат и нас ли да приемат?”\nСловото на Азиз бей, не повлия добре на хората, както той се надяваше. Никой не се успокои. Дори може да се каже, че никак не им повлия добре. В умовете им се беше загнездила мисълта, че дори и трудно, Анкара ще успее с тази работа и тогава оставаше болката от раздялата с това, което щяха да оставят след себе си. Сякаш телата им бяха парализирани. Ако едни ръце се движеха, други висяха от раменете надолу, ако някои китки мърдаха, други стояха вдървени. Тези, които издишваха дима от наргилето, стояха на една маса с тези, които се бяха вкаменили. Те гледаха, без да се поглеждат един друг.\nДните минаваха, времето беше изпълнено с починали хора. Тези, които се бяха стекли в градовете, умираха, независимо дали беше зима, пролет или лято. А тези, които не можаха да дойдат в градовете, работеха, за да си набавят продукти със страх, че ще бъдат изгонени от селата и от домовете си. Събираха всичко, което намираха, засяваха и жънеха много повече от преди.\nПрез пролетта на 1923 година дърветата бяха нацъфтяли много повече от други години. Козите раждаха едно след друго, миризмата на сирене и на кисело мляко се разнасяше навсякъде в планината. Реколтата от жито беше много добра, като никога до сега. Хладните дъждове, които миеха маслиновите дървета през есента, правеха маслините бързо да узряват. Зехтинът беше обилен, тъмен и ароматен, такъв, какъвто не бяха виждали никога досега. Крит беше красив и плодороден като охранена кобила, която храни в своя корем малко жребче с писани очи, като изумрудено зелените треви след дъжд, като рошковите, от чиито шушулки капе мед, като цветето жасмин, което омайва със своето ухание, преди още да е цъфнало. Този, който го погледнеше, който спреше погледа си на него поне веднъж, навлажнявайки устни, протягаше ръка към Крит. Островът смело му предлагаше своето диво, копнеещо и невинно тяло. Неговата девственост караше сърцето на човек да се свива.\nВ средата на месец октомври нещата доста се активизираха. Гръцките власти разгласиха всички Анкарски съобщения и преди те да бъдат разбрани и асимилирани, уведомяваха за нови. Обстановката напомняше на бурно море. С всяка нова вест, която чуеха, то се надигаше с вълни, блъскани от буен вятър. Точно когато утихваха, на хоризонта се появяваше друга буря, тя се издигаше пред критските турци и ги запращаше в планините и в камъните.\nВсяко нещо се развиваше с главозамайваща бързина, не смогваха нито да го разберат, нито да го направят. Малко след като бяха научили, че ще бъде създадено Министерство по въпросите на размяната на население и жилищното строителство, дойде вестта, че вече е било създадено. Когато бяха загубили надежда, казвайки си „не, няма да успеят”, законите за министерството излязоха един след друг и бяха вече сложени пред тях. Като излязоха законите стана ясно, че трябва да дойдат много пари. Още отсега изглеждаше, че това ще бъде непосилно. Всеки ден отваряха очи с нов въпрос, а в следващите часове лягаха и ставаха с други въпроси. Тревогата „Как ще си тръгнем” приключваше към обяд с думите: „С кораби, по море”. Въпросът „какво ще стане с имотите ни” намираше решение след обяд с отговор за оценката на комисиите за оценка на имотите, страхът “няма да имаме къде да се подслоним” се разрешаваше в късните часове на нощта с изречението: „там щяли да ни дадат къщи в зависимост от оценката, дадена от комисиите.”