Александрина Шаханова - Конфедерация на българските писатели\nPosted on юни 13, 2017 юни 13, 2017 by konfederaciabgpisateli\nАлександрина Шаханова е завършила факултета по славянски филологии при Софийски университет „Св. Климент Охридски“, със специалност българска филология.По професия е учителка –преподавателка по български език и литература в гимназиалния курс. Автор е на на книгите: „Учебен анализ или прочит на луннасветлина“(сборник статии по методически проблеми), „Аналекта“ (публицистика, проза, поезия), „С тебешир и молив – из спомените на една учителка“ (мемоари), „С дъх на есен“ – стихове, „Облаци“ – роман.\nИма публикации в Сборници на Институт за усъвършенстване на учителите, Сборник на Русенски университет „Ангел Кънчев“, сп. „Български език илитература“ и „Родна реч“, Антология „Отражения“ на Съюз на свободните писателив България, Антология „Крайречни гласове“ на Русенския филиал към ССПБ, Алманах „Извор“,списание „Валахия“ на Сдружение „Дунавски съзвездия“, във вестниците „Ретро“, „Уикенд“, „Минаха години“, „Златна възраст“ и др.\nНейни творби са превеждани на руски и румънски език.\nНосител е на редица награди и отличия за участие в национални и регионални литературни конкурси, между които е и призът „Златна монета „Писменост“/2015 г./Живее в гр.Русе.\nКОРИЦИ НА ДВЕ КНИГИ ОТ АЛЕКСАНДРИНА ШАХАНОВА\nМОМЕНТИ ОТ ПРЕДСТАВЯНЕТО НА „С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“ В КДК-РУСЕ\nМОМЕНТИ ОТ ЖИВОТА НА АЛЕКСАНДРИНА ШАХАНОВА\nРЕЦЕНЗИЯ НА НАДЕЖДА РАДЕВА ЗА КНИГАТА „С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“\n„С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“ –\nмемоари или роман за сбъдването на една мечта с цената на всичко\n„С тебешир и молив” е роман за една българска учителка. Книгата е замислена и написана като мемоари, основани на спомените на авторката за период от шейсетина години, спомени, свързани с професията й като учителка по български език и литература. Но това не са отделни слънчеви спомени за учителството, напротив: историята проследява житейския път на една българска учителка – от мечтата да бъде такава през „узряването” в учителската професия до помъдряването на една жена, преминала с достойнство през драматичните разтърсващи предизвикателства на съдбата…\nКое всъщност е главното, което надхвърля личния момент – мемоарното, прави историята общочовешка, поставя глобални въпроси /за житейския избор и неговата цена/, така, че да заинтригува широк кръг читатели?\nУчебната година беше свършила, но предстояха поправителни изпити, заключителен съвет, лятно дежурство и аз трябваше да остана в Петково до 10-15 юли, а след това да си уредя новото назначение в Ардино. И тъй като до 1 септември се водех на щат в ОУ „Никола Вапцаров“, можех да ползвам дотогава квартирата и всички други преимущества на командирован учител. Затова оставих пренасянето на багажа за есента, след уреждане на квартирния проблем в Ардино.\nПрез същата тази учебна година учениците от Оздравителната гимназия бяха лишени от абитуриентски бал. И това стана пак „по заповед на щуката“, т.е. по нареждане на всемогъщия зам.директор и партиен секретар на училището Веселин Чолаков, който една вечер, късно, след порядъчна почерпка в селския ресторант, случайно попада на ученическа сбирка. Момчетата от абитуриентската паралелка поискали да си отпразнуват края на учебните занятия и решили да се почерпят в дома на едно от тях. Един от учениците, Георги, беше от Петково и живееше с родителите си в хубава къща на два етажа. Веселин Чолаков влиза в къщата и по най-груб начин прекъсва веселбата на момчетата, дори вдига ръка към някои от тях и от висотата на служебното си положение им заявява, че няма да имат абитуриентски бал, защото те предварително си го били организирали. И тъй като аз бях техният класен ръководител, те първо на мен се оплакаха. „Другаря Чолаков ни обвини, че сме пиянствали, а самият той едва се държеше на краката си… А ние си бяхме взели по една бира само… Някои от нас не пиха почти нищо… Павел Згуров дори не е близвал алкохол!“ – ми разказваше един от абитуриентите, огорчен от това, че заради тяхната момчешка сбирка целият клас е лишен от абитуриентски бал. Някои от родителите идваха при мен и с мъка ми разказваха за отделените средства, за да приготвят абитуриентските тоалети на децата си. „Ще си нарежа роклята на парчета и ще ги разхвърлям пред училището!…“ – казала на баща си Дафинка, която живееше с родителите си в Петково. Брат й Александър беше много интелигентно момче и се готвеше да завърши школата за управленски кадри /АОНСУ/ в Русе. Той също изрази възмущението си от своеволието на Чолаков и съжали сестричката си за проваления й първи бал в живота.\nВ тази сложна и твърде опасна ситуация аз застанах на страната на моите ученици. Не се страхувах от партийния секретар, защото бях безпартийна и не подлежах на изключване от Партията. И от уволнение не се страхувах, защото бях командирована учителка, взела твърдото решение да се премести в друго училище. Затова реших сама да организирам една празнична абитуриентска вечер на моя клас извън Петково. Събрах ги, поговорихме и решихме това да стане в хотел-ресторанта на Рожен. Никой от селото, освен родителите, не трябваше да разбира, че отиваме там. Две от момчетата отидоха да направят резервацията за вечерята и нощувката, а останалите се заеха да организират тайното пътуване до Рожен. Паралелката беше малка, около шестнадесет-осемнадесет деца, от които повече бяха момичета. Тези, за които нямаше уреден транспорт, останаха с мен, за да пътуваме „на стоп“. Бяха шест момичета и ги изпратих две по две напред, за да не бъдат забелязани в група, а и така по-лесно да се качат в някоя кола. Аз останах с последните две момичета и тръгнахме доста по-късно от другите. Всички бяха в ежедневно облекло, а в ръчния си багаж бяха сложили празничните си абитуриентски рокли. Вървяхме дълго време пеш и най-после ни настигна една черна „Волга“, а в нея само шофьорът. Махнахме му и той спря. Качихме се и трите в колата и след няколко километра настигнахме двете момичета, които бяха пред нас. Взехме ги и така в колата станахме пет души плюс шофьора. Четирите момичета лесно се побраха на задната седалка. Но за наша изненада, малко след Соколовци настигнахме още една двойка, която не беше успяла да се качи „на стоп“. Шофьорът спря и реши да вземе и тях. Аз минах на задната седалка, а при шофьора се настаниха две момичета, едно от които беше седнало почти на шофьорските колене. И когато спряхме пред хотела на Рожен, цял куп посрещачи ни махаха с ръце. Между тях имаше и чужденци туристи из Родопския край. Момичетата, като пърхащи пеперуди, започнаха да излизат едно по едно от колата и посрещачите с възглас отбелязваха техния брой – всичко на всичко шест. Аз излязох последна и възгласите бяха най-силни, защото всички ученици ръкопляскаха на класната си, а с тях и непознатите туристи.