\nДори и да мислеха за трудностите, с които щяха да се сблъскат, никой не можеше да даде отговор на този въпрос. Това, че имотите им се обезценяваха в тези времена, че имотите тук нямаха да отговарят на стойността на имотите там, въпросът за пътуването, болните и възрастните и това, че не знаеха една турска дума, както и това, че въздухът и водата на „онези места” ще им се види странен, всички тези въпроси тежаха като огромен товар на раменете им и ги смазваха.\nВсички изпаднаха в паника, когато чуха за епидемията от чума в Солун. Паниката от новината, че турците в Кавала били изхвърлени от домовете им, премина в гняв, а гневът в тъга.\nИслямското дружество се мъчеше да регулира живота, но тъй като все повече губеше сили, нямаше много полза за мюсюлманската общност. Дори стана така, че Ислямското дружество не можеше вече да служи за нищо. Животът упорито се превръщаше в бъркотия и в борба с бедността. Интересно, бяха свикнали с това.\nНо този път земята се изплъзваше под краката им или те не можеха да се задържат на нито едно място и оставаха под развалините и там агонизирайки, умираха. Дори и да имаше някой, който чуваше гласовете и виковете им, които идваха от всяко едно място, никой нямаше сили да се притече на помощ. Те живееха заедно със страха, болката, смъртта и трагедията.\nИбрахим взе в дома си едно семейство от Кадана. Дадоха им долния етаж. Имаха едно малко момиченце. Беше болно, много кашляше. Фатма и майката на момиченцето Кадрийе ханъм се суетяха около детето. Не можаха да го спасят. След този случай Кадрийе ханъм остана безмълвна. Каквото и да правеха, жената не издаваше нито звук. Долният етаж потъна в тишина. Понякога Фатма се тревожеше, слизаше на долния етаж, без да издаде и звук, казвайки: „само нещо да не се е случило” и поглеждаше. Те си седяха ей-така. В стаята нищо не се виждаше от дима от тютюна, който човекът пушеше.\nИбрахим излизаше всеки ден от дома си.Улиците и дюкяните се пълнеха с хора, които бяха притеснени „да не би да има нещо ново и да не са разбрали”. При Абдала игла да хвърлиш, нямаше къде да падне. Мъжете се страхуваха от това, което им минаваше през ума, често говореха, за да не мислят за тези неща, считаха, че ако млъкнат, ще им се случи друга беля.\nИбрахим беше мълчалив, само работеше. Златото, което имаше, разтопяваше на огнището в кухнята, обръщаше наопаки масите и ги пробиваше, а след това изливаше златото в тези дупки, като запушваше с восък отворите им, за да не се виждат. Поставяше скъпоценните камъни в малки кесийки, като преценяваше къде може да ги сложи, за да ги скрие, показваше едно по едно тези места на Фатма. Ако нещо им се случеше, или ако станеше нещо с него, те щяха да са от полза за Фатма. Не знаеше къде ще отидат и какво ще работи там. Турция току-що беше излязла от войната. Кой имаше пари, че да си поръчва бижута, да купува злато? Сега се ядосваше, че не може да върши земеделска работа. „Навсякъде това, което се нарича земя, храни човека”, казваше той, „колко пари струва да имаш чували със злато, като няма кой да го купи?”\nЧесто отиваше да види Азизе. Беше бременна. Не беше ясно къде ще роди. Ако пътуването им се проточеше, това щеше да стане в Турция, но ако станеше по-скоро – в Крит, а най-лошото беше да роди по време на пътуването. От страх Азизе и мъжът й не знаеха какво е сън. Фатма и Ибрахим казваха, че е Божа работа, но това не намаляваше тревогата им.\nАзизе често събираше дюшеците, денковете, готвеше се за бебето, беше принудена да прави нови денкове, за да може да прибере и плетените дрешки. „Само то единствено няма да познава тези места”, тюхкаше се тя за детето. Ибрахим си спомняше думите на баща си и искаше детето да се роди в Турция. Каза това и на Фатма. “Лошо ли е, там където се родиш, там и да умреш”, каза той.\nТака беше, а и тяхната съдба беше такава. Обща ли беше съдбата на толкова много хора, родени и живяли на тази земя? Ибрахим смяташе, че всеки раб божи има различна съдба. А какво беше станало с тях, че всички имаха една и съща съдба?\nИбрахим не говореше, не разказваше. После се връщаше на нещата, от които нямаше изход и размишляваше върху тях. Гърлото и стомахът му изгаряха, сякаш беше изпил отрова, цялото му тяло пулсираше като вена.\nЖените ги беше обхванала манията да чистят. В домовете на критските мюсюлмани, жените, младите момичета, дори и момиченцата чистеха като полудели, търкаха с пясък, донесен с хиляди трудности от крайбрежието, вратите, прозорците, подовете, дори и оградите на дворовете, метяха, триеха и почистваха дори и дънерите на дърветата.\nКато свършиха с къщите, дойде ред на гробищата. Със същата страст ги четкаха, търкаха, изтръгваха с нокти, когато кърпите се късаха, разпаряха полите на антериите си и продължаваха.\nЗа направеното на едно място, веднага се разчуваше и на други места, и там се правеше същото.Чистенето се прехвърли от Ханя в Суда, оттам в Ретимнон и Кандия. Докато Крит се готвеше за зимата, снежните планини отдавна бяха станали бели, вятърът издухваше дори и най-малката прашинка, а проливните дъждове измиваха и почистваха навсякъде. Тези, които заминаваха, се състезаваха с природата и водеха борба да оставят след себе си един съвършено чист Крит, измит от праха, мърсотията и калта. Те искаха да забравят тази мъка и да си мислят, че тя въобще не е съществувала като щастливите хора, които са сложили ухаещо бельо върху розовата си плът след дълга, мъчителна болест, след като са оставили кървавите корички от раните в топлата баня. Мъчеха се да направят от красотата на Крит мехлем за техните рани. Но правейки това, те се привързваха още повече към него и раздялата ставаше още по-тежка. Защото човек обича своята земя, както обича своите чеда, безусловно и безрезервно.\nПрез тези дни пристигнаха и прословутите комисии. Говореше се, че от тях имало почти по всички крайбрежни градове, имало дори и в Гърция, били създадени подобни и в Турция. Комисиите щели да ги натоварят на корабите тук, а тези в Турция да ги посрещнат там. Сега щели да опишат имуществото им и този опис да предоставят на Съветите на старейшините, а те от своя страна да го предадат на комисиите. За имотите, които трябвало да бъдат оценени: толкова жълтици за 30 дюнюма маслинови гори, два дюкяна и една къща правят толкова жълтици. Освен това комисиите щели да кажат местата, където щяха да се заселят. Щеше да се отиде там, където те разпределят. Ако пък си решил да отидеш на друго място, отиди, но нямаше да можеш да получиш в Турция нищо срещу имота си. Те научиха за всички тези неща от хората в комисиите, те им бяха казали какво трябва да направят.\nБяха стриктни, търпеливи хора, които познаваха ситуацията. Те казваха, че размяната на население всеки момент ще започне и се стараеха бързо да се справят с нещата. Сред тях имаше такива, които говореха гръцки, но понякога беше трудно да разберат какво им говорят. Когато критияните казваха „нива”, те казваха „земя”, а когато казваха „обработваема земя”, те записваха „маслинови градини”. По това време Съветите на старейшините имаха много работа. Чуваше се, че се давали и пари на ръка. Едно място се оценяваше за две къщи, а маслинови градини от тридесет дюнюма, ставаха сто и тридесет дюнюма.