\nВечерята в ресторанта беше подредена празнично, като за абитуриентски бал. След настаняването ни в резервираните хотелски стаи, всички си взехме по един душ, преоблякохме се в празничните си дрехи и семпло гримирани влязохме в салона на ресторанта. Имаше всичко, което беше нужно за една абитуриентска вечер. Момчетата се бяха погрижили за цветя както за мен, така и за всяка от съученичките си. Танцуваха докато капнат от умора и на разсъмване се прибраха по стаите си за няколко часа сън преди тръгване обратно за Петково. Това стана в късния следобед, когато всички дойдоха на себе си след преживените вълнения и празничните тостове. Всички бяха добре, освен Павел Згуров. Той, милият, наистина не беше вкусвал алкохол и при първата чашка започнал да преплита краката. Момчетата разказваха, че после му прилошало, повръщал, но не искали да ме будят и безпокоят. „Оправихме се сами… Поокъпахме го и му мина…Горкият! Той досега не бил опитвал вкуса на коняка… Оказа се, че е твърде силен за него, досегашния въздържател…“ – шегуваха се по пътя момчетата. Вървяхме групово почти до Момчиловци. На завоя от Смолян ни настигна една кола с ремарке. Семейството беше от Петково и ние не можехме повече да крием къде сме били и защо се връщаме пеш. Те бяха млади хора и напълно влязоха в положението на абитуриентите, когато им разказахме за проваления бал. Поканиха ни да се качим – кой в колата, кой в ремаркето. Почти за всички имаше място, с изключение на три-четири момчета, които решиха да се приберат „на стоп“. Шофьорът реши демонстративно да ни стовари на чаршията, за да разберат всички, че е имало бал. „При свършен факт какво могат да ви направят?…Пък и матурата вече е минала… Само Вие, другарко, може да пострадате, като техен класен ръководител и организатор…“ – ми каза младият мъж, когато ми отваряше вратата на предната седалка, където, от уважение, бях настанена при шофьора. Аз му благодарих за мен и за моите ученици и го уверих, че нищо лошо не може да ми се случи, защото уважаемият партиен секретар и зам.директор Веселин Чолаков няма никаква власт над мен.\n– През тези два часа ще вляза на посещение при теб вече като твой шеф… Няма да ми се сърдиш, нали? Аз съм длъжен да правя и ревизии на учителите от хуманитарните предмети, защото директорът е решил да посещава само часовете по точните дисциплини…\n– Няма никакъв проблем! – му отговорих спокойно. Тъкмо ще видиш как преподавам „Война и мир“… Нали и ти си на същия учебен материал? – добавих с лека ирония, но той не я долови. И слава Богу…\nКогато излязохме и от втория час, още докато вървяхме към учителската стая, Чолаков побърза със забележката си, че не всички ученици били запознати със съдържанието на романа, а това си личало от тяхното вяло участие в урока. Аз се съгласих с него и на свой ред му заявих, че през следващите два часа съм свободна и като методист имам намерение да посетя неговите два часа, за да се запозная с начина му на преподаване. Той се стъписа, но не можеше да ми откаже, защото като преподавател по литература беше на мое подчинение. Оказа се, че не само учениците му, с изключение на Диана, дъщерята на директора Мандажиев, но и сам той не беше чел романа „Война и мир“. Целият урок протече като диалог между него и Диана, която отговаряше на отправените към нея въпроси. Горкият, дори и наблюденията му по време на моите часове не можаха да му помогнат. Всеки учител, който не владее учебния материал, е напълно безпомощен в час. И това, за съжаление го усещат и учениците, особено големите и умни гимназисти…\n– Вени, чудесно беше, само че „Красота“ е от Веселин Ханчев…\n– Не…Аз съм сигурна, че е от Дамян Дамянов!\n– Е, не можеш да бъдеш по-сигурна от мен… Та аз преподавам този автор! – продължавах да й опонирам аз.\n– Какво си шушнете вие двете? – се обади Руска Койчева, която беше седнала вляво от мен.\n– Ами тя иска да ме убеди, че стихотворението, което рецитирах, не е от Дамян Дамянов… – на висок глас поясни Невяна.\n– Аз не знам кой е авторът… – каза Койчева, – но ако чукнете един бас, ще ми е интересно кой ще спечели… Аз ще съм свидетелка!\n– Съгласна съм!… – бързо прие Невяна предложението на Койчева. – На по 10 лв.\n– О, десет лева не са малко пари… – се съгласих аз, убедена, че ще ги спечеля.\n– Този, който загуби баса, ще купи на другия нещо на стойност от 10 лева… За спомен от тази хубава вечер! – завърши спора Невяна, на който и други колеги станаха неволни свидетели.\nВръщам се отново към празничната вечер, в която, както казах вече, имаше всичко – и стихове, и песни на маса, и танци… Не се изненадах, когато Веселин Чолаков ме покани на танц. Приех поканата от колегиалност и защото ми се танцуваше.\n– Цялата поезия на Вапцаров ли знаеш наизуст? – попита ме той.\n– Е, има някои стихотворения, които не бих могла да ги рецитирам, но „Песен за човека“ е едно от любимите ми, защото „тя, случката, станала в село Могила“ е разказана много вълнуващо и простичко…\n– Искам да ти кажа нещо, но дано не се обидиш…\n– Не е прието по време на танц да се обижда една жена, но… Казвай!\n– Ти си много хубава жена… – започна да се застрахова той. – И много добър литератор… Разбираш и от естетика, но в твоите уроци често липсва нещо…\n– И какво е то? Умирам от любопитство… – опитвах се да се шегувам аз.\n– Ами, как да го кажа… Липсва партийност! Може би защото не си член на Партията и не умееш да прокарваш нейната линия…\n– Партийност, значи… А тя не е ли, според приетото определение, висша форма на народност?… Нали партийните интереси са и интереси на народа?…\n– Да, но аз почти не съм те чувал в час да споменаваш името на Партията! И пак повтарям – това е защото си безпартийна…\n– Аз може да съм безпартийна, но знам какво означават принципите партийност, класовост и народност… А ти си един партиец, който нищо не разбира от литература и естетика!\nВеселин Чолаков беше все още трезвен и това спаси положението от някаква груба пиянска реакция от негова страна. Пък и имаше гости, някои от които бяха негови началници. Не знам точно причината, поради която той си замълча, но не се сдържа да изсумти тежко и многозначително…\n– В Оздравителна гимназия с. Петково имаме вече и старши учител… Поздравления за нашата колежка и методистка… Аз, като зам.директор и партиен секретар на училището, съм малко засегнат, че удостояването й стана през моята глава, както се казва, но нищо… Да й е честито длъжностното звание „старши учител“!\n– Дано само отсега нататък не се обръщате към мен със „старши“! Много полицейски ми звучи… – отговорих на поздравленията аз, повтаряйки думите на Веселин Милушев по повод неговото удостояване с това звание още през 1975 год.\nЕХО ОТ ВЪЗРОДИТЕЛНИЯ ПРОЦЕС\nВ началото на октомври се случи нещо странно. От леко разбутаните ми неща в чекмеджето на бюрото започнах да изпитвам някакво усещане за чуждо присъствие в стаята. Един ден забелязах, че липсва едно от бижутата ми – любимото ми сребърно колие във вид на пеперуда. След известно време забелязах, че от чекмеджето на бюрото, където държах всички скъпоценности, документи и писма от близките ми, липсват и пари. Започнах да се съмнявам в някои от колегите ми, с които се събирахме. При мен често идваше една детска учителка и нейният приятел, библиотекар в училището. Имало е случаи, когато съм отивала до кухнята, за да приготвя някаква почерпка, и през това време те биха могли да вземат нещо, ако са си поставили такава цел. Мина така около месец, а аз не смеех да споделя с никого, защото не познавах добре хората, с които общувах. Но един ден открих, че ми липсват няколко банкноти по 10 лв. – бях получила аванс от заплатата си и трябваше да изпратя запис на Жоро. Някой обаче ме беше изпреварил… Нямаше какво друго да направя, освен да се доверя на някого и това беше една учителка по специалните предмети, чийто съпруг работеше в местния участък на МВР. Тя ме посъветва да наблюдавам добре квартирата си, за която все още нямах секретен ключ, тъй като директорът ме уверяваше, че никой не може да си позволи да влезе в моята стая, намираща се точно срещу неговата квартира. Спомням си, че се доверих и на един ученик от моя клас – Янко, като го помолих да се заключи в стаята ми, докато аз съм на училище. Оказа се, че през целия му престой от няколко часа никой не се е опитал да влезе – явно някой, който е бил много наблюдателен, е забелязал, че Янко е дошъл на училище (той живееше при родителите си, които бяха хижари в туристическия комплекс „Белите брези“ край Ардино), но не е влизал в часовете.\n– Може ли да говоря с майка ти, Саше? – го попитах, когато в телефонната слушалка чух неговия глас.\n– А… мама я няма! Тя е в болницата … Бебето се роди тази сутрин!\n– Е, тогава повикай баща си на телефона!\n– И татко го няма! – чуваше се понатъженото гласче на почти осемгодишния Сашко. – Той е при мама… в родилния дом. Вече имам братче!\n– И на кого го кръстиха с това име? – продължавах да разпитвам, въпреки че телефонната връзка беше лоша.\n– На Ленин!…\n– На леля ти ли?!…Че тя нали се казва Наташа! – недочувах добре какво ми говори детето.\n– На Ленин, на Ленин… – почти ми крещеше то и аз най-накрая разбрах защо вторият ми внук носи това име. Беше се родил в навечерието на големия празник – 7 ноември, денят на Великата октомврийска революция, най–голямото дело на Владимир Илич.\n– Иди си измий хубаво ръцете със сапун!… – й казали, когато видели, че дланите й светят под лампата.\n– Защо да ги мия? Те са чисти! – отговорила смутено Златка.\n– Измий ги, защото ще седнеш до нас да ни помагаш… А тук трябват чисти ръце! – й казал един от служителите.\nЗлатка беше туркинче, приела това хубаво българско име. Тя беше много близка с един от колегите ми, преподавател по математика, също турчин. Когато я разпитвали в участъка на МВР, тя си признала всичко – колко пъти е влизала в квартирата ми, какво е взела… Казала е също, че някой я насърчавал, съветвал и помагал, но не го издала, защото е била заплашвана.\n– Подучиха ме, другарко… Аз сама не съм се решила да направя това. Посъветваха ме да огледам добре квартирата Ви, да видя какво имате, с какви документи сте дошли тук… Да разбера какъв човек сте… И когато при документите и писмата видях пари и бижута, аз се полакомих… Вземах по малко, за да не забележите… А последните пари в кашона не бяха много и затова ги взех всичките…\n– Сега разбираш, че не съм дошла тук с лоши намерения, а за да работя… Аз сама издържам сина си, който учи в София. Може би си прочела някои от писмата в чекмеджето на бюрото?… Не ти ли беше съвестно да ограбваш труда ми?…\n– Простете ми…, простете ми!… И не искайте от мен да издам тези, които ме насърчаваха и ми помагаха… Аз сама ще понеса наказанието си, което ще зависи само от Вас…\nВече споменах, че моето назначение в Оздравителното училище в гр. Ардино беше по известното през 80-те години 7-мо министерско постановление по т.нар. възродителен процес. На мен, като преподавател по български език и литература, ми беше възложена задача да уча децата от турски произход на книжовен български език, да ги приобщя към българските традиции и култура. Задачата ми се оказа много трудна, защото учениците едва говореха на български език, а трябваше да пишат съчинения, да правят литературни анализи, да рецитират… Често се шегувах с моите близки, като им разказвах как в Ардино се уча на турски език – в магазина, на пазара, при шивачка, на лекар – навсякъде слушах турска реч. Дори и някои от колегите ми, главно преподаватели по шивачество (училището беше специализирано по облекло и търговия), си говореха, уж скрито от нас, на майчин език и трудно се справяха с книжовната българска реч. Помня как една млада преподавателка по шев и кройка се опита да изрази пред нас възмущението си от лошия български език на свой ученик: „Той иска висока оценка, – казваше тя – а на български една дума не може да бели…“\nДиректорът на училището Асен Попов, който също беше командирован учител по възродителния процес, ми възложи задача да ръководя кратък курс по книжовен български език и правоговор с колегите от турски произход. По време на заниманията ни, които имаха повече практическа насоченост, с оглед на пряката им преподавателска работа, те ме слушаха внимателно, но през цялото време усещах неприязън в погледите им. В тях аз прочитах нещо като: „Какво прави тази гяурка, дошла тук чак от Северна България?… И мен ли иска да учи на български език?…“ Те бяха местни хора, от Ардино или от близките села, и се чувстваха господари, а аз бях за тях някаква пришълка, натоварена с някаква мисия, за която ми се плаща твърде висока заплата… И наистина аз, с моя клас-квалификация и с 50-те % над основното месечно възнаграждение, имах най-голямата заплата в училище, по-голяма и от тази на директора.