\nПодобен случай беше станал пред очите на Ибрахим, като човекът и този от Съвета на старейшините трудно се отърваха от разправа с него. След това Калионджузаде, който се страхуваше да не стане някой инцидент, беше отстранил Ибрахим от комисиите и го беше помолил да помага на хората, които се редяха на опашките за Червения полумесец. Деликатно му беше казал, че ще имат голяма нужда от него, тъй като знаеше, макар и малко турски, а тези от комисиите съвсем не разбирали гръцки. Помоли настоятелно Ибрахим да не му „скърши хатъра”, като го убеди, че това щеше да бъде най– добрият начин да се помогне на тези бедни хора, които месеци наред бяха по улиците.\nИбрахим не му скърши хатъра. Излизаше сутрин рано от къщи, подреждаше хората на опашките, наблюдаваше дали всеки беше ял три пъти на ден, слагаше в скута си децата и ги хранеше с лъжичка.\nКогато се върнеше, се чувстваше много уморен, насилваше се да разказва на Фатма това, което се беше случило. Разказа и за кавгата в комисията. Фатма не се изненада. Не каза, от какво точно не се беше изненадала, дали от това, че в джоба на човека от Съвета на старейшините бяха мушнали пари, или от това, че Ибрахим се беше нахвърлил върху тези двамата. Само каза: „И без това страдаме достатъчно. Поне да изпратят първо тези, които са на улиците, ние все пак сме в домовете си.”\n„Така щяли да направят.”\nСлед няколко дни Кадрийе ханъм и мъжът й научиха, че ще бъдат заселени в Самсун. Направиха два денка с много оскъдните си вещи и ги метнаха на гърбовете си. Когато тръгваше, Кадрийе не каза нито дума, само плачеше. Зави в кърпичката си пръст, която беше взела от гроба на дъщеря си и я притисна до гърдите си. Не махаше ръката си от гърдите. Обръщайки се, прегърна Фатма, а съпругът й гледаше Ибрахим с зачервените си очи. Не можеше да говори, защото гърлото му беше набъбнало като юмрук. Всички се задоволиха с взаимното сбогуване на жените. Или по-скоро с думите на Фатма, тъй като Кадрийе не каза нито дума.\nБеше преди обяд, когато се разделиха. Ибрахим тръгна с тях. Голямото пристанище не побираше хората, товарното пристанище* приличаше на място на невъобразима суматоха. Тези, на които им липсваха документи, бяха връщани от комисиите, хората спореха помежду си, за да могат да разберат какво им казват. Мъжът беше съобщил своето имущество на Съвета на старейшините и то преди няколко дни. Съветът беше оценил имота. Картата му за самоличност беше наред. А сега искаха документ за ваксинации. Каква беше тази ваксинация, от къде пък изникна това. И Ибрахим не знаеше. Мъжът се сопна.\n„Не сме болни.”\nЧовекът от комисията обясняваше на друг какъв е проблемът. Гръцкият му беше чист, но колкото и да беше чист, той пелтечейки произнасяше „т”, вместо произнасяния в някои думи от критяните звук „ч”. Нервите не му издържаха, когато се мъчеше да говори бавно, не се съсредоточаваше и приказваше каквото му падне. Като забележеше, че човекът срещу него не го разбира, беше принуден да обяснява отново и отново и това го подлудяваше. Като се притеснеше още малко, заставаше сякаш щеше да избухне като гюле от оръдие. Устните му бяха посинели, а носът му беше кърваво червен. Вената, точно в средата на челото му, беше набъбнала. Не викаше, а говореше на висок глас. Като свърши да говори, се обърна към Ибрахим и преди да отвори устата си, преглътна дълбоко.\n„Тази ваксина не е за това, че сте болни, а за да ви предпази от болестта. Да бяхте малко по-разбрани.”\nИбрахим не отговори. Човекът посочи с главата си палатките.\n„Да се ваксинират и да дойдат. Да ни донесат здравното удостоверение, ще го подпечатаме.\nИбрахим пак мълчеше. Обърна се и без да погледне Кадрийе и съпруга й, им посочи с пръст: „от тази страна”. Разбута тълпата и мина отпред.