\n– Много ми беше трудно през тази учебна година в Ардино… Идеше ми още по средата на първия учебен срок да прекратя командировката си, но нали ми трябваха пари, стисках зъби… Сега вече няма да имам такива материални затруднения, поне две години, докато Жоро е в казармата. Мога да се прибера в Русе или най-доброто, което мога да направя, с оглед студентската издръжка на сина ми, да се върна отново в Петково. Наистина заплатата ми там ще е по-малка, но ще работя по-спокойно и по-приятно и като преподавател, и като методист… Пък и за две години мога да спестя някой лев за следването на Жоро…\n– Мила Александрина, – ми беше казала тя – ще ти дам един съвет и се надявам да ме послушаш… Остани още две години в Ардино, за да можеш да се пенсионираш на база тези три години по 7-мо постановление… Послушай ме, изтърпи още две години… Помисли си – една жена и след 55-годишна възраст иска да е добре облечена, да си купи нова книга и да отиде на театър… Затова стискай още малко зъби и изкарай три години в Ардино… Ще ме помниш с добро!\nИ добре, че послушах тази жена, която ме обичаше и ми мислеше само доброто. Тя беше не само мой научен ръководител, но и мъдър наставник в трудния ми живот. Познаваше добре и Жоро като ученик в Националната гимназия по древни езици и култури /НГДЕК/ и големия ми син, който по това време беше преподавател в русенската АОНСУ / Академия по обществени науки и стопанско управление/ и знаеше за неговото желание да следва аспирантура в СССР. Той се беше срещнал с Искра Котова и беше обсъдил с нея евентуалната специалност, която искаше да запише. Именно тя го беше посъветвала да се ориентира повече към естетиката, отколкото към политическите дисциплини. И именно Искра Котова най-силно се възмути, когато от най-високото място не одобриха кандидатурата на Александър, защото нямал достатъчно дълъг партиен стаж…\nОще с връщането си в Русе за лятната ваканция побързах да подам молба за удължаване на командировката си по 7-мо постановление, твърдо решена да изкарам в Ардино още две учебни години. Взех малката пишеща машина, която бях купила на Жоро, когато беше още в X клас (тя не му трябваше в казармата) и започнах да подготвям кандидатурата си за I-ви клас квалификация. За това ми бяха необходими точно две години – през първата година трябваше да представя по един екземпляр от всички мои публикации в централния печат и в сборници на научни институти, а през втората – да се явя на защита първо в ИУУ гр. Стара Загора, след това в НИИ „Тодор Самодумов“ и накрая в Министерството на народната просвета. Един дълъг, труден и мъчителен процес, за който си спомням с чувство на самоуважение и гордост, че съм издържала на всички изпитания…\nЕдно от тези изпитания беше писането на машина със счупена, по-точно, според определението на хирурга, „напукана като гледжосана стомна дясна длан“. Произшествието се случи в една октомврийска вечер, когато по заръка на новия ни зам.директор по възпитателната работа трябваше да предам един ключ на портиера. Беше привечер, почти се смрачаваше и портиерът на училището поемаше нощната си смяна. Аз се затичах през училищния двор, който беше застлан с циментови плочки, и извиках на портиера да ме изчака. Имало е някакво прагче, което в полумрака аз не съм забелязала, спънала съм се в него и съм полетяла…\n– Видях те как се затича, а след това как летя почти два метра… – ми каза портиерът, който пръв ми подаде ръка и ме вдигна, когато бях примряла от болка.\n– Ръката ми…, ръката ми…, дясната ми ръка… – повтарях само аз и стисках здраво под мишница малката чантичка-портмоне, в която беше ключът на зам.директора.\n– По-хубава женска ръка не съм виждал… С тия дълги пръсти… – опитваше се да се шегува младият специалист, оглеждайки на светлинното табло готовата снимка. – Няма нищо страшно! Ще мине…\nПървата истинска медицинска помощ получих от преподавателя по физкултура, който ми направи няколко масажа на пръстите с хладка сапунена вода. В свободните си от часове дни ходех до санаториума в Баните, за да ми правят физиотерапевтични процедури. Това бяха едни от най-тежките ми дни в Ардино, когато вършех почти всичко сама с лявата си ръка – перях, миех, носех багаж… Най-трудно ми беше писането – и на ръка, и на машина, но трябваше да подготвя материалите за предстоящата защита на I клас-квалификация. На машина пишех повече с лявата си ръка, но се налагаше да използвам и показалеца на дясната. Не обръщах внимание на болката, която изпитвах при всяко сътресение на ръката при удар върху клавиатурата.\nОказа се, че и в двете гимназии – в с. Бенковски и в с. Кирково има вакантно място за преподавател по литература. По това време Михаил беше пред пенсия – оставаха му няколко месеца до навършване на 60 години, но той също беше решил да напусне Ардинското училище. Бяха му предложили директорското място на училището в Подкова, съвсем близо и до двете села. Аз не познавах тези места в Момчилградско, но той ме заведе първо в Кирково, после в Бенковски, за да си избера учителското място. Не знам защо повече ми допадна с. Бенковски и реших да подам документите си там. Успокояваше ме мисълта, че макар и толкова надалеч, „откъсната от све\nта“, както казваше по-голямата ми сестра, все пак поне един човек ще бъде наблизо и ще усещам неговата подкрепа в трудни моменти…\nПриех новото си назначение с усещането, че съм се откъснала от всичко познато и сигурно – нови хора, нови условия, нови ученици – всичко беше ново за мен. Като че ли се намирах някъде извън България, в чужбина. Още в Ардино, най-вече през последната година, бях свикнала да слушам турска реч, но тук, в с. Бенковски, през уч. 1990/91 год., турската реч ставаше все по-висока и демонстративна. Когато споделих първите си впечатления с Михаил, той ми препоръча да обърна специално внимание на взривената българска църква, в която живееха само плъхове, змии и гущери и не можеше да се влезе дори и в двора й… „Виждаш ли какво е тук… Сега турците са надигнали глава, вече имат самочувствие… Има ДПС и те са се самозабравили… Ако по време на възродителния процес в Момчилградско беше вулканът, то в Кирково и Бенковски беше кратерът му!“ – ми казваше той. И тогава на мен ми стана ясно, че съм направила най-голямата си грешка с това ново назначение и започнах да броя дните и месеците до завръщането ми в Русе. С децата си не можех да се чуя дори и по телефона, въпреки дългото чакане за връзка в пощенската станция. Единствената връзка с близките ми бяха писмата, но се случваше и да се изгуби някое от тях. В моменти на съжаление и дори отчаяние си спомнях думите на големия ми син, когато ме изпращаха на гарата:\n– Майко, виждам, че ти е мъчно, че не ти се тръгва от Русе… Ами не отивай! Ще се справим някак си заедно и тук…\n– Не, вече съм решила… А и имам назначение! – му отговорих почти през сълзи аз, която още тогава не виждах нищо светло в тоя нов за мен път.