ЗАЩО ТОЛКОВА МНОГО БЕЗДЕЛНИЦИ?\n„Но ще приемете сила, когато дойде върху вас Светият Дух, и ще бъдете свидетели на Мене както в Йерусалим, така и в цяла Юдея и Самария, и до края на земята“ (Деяния 1:8).\nВ доверието, оказано на първите ученици, имат дял вярващи от всеки век. На всеки, който е получил благата вест, му е дадена и свещената истина – да я дари на света. Божиите верни избрани винаги са били активни мисионери, които отдават всички средства и възможности за честта на Неговото име и мъдро използват талантите си, за да Му служат.\nПредставителите на Божията църква трябва да са ревностни за добри дела, като се разграничават от светските амбиции и вървят по стъпките на Онзи, Който ходеше, за да върши добро. Със сърца, изпълнени със съчувствие и състрадание, те трябва да служат на всеки, който има нужда от помощ, като донасят на грешници познанието за любовта на Спасителя. Такова служене изисква трудолюбиво усилие, но донася и богата награда. Онези, които се впуснат в него с искрени намерения, ще видят души, спечелени за Спасителя (Откровение 22:17). Енергията за разнасяне на тази покана включва цялата църква. Всеки, който е чул поканата, трябва да я повтори и тя като ехо да се разнесе по хълмове и долини, като прогласява: „Дойди!“.\nСтотици и хиляди, които са чули вестта за спасението, все още стоят бездейни, а биха могли да се включат активно в някакъв вид служене. На тях Христос казва: „Защо стоите тук цял ден празни?“. И добавя: „Идете и вие на лозето!“ (Матей 20:6,7). Защо много хора не отговарят на призива? Дали защото се мислят за извинени, понеже не стоят на амвона? Нека разберат, че има огромна работа за вършене извън амвона чрез хиляди скромни, отдадени, посветени членове.\nБог дълго е очаквал духът на служене да обхване цялата църква, така че всеки да работи за Него според способностите си. Когато членовете на Божията църква изпълняват определената си задача в назрелите полета в домовете и извън тях, като изпълняват евангелското поръчение, скоро целият свят ще бъде предупреден и Господ Исус ще се завърне на тази земя със сила и с голяма слава (Матей 24:14).\nГенади Лазаров2020-12-12T12:54:15+00:00Светлината на Живота|


В България се полагат всички необходими мерки за ограничаване на - Новини 24/7\n2020-03-25 / 10:37:14 / Любопитно / dariknews.bg\nВ България се полагат всички необходими мерки за ограничаване на ...\nАстрологът Гал Сасон с прогноза за края на епидемията у нас.\nВ България се полагат всички необходими мерки за ограничаване на разпространението на коронавируса. Но светът се намира в пандемия, чийто край за момента е трудно да се прогнозира.\nЕдинствените хора, които се наемат да кажат кога ще свърши всичко това са астролозите. Световноизвестния астролог Гал Сасон даде своята прогноза за края на епидемията в България. Той е утвърден автор и духовен учител с многобройни последователи в Европа, САЩ и Близкия изток. Вижте в канала във vbox7:\nA post shared by (@cosmic_navigator) on Nov 29, 2019 at 3:56am PST\nАстрологът припомни, че е прогнозирал за такава епидемия в своите книги, а причината е събирането на Плутон и Сатурн - две могъщи планети, които причиняват катаклизми на всеки 38 години. Предишното такова събиране е било през 1982-1983 г., когато е избухнала епидемията от СПИН, имало е рецесия, а гладът в Африка е имал чудовищни размери.\nA post shared by (@cosmic_navigator) on Jul 29, 2019 at 2:43am PDT\nУви, двете планети отново се събират. В България обаче ситуацията ще бъде непредсказуема заради завръщането на Юпитер. Предстоящите дати, в които в държавата ни ще има особено положителна енергия, са 17 юли и 7 ноември. Тогава ще ползваме енергията на Юпитер.\nA post shared by (@cosmic_navigator) on Jun 16, 2019 at 12:54am PDT\nЗавръщането на Юпитер ще помогне на България и заради позицията си - първи дом. Това е домът на тялото, а планетата ще ни носи закрила. Това означава, че епидемията ще премине през юли, но нейният решаващ момент ще бъде през април. По прогнозата на Гал Сасон 27 април ще е най-важната дата за епидемията от коронавирус в България.\n2020-04-04 / 20:10:03 / Любопитно\nОвен Тази неделя не се хващайте на бас. Вероятността да...