\n„Мамо, ще се чувствам неудобно от приятелите си състуденти, когато узнаят, че майка ми работи някъде из Родопите. Пък и ще изпитвам чувство на вина… Виждате ли – аз студент в Софийския университет, а майка ми – в с. Бенковски…“\nИ сега препрочитам някои негови писма и плача над редове като тези от 27 юли 1990 год., събота: „…Интересува ме най-вече какво става с твоето назначение – къде ще работиш и живееш, има ли някакви проблеми в това отношение. Пак те моля да не вземаш прибързани решения – в краен случай по-добре е да останеш в Русе, пред неизвестността и риска да отидеш на някакво ново и отдалечено място. Говорете сериозно и с брат ми, пък и с Дарина. В случая много неща зависят и от нея.“\n– Защо не чувам камбанен звън в това село? – попитах Михаил, когато за първи път след настаняването ми се чухме по телефона.\n– Ами разходи се до църквата и сама ще си отговориш на този въпрос!… – кратко ми отговори той.\nНаправих първата си разходка, с цел да опозная селото, в което имах намерение да остана повече от една година, докато и двете ми деца стъпят на краката си – по-големият ми син във втория си брак, по-малкият – в университета. По това време Жоро беше прохождащ журналист и все още имаше нужда от моята помощ, защото това, което получаваше за труда си, не беше достатъчно за издръжката му. По време на разходката си реших да се отбия най-напред до църквата – нали съм християнка, нещо ме влечеше натам. Видях оградения двор, обраслия с бурени вход и полуразрушената сграда, която някога е била християнски храм и до която сега не можеше да се стигне. Бях чувала, че някъде в Кърджалийско има взривена българска църква, но че ще застана пред нея, не бях и помисляла. Кога, как и защо се е случило така и не разбрах, защото по това време не се говореше официално за тези неща, а тези, които бяха свидетели, отказваха да коментират случилото се… Времената бяха такива – ясно ми беше, че тези, които са взривили църквата, не са искали да се чува камбанен звън в селото, а само гласът на ходжата от високото минаре на джамията. А другите, които мълчаливо са приели този факт, не са чувствали нужда от храм, защото им е било забранено да общуват с Бог…\nНастъпи най-страшната зима, когато магазините бяха празни, а за някои храни от първа необходимост (брашно, захар, масло, сирене) беше въведена купонна система. Не помня точно по колко грама от тези продукти ни се полагаха на месец, но помня колко трудно събрах това, което ми трябваше, за да направя някакъв сладкиш за рождения си ден – 29 ноември на 1990 год. Колегите, които бях поканила, носеха по нещичко, за да бъде по-богата празничната трапеза. Най-близки ми бяха две семейства – Дора и нейният съпруг от Видин и младото семейство литератори от Кърджали. Празнувахме, макар и бедно, в оскъдица, но празнувахме… Подкрепяхме се взаимно и си давахме кураж, че трудните дни ще минат. Следяхме новините, надявахме се, че правителствата на Андрей Луканов и Димитър Попов ще ни изведат от страшната криза. Точно от това време остана призивът на служебния премиер „За Бога, братя, не купувайте!“ Високи, постоянно сменящи се цени, спекула… По времето на Луканов имахме пари, но нямаше какво да си купим с тях. Рафтовете на магазините бяха изпразнени. Добре, че беше ученическият стол, който понякога ни спасяваше с постните си ястия от кисело зеле, боб, леща и картофи. И разбира се с хляба, от който не можеха да лишат децата в училище… Единственото нещо, което можехме да си купим без купон, макар и на твърде висока цена, бяха шоколадовите бонбони. Бисквити нямаше, защото те се правеха с брашно, масло и захар – все неща, които бяха кът в държавата. Никога няма да забравя как в учителската стая ядяхме шоколадови бонбони с хляб. Местното население се справяше по-леко с кризата, защото имаше свое стопанство – плодове и зеленчуци, картофи, месо, мляко и сирене от домашните животни. Мазетата бяха пълни със зеленчукови и месни консерви. Някои селяни, особено от турското население, се подиграваха с нас, командированите учители, окайваха ни, злорадстваха… „Е, сега да ги видим – казваха те – като са дошли тук за много пари, какво могат да си купят с тях… Напролет ще ги пуснем в градините си, за да си наберат коприва и лопуш за чорба…“\nТежката зима, студуването (в квартирата ми нямаше парно отопление, както беше в Петково и Ардино) и гладуването се оказаха основната причина за големия срив в имунната ми система. Спомням си, че по време на кратката новогодишна ваканция в Русе се разболях. Започнах да кашлям лошо, вдигах температура… Но ваканцията беше само три дни – на 2 януари трябваше да пътувам, за да бъда на другия ден в училище. Признаците на болестта ми се засилиха, но чак на гарата, при изпращането ми за нощния влак Русе-Кърджали, Александър ми каза:\n– Майко, много лошо кашляш… Да беше останала тук да се лекуваш.\n– Не, аз ще отида в Бенковски, ще се явя на работа, защото иначе училищното ръководство ще приеме, че тук в Русе съм намерила връзки за издаване на фалшив болничен лист и ще бъда гледана накриво… Ако положението ми се влоши, нека селската лекарка ме лекува…\nИ така, с повишена температура, с все по-засилваща се кашлица, аз пътувах в спалния вагон на нощния влак до Кърджали. Когато рано сутринта стигнах на гарата, нямах сили да сляза от влака. Още от Русе се бях обадила на мое приятелско семейство от Кърджали – Ваня и Любо Иванови, да ме посрещнат с кола, за да остана у тях до следобедния автобус за с. Бенковски. Когато моите приятели видяха в какво състояние съм, прибраха багажа в колата и ме закараха до болницата. Прегледът и рентгенът показаха, че развивам пневмония и веднага ме приеха за лечение. Поръчах на моите близки да се обадят на сина ми в Русе, за да ми изпрати най-необходимите вещи за болничния ми престой – чехли, пижами, тоалетни принадлежности… Семейство Иванови съобщиха и в с. Бенковски за спешното ми постъпване в Кърджалийската болница, където останах почти три седмици, защото пневмонията се оказа двустранна, с усложнения. Лежах в болничната стая, потънала в студена пот и гледах белия таван над себе си. По него се движеше огромен паяк и аз си мислех, че ако има кой да убие този паяк, аз няма да умра… След изписването ми, по молба на Михаил, който се познаваше с главния лекар, бях изпратена на санаториално лечение в Сандански. Получи се така, че повече от два месеца бях в болнични и това предизвика гнева на училищното ръководство, което трябваше да ми търси заместник. А това беше много трудна работа в ония времена, особено в такъв край като Кърджалийско.