\n......... което ви хрумне в движение. Водолей Днес не затваряйте врати зад себе си. Много е лесно да се "отреже", но дали така не губите повече? Риби Това е ден, в който да не изневерявате на принципите си и най-вече да не пропилявате времето си. С малко дисциплина ще свършите чудеса!\n2020-04-04 / 18:08:52 / Любопитно\nХосе Андрес е роден през 1969 г. в Испания. Започва...\n......... десетки хиляди хранения на хора от най-бедните квартали в редица американски градове.Готви се ежедневно и за лекарите на първа линия и социалните работници предимно в най-засегнатия от коронавируса град - Ню Йорк. Защото сам не може да бъде навсякъде, но с работа в екип справянето с кризата е възможно /lifestyle.bg\n2020-04-04 / 17:48:33 / Любопитно\nПортативни дихателни апарати, уред за отваряне на врати и санитари...\n......... 3D принтер – по 100 броя на 24 часа. Респираторите са съществена част от животоподдържащите машини в интензивните отделения, които помагат на тежко болните да дишат.“В момент на криза и дефицит има начини чрез метода “направи си сам” да помогнеш на хората”, казват те пред в. “Ню Йорк таймс”. /24chasa.bg\n2020-04-04 / 14:30:52 / Любопитно\nБританците не се славят с кулинарните си умения, но в...\n......... да си направиш слайм или солено тесто. В седмицата от 1 април на сайта bbcgoodfood.com най-търсени били рецептите за кексове и за хляб, сочат данни от Гугъл Трендс.Тъй като заради презапасяването в някои супермаркети свършиха основни продукти като яйца и брашно, рязко се увеличи и търсенето на рецепти без брашно.\n2020-04-04 / 14:08:23 / Любопитно\nСкот Джозеф Кели е пенсиониран астронавт от НАСА, който е...\n......... другите. Колкото и безпомощно да се чувстваме, затворени в домовете си, винаги може да намерим какво да правим. Видях хора, които четяха приказки на деца по скайп, такива, които се записаха доброволци, дарители. А доброволчеството дава повече на тези, които го правят, отколкото на тези, на които се помага. /24chasa.bg\n2020-04-04 / 12:35:14 / Любопитно\nЦветница, която през 2020 се пада на 12 април, е...\n......... красиво цвете! Животът нека не те плаши, мечтите да са ти другар, а щастието с теб да крачи, като твой приятел стар. *** 3. Нека бъде светъл този ден, в който днес на теб е посветен! Пътят ти с цветя да е покрит, животът ти с мен да е честит!\n2020-04-04 / 12:14:12 / Любопитно\nЕдин от всеки трима младежи вярва, че гледането на порно...\n......... изпитват натиск да изглеждат по определен начин или да правят определени неща, смятат още от Durex.Проучването установява, че повече от половината анкетирани младежи са на мнение, че сексуалното образование в училищата е "остаряло", като един от всеки трима заяви, че въобще не е полезно като навигатор в съвременната сексуалност. /lifestyle.bg\n2020-04-04 / 12:10:53 / Любопитно\nДнес, 4 април, рожден ден празнува американският актьор Робърт Дауни...\n......... му приятели.Винг Чун е китайското бойно изкуство, което актьорът обожава и практикува от години. Благодарение на него е успял да се справи по-лесно със зависимостта си към наркотиците.Боб - така го наричат близките му.3 деца има Робърт Дауни Джуниър.300 милиона долара - на толкова е оценено нетното му състояние. /lifestyle.bg\n2020-04-04 / 12:00:33 / Любопитно\nДоста пъти сме виждали анкети, които искат от нас да...\n......... "Боже мой, тази жена го е режисирала и е пропуснала всички тези неща."По онова време Дженкинс е осъзнавала, че ако режисира "ТОР: Светът на мрака", ще се превърне в първата жена, която прави подобно нещо за супергероиски филм. А от успеха на филма е зависело бъдещето на жените режисьори. /lifestyle.bg\n2020-04-04 / 08:44:33 / Любопитно\nАмериканската актриса и певица Селена Гомес заяви в пряк ефир...\n......... най-добрите психиатрични болници в Америка… след много години, преминавайки през множество различни неща, аз разбрах, че съм имала биполярно разстройство”, разказа певицата.“И когато научих повече информация, това наистина ми помогна. Не съм уплашена, след като знам това”, добави Гомес. Записът на прекия ефир бе разпространен от телевизия Fox News. /БГНЕС\n2020-04-04 / 22:10:12 / Петел\nБНТрекламаТази сутрин на редовния брифинг началникът на Националния оперативен щаб...