\nЩе се върна малко назад, за да опиша по-подробно престоя си в Кърджалийската болница, в която постъпвах за втори път. Първия път бях там след една остра хипертонична криза, предизвикана от шока, в който бях изпаднала след постъпката на един ученик, на който бях поставила слаба оценка. Тук трябва да спомена, че бях решила да направя нещо, което никога не бях правила в учителската си практика – компромиси по отношение знания-оценки. Но в с. Бенковски бях наясно, че няма да мога да ги науча на български език след събитията от 1989 год., когато всички ученици с турски произход не само че не искаха да говорят на български, но и демонстративно говореха високо на турски език. За такива ученици аз давах най-краткото определение: „Нищо не знаят, нищо не искат да научат, но искат да имат диплома…“ Един такъв ученик, на когото бях писала слаба оценка не защото нищо не знаеше, но защото отказваше да бъде изпитван, ме извика от учителската стая и когато аз застанах с гръб пред затворената отвън врата, той ме удари силно по главата с учебника, който държеше. За кратък миг съм загубила равновесие, но това се е дължало повече на шока, отколкото на удара. Селската лекарка, която колегите ми са извикали, беше установила високи стойности на кръвното ми налягане, което впоследствие започна да варира в опасни граници – ту много ниско, ту много високо и реши да ме изпрати за изследване и лечение в болница. Главният лекар, невролог, за който вече споменах, че беше познат на Михаил, се отнесе с изключително внимание към мен и ме настани в стая с две легла, намираща се в съседство с кабинета на дежурния лекар. Още в първия ден след настаняването ми при мен дойдоха двама репортери от някакъв местен кърджалийски вестник и ми поискаха интервю за случилото се. Когато ме настаняваше в болницата, Михаил ме беше предупредил за евентуални посещения от журналисти и аз отказах да говоря каквото и да е пред тези, които дойдоха с микрофон в ръка. Обясниха ми, че ако заведа дело, те ще бъдат в моя защита и подкрепа. „Те ще търсят сензационното… Но за теб нещата ще станат много опасни, защото турците са отмъстителни и докато си в Бенковски може да се случи нещо лошо с теб…“\nНяколко дни бях сама в болничната стая, но после при мен настаниха едно момиче от Кърджали, чиято кръв трябваше да се пречисти от отровни частици, идващи от Оловно-цинковия завод. Момичето се казваше Таня и беше ученичка в десети гимназиален клас. По време на болничния си престой тя губеше от уроците по литература, а всичко, което се преподаваше в десети клас беше за зрелостен изпит. Докато стоях близо до нея и наблюдавах включените й системи, аз й говорех за поезията на Яворов и Димчо Дебелянов – двамата поети, за които Таня не можеше да слуша своя учител. Но не само моите импровизирани уроци бяха причината за сближаването между нас. То се дължеше и на нещо друго – Таня беше постоянно на системи, които трябваше да се следят. Спомням си случая, в който една от банките ѝ свърши и трябваше медицинската сестра да я откачи. Натискахме звънеца, но никой не идваше.Тогава изтичах до долния етаж, където медицинските сестри се бяха събрали на кафе и извиках високо, че ръката на момичето започва да се подува. Уплашената сестра, която трябваше да наблюдава системата или най-малко да стои в дежурната стая, за да чуе звънеца, с няколко бързи скока по стълбите успя да изключи системата. Какво щеше да стане, ако Таня беше сама в стаята, не смея да гадая, но провинилата се медицинска сестра ми благодари и ме помоли да не казвам на главния лекар какво се беше случило. Но Таня разказа всичко на майка си, а аз я помолих да не прави оплакване, защото щеше да пострада не само безотговорната сестра, но и познатият на Михаил доктор, който нямаше никаква вина за случилото се.\nТака се сближихме със семейство Иванови, с които и до ден днешен се чуваме по телефона по големите празници с взаимни обещания за гостуване. Но разстоянието от Русе до Кърджали е твърде голямо за България и когато Таня завърши гимназия и се омъжи, аз не можах да отида нито на абитуриентския ѝ бал, нито на сватбата ѝ, за които бях специално поканена.\n„СЛОВО ЗА СЕЯЧА НА СЛОВОТО“ ОТ РУСИ РУСЕВ, ПРОИЗНЕСЕНО НА ПРЕМИЕРАТА НА “ С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“\nСлово за сеяча на словото\n(думи на доц. Руси Русев – председател на Научния център по фолклор, литература и лингвистика „Св. Димитър Басарбовски“\nпри Русенския университет „Ангел Кънчев”)\nВинаги съм търсил свое определение на понятието „учител“ и съм формулирал различни дефиниции, някои от които съм споделял със своите студенти. Разбира се, това споделяне е било винаги с оглед на осъществяването на студентите като утрешни учители.\nСега, когато слушах откъсите от книгата на Александрина Шаханова (трябва да призная, че бегло познавам книгата, имам най-общ поглед върху нея), и от това, което казаха колегите преди мене, мисля, че едно от определението на учителя е или може да бъде – „ХОМО ВИАТОР”, т.е. ПЪТУВАЩ ЧОВЕК, защото учителят постоянно пътува, като пресича онази тънка граница между времето и вечността заедно със своите ученици, чрез техните сърца. Защото добрият учител, онзи, който обича учениците си, остава завинаги там – в пулсиращата памет на сърцата им. А нима може да има учител, който не обича учениците си?! Обичта към тях е първото и най-важно условие, за да стане и да бъде един човек Учител, за да може да прекосява времевите и пространствените граници като обич, като грижа, като нравствен императив и морален коректив . Защото няма човек, който в съдбовни моменти да не се обръща с цялото си същество към своя учител и да не търси реално или в спомена за него опора, мъдър съвет и нови ориентири.\nВ този смисъл Александрина Шаханова е Учител, „Хомо виатор”. Навярно обърнахте внимание, че тя започва да се осъществява професионално в Русе, за да извърви пътя си на учител чак до Родопите и от там обратно – в Русе. Тя пътува,отива и се връща, за да остане завинаги при своите ученици.\nКолеги, уважаеми дами и господа, мисля, че основният подтик за написването на представяната тази вечер книга на г-жа Шаханова има дълбоко съкровен характер. Той е колкото импулс на разума, толкова е и подсъзнателно активиран. Защо? Защото един учител не само обучава, не само дава знания. Той и възпитава. А ние днес като че ли забравихме да възпитаваме в училищата – повече обучаваме и по-малко усилия полагаме, за да градим личности.\nКнигата на Александрина Шаханова е ценна, най-вече защото възпитава. Една учителка превръща себе си в текст, при което жизненото й дело получава по-трайни измерения и става пример за онези, които ще се посветят на учителската професия и ще я приемат като мисия. Това е книга урок, която изрича вечната истина, че учителят е отговорен пред своя народ и пред света с дадената му от обществото привилегия да учи и да възпитава децата да бъдат ЧОВЕЦИ.\nТова е биографична книга, тя е и мемоарна, но тя е и роман за един живот – живот, който възпитава с дълбоко хуманната си императивност – да бъдем ХОРА, да бъдем ЧОВЕЦИ!