store.bg - Двор и Градина - лава камъни - 15\nГрадинско гребло с дървена дръжка\nГрадинското гребло на "Yaparlar" се предлага с 14 или 18 зъба и дървена дръжка. То е подходящо за почистване на листа и камъни в градината, разрохкване и подравняване на почвата. ...\nПодложката на "Tenax" е с плътност 100 g/m2. Предназначена е за полагане около растения с цел предотвратяване израстването на треви и плевели, като през нея свободно може да преминава вода и въздух, без да задушава растенията. Препоръчително е да покриете подложката с декоративни камъни, чакъл или мулч, за да я съхраните по-дълго време. ...\nСаксията от "Roto" има красив дизайн на антична ваза, който ще придаде завършен вид на вашата градина. Може да се използва и за вътрешна декорация. Тя е изработена от качествен материал - полиетилен, който имитира камък. Има UV защита и се предлага в размер - ∅ 46 x 44 cm. ...\nТърсене на: лава камъни Продукти 181-192 от общо 272


Без наказание за прокурорка, винена, че играла хазарт (обновена) – DeFakto.bg\nHome / Законът / Без наказание за прокурорка, винена, че играла хазарт (обновена)\nDe Fakto 10.05.2017\tЗаконът Напишете коментар 2,566 Прегледа\nСотир Цацаров завъртя броеница на заседанието на ВСС\nВеска Тенева от районната прокуратура в Ямбол да не бъде наказвана. Това гласува с 9 срещу 1 гласа прокурорската колегия на ВСС днес. А председателстващият колегията Сотир Цацаров прикова вниманието с нов навик – да върти броеница по време на заседанието.\nТенева, както и съпругът й следователят Тенчо Тенев бяха винени, че играли хазарт в работно време. Дисциплинарното дело тръгна миналата година по предложение на Сотир Цацаров за накърняване на престижа на съдебната власт. А от прокурорския пресцентър обявиха, че семейството магистрати били засечени на записи от игрална зала „Тангра” и „прегрешаването” им с хазарта траело близо година.\nОчевидно обаче дисциплинарното разследване е установило друго. Защото неотдавна колегията отказа наказание и за следователя Тенев.\nЕдинодушно днес от списъците с кандидати за новия ВСС бе заличен зам.-главният прокурор Борислав Боби Сарафов. Че той се оттегля от надпреварата за съвета след разговор с Цацаров, че ще е по-полезен на сегашния си пост, бе официално обявено преди десетина дни. Без Сарафов кандидатите за прокурорската квота останаха 12 за 4 места.\nПредишна Бившият зам.министър на Външно Христо Ангеличин с обвинителен акт в съда за престъпление по служба\nСледваща Приемственост: Президентът назначи бивши министри за секретари в президентството