\nКДК – Русе\nПремиера на „С тебешир и молив”\nРЕЦЕНЗИЯ НА ТАТЯНА ЖИВКОВА-ЖИВА ЗА РОМАНА „С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“\nТатяна Живкова-ЖИВА за книгата на Александрина Шаханова „С тебешир и молив (из спомените на една учителка) “\nСлед като излезе „С тебешир и молив„, макар че я прочетох само за едно денонощие, пределно ясно и бързо осъзнах две истини:\nНе толкова фактите на нашето общо учителско битие са важни, а самите преживявания на случилото се, закалили бойкостта на характерите ни, без да се лишаваме от красивото усещане за пълноценно съществуване. И че материал за книга като „С тебешир и молив“ имах предостатъчно и аз, но тъкмо такава жестоко откровена и съкровена история за българското учителство може да напише само Александрина.\nОсъзнах също, че изграденият от нея образ в смелата Аз – позиция е не само моят много по-добър вариант на цялостна учителска личност, но е и емблематичен образ на самия български учител, медиатор между най-ценното във възрожденското даскалство и нашето съвремие.\n„С тебешир и молив“ на Александрина Шаханова бе моето вдъхновение да позная себе си чрез размислите и чувствата, предизвикани от текста ѝ, толкова естествено съответен на езика и ритъма на будителския живот. И ще се аргументирам, както сме свикнали да правим двете с нея пред най-любопитните очи на България, с посветените на книгата ѝ мои „Размисли и чувства„:\nС думите ти –\nно с едно начало –\nвсе по-пълноценна – себе си,\nвсе по-близки и значими –\nи моето сърце…\nи медносладка –\nот пътища към другите…\nкато детенце с коледен подарък –\nи няма край…\nТатяна Живкова- ЖИВА\nРЕЦЕНЗИЯ НА ТАТЯНА ЖИВКОВА -ЖИВА ЗА РОМАНА „ОБЛАЦИ“\nПРИОБЛАЧНИТЕ ОТРАЖЕНИЯ НА ДУШАТА…\n… Миг след миг вечните дунавски води поемат небесната светлина и в игриви отражения я пропускат до речното дъно. Тишината под прозирната водна повърхност е изпълнена с едва уловими звуци: прошепнати мили думи от влюбени; гласове, изтръпнали от обида и болка, зов за обич, отгласи от непоносима самотност….\nЕто там се търкалят камъчетата творчески живот на Александрина Шаханова, а приоблачните сияния изглаждат с лъчите си рогцата им, ронят златни песъчинки – красиви думи… Събира ги една слънчева жена в мъдрите си книги: за това как да тълкуваме художественото слово(„Учебен анализ или прочит на лунна светлина” – 2006), как да обвързваме в своя свят нещата от живота („Аналекта” – 2007); да осмисляме днешния ден чрез изминалото си време („С тебешир и молив – из спомените на една учителка” – 2012) или да постигаме светлата тъга – утешение за безвъзвратната загуба на любими хора – в стиховете от „С дъх на есен” – 2014.\n… Един пълноводен творчески път, в който всяко приоблачно видение ражда образи, въплътили безброй измерения на любовта: любовта – мъка, любовта – вдъхновение, любовта – възторзи и лекокрили надежди… Защото – не е ли любовта най-щастливата философия на живота?\nВ неспирното вълнение на житейската река авторката улавя мигновените нюанси на чувствата и изгражда словесните им образи в герои и картини с естествения ритъм на реалното съществуване. Ден след ден преживените срещи и раздели между едно момиче и едно момче, съзрели и помъдрели чрез любовта си, преминават и оставят светли дири в човешките им светове…\nНебесните отблясъци в душата „отварят” нови и нови пътища към нея – над всяка част от текста има мото – стихове от любими на писателката поети, синтезирали смисъла на разказаното след това… Защото любовта е поезията на битието ни, тя му придава красотата на приоблачните мечтания: памуковобели, чернобуреносни или наситени със скрития в тях слънчев светлик…\nПластичните разказвачески техники на Александрина Шаханова възвръщат изконнната, класическа чистота и яснота на българското художествено слово – понеже изграждат точни, реалистични представи за обстановка, пейзаж, лица, жестове, взаимоотношения и поведение на героите, за всяко движение в душевните им пространства… Читателското въображение е подпомогнато от илюстрациите на Огнян Балканджиев, а те с мотото и останалите текстови части създават единната структура на романа, раздвижена като в подводен свят ту от спокойни речни течения, ту от нежни трепети на вълните, ту от тъмните заплахи на буреносно сливащите се облаци и вода….\nРомановият текст не поставя прегради за осмисляне на разказаното, а въвежда читателите в реални житейски ситуации, осъществявайки най-ценното постижение на художественото творчество – съпреживяването между автор-герой-читател. Заедно те преминават през избледняващите цветове и утихващите звуци на изживяното – и в съкровеното тихо пространство и време след прочита на последните думи от романа остават само образите на любовта в приоблачните небеса на мъдростта…\nТатяна Живкова – Жива\nРЕЦЕНЗИЯ НА ИВО БРАТАНОВ ЗА РОМАНА “ С ТЕБЕШИР И МОЛИВ“\nС ТЕБЕШИР И МОЛИВ” КАТО ФЕНОМЕН НА ИНДИВИДУАЛНОТО\nДа се пише за новоиздадената книга „С тебешир и молив” на Александрина Шаханова е невероятно предизвикателство. То започва още от заглавието, свързано с възрожденската мисия на учителя в нашето общество, и се доутвърждава от подзаглавието „Из спомените на една учителка”.\nИ така, още заглавието и подзаглавието очертават смисловите полета на тази интересна книга – съвременното българско училище и животът на една учителка по български език и литература. Книгата е посветена на паметта на учителя Веселин Милушев, когото Ал. Шаханова нарича „моят учител в преподавателската практика” (с. 4). Заключението е съвсем кратко и посочва кои са първите адресати на книгата: „Написах тази книга най-вече за децата си и за моите ученици – за тези, у които са поникнали и дали плод зрънцата, посяти от мен с много много любов.” (с. 281).\nТам читателят ще се запознае с разкази за надежди, страдания и възторзи на една дълбоко лична, житейски изстрадана повест. Това е книга за съдбата на една жена, решила да следва докрай мечтата си. А тя е формулирана още в първа глава, онасловена „Мечтата”: „Мечтата ми да стана учителка се зароди още когато бях в прогимназията…”. С това изречение се отключва семантичната верига на текста, който експлицира тематична обхват на един живот, отдаден на личната себеизява. В цялата книга личността на авторката „диша” в различните типове изказ – в разсъжденията, в описанията, в повествованието. Така прочитът на тази книга се превръща в прочит на цяла една епоха от новото българско образование. Читателят пътува по пътищата на България, от Русе до София, а по-късно – и до Родопите. Пространството на текста мени непрекъснато своя обхват – редуват се картини от учебни часове и лични преживявания в Русе и Родопите; попадаме в онази зона, наречена „учителска стая”; присъстваме на педагогически съвети; срещаме се с деца и родители от различни краища на родината…\nВремето в книгата тече линейно, неумолимо напред, за да опише университетското образование и професионалния дебют на Александрина Шаханова. Кой е нейният „втори университет” се изяснява в четвърта глава от повествованието – това е училището! Така задушевно, така топло и искрено Ал. Шаханова описва професионалната атмосфера в родното училище. Авторката води своя читател умело за ръка по страниците на тази автобиографична книга не само със споделените спомени, но и с въздействащия начин, по който са въведени героите в романа. Впечатляващ е подходът на Александрина Шаханова, с който тя пристъпва към обрисовката на събития, герои и характери. Откроява се ясно заявената авторова оценка за хора, действително живели; за хора, оставили следа не само като професионалисти в своята област, но и в личен семеен план. Ал. Шаханова остава докрай вярна на своя творчески почерк – да представя нещата от първо лице единствено число. Впрочем този белег на нейния авторски стил е показан още в самото подзаглавие на текста. Впечатление прави и умението на Ал. Шаханова да интерпретира сериозни събития от националния живот (главата „Ехо от „Възродителния процес” може да остави читателя дълбоко замислен от прочетеното). Усещането за горчивина, за несъстояла се споделимост е лайтмотивът в главата „Учителко, ухапвам ти ръка…” Травестията шокира, травестията озадачава, читателят бърза да открие как така думата целувам е намерила своя смислов антипод ухапвам. Може би тук се крие резигниращото чувство на авторката, че невинаги трудът ù е оценен по достойнство, макар тя да притежава всички отличия на педагогическия успех: званието „старши учител”; най-високата квалификационна степен в системата на българското образование (І клас-квалификация, придобит в Централния институт за усъвършенстване на учители в София); множество публикации в различни сборници и в специализираните списания „Български език и литература” и „Родна реч”; изнасяне на редица открити уроци; методическа дейност в Родопите… Страница след страница текстът линейно и неумолимо разкрива житейската съдба на Александрина Шаханова. Разбираме, че тя е една успяла жена в личен и професионален план. Макар времето да слага край на реалната педагогическа практика в училище, то не може да сломи духа на една жена, решила винаги да следва себе си.\nСтилът на разказа е лек, достъпен и четивен – особеност, която показва голямото уважение на авторката и към българския език, и към читателя.\nГалерията от снимки в края на книгата разкрива превъплъщенията на човека по пътя. Оптимистично и с известна доза самочувствие звучат и финалните страници на текста. В тях се откроява автоцитатът от „Аналекта”:\nТо продължавам да пея,\nСпоред римския граматик Теренциан Мавър, живял във ІІ в. сл. Хр., „Habent sua fata libelli” („Имат своя съдба книгите”). Има я и автобиографичната книга „С тебешир и молив (Из спомените на една учителка)” на Александрина Шаханова. В тази книга се преплитат интересни разкази за хора, които са наши съвременници; затова ако я прочетем, със сигурност ще обогатим познанието си и за самите нас.\nАлександрина Шаханова. С тебешир и молив (Из спомените на една учителка). Редактор Надежда Радева. Русе, Издателство „Авангард принт”, 2013, 308 с.\nРЕЦЕНЗИЯ НА ЖИВОДАР ДУШКОВ ЗА „УЧЕБЕН АНАЛИЗ ИЛИ ПРОЧИТ НА ЛУННА СВЕТЛИНА“\nКнига-ключ към въпроси, свързани с литератуния анализ\nКнигата „Учебен анализ или прочит на лунна светлина“ на Александрина Шаханова е от вида методическа литература и има двояко предназначение – като споделен опит на една дългогодишна учителка по български език литература и като желание да бъдат подпомогнати младите хора (учители в началото на своя професионален път или зрелостници и студенти с подчертан литературен интерес).\nКнигата е и от вида „огледало“, тъй като част от поместените разработки са писани преди години, носят своята атмосфера и дух, представят облика на мислите от отминалото време и едновременно с това са пречупени през своеобразен ъгъл – какво място биха заели те в съвременното училище.\nЗаключителният урок на тема „Омир – далечен и близък“ е разработен в статията „Омир под гръцко и под наше небе“. Самото заглавие, предложено от авторката, е реминисценция на мисълта на един от най-добрите познавачи на древногръцката литература Александър Балабанов: „Древната поезия като че ли грее и живее под чуждо небе… и [като че ли] творците ѝ не на нас са искали да кажат нещо, а на своите братя по кръв и време…“. Впрочем мисълта – в по-пълен вариант – Александрина Шаханова предлага да бъде в основата на поставения проблемен въпрос, отговор на който учениците следва да дадат в края на учебния час.\nВ тази въвеждаща статия откриваме онова, което е в най-пряка връзка с направата на конспект (в случая на конкретен урок, но като модел може да се възприеме и за аналогични случаи): формулиране на целите и задачите на урока, посочване на методите и формата на организацията на учебния процес (беседа с елементи на дискусия, използване на нагледни средства, поставяне на самостоятелно-познавателни задачи), запознаване с плана, а успоредно с това се намират и конкретни указания за работата по всеки един проблем. Включени са и примерни домашни задачи върху изучаваното произведение. Примерно „Вълнуващи човешки съдби в поемата „Илиада“(герой по избор), „Омир и неговото време в „Илиада“, „Какво ми даде Омир чрез „Илиада“. Похвално е, че авторката публикува пространен откъс от писмена работа на свой ученик. Именно този текст е най-добрата илюстрация на нейното верую, че всеки учащ се, независимо от неговите възможности, трябва да бъде насочван към анализирането на литературното произведение, а не да бъде оставян сам да се сблъска с „трудната материя“.\nПо-друг е подходът на Александрина Шаханова във втората ѝ статия – „Н. В. Гогол – един от „най-мъчните“ класици“ с подзаглавие „Система от уроци за изучаване на „Мъртви души“. От метологична гледна точка статията ми допадна с препоръките на авторката да се гласува по-голямо доверие на учениците, дори в случая, когато те имат пред себе си романа „Мъртви души“, определян от тях като „едно от най-скучните [произведения] за четене.“ (с.25). За Шаханова учениците биха могли сами да формулират въпросите, подпомагащи анализа на произведението като цяло и охарактеризирането на героите му; могат да бъдат допускани до методическите изисквания на урока, т.е. на базата на записаните образователни цели те сами да изберат метода на работа, а е известна аксиомата, че когато субектът има предпочитание към даден обект, резултатът винаги е положителен. На базата на своя опит Александрина Шаханова препоръчва като подходящи ориентировачната беседа, лекцията или съчетаването на беседа с лекционни моменти. Тя детайлизира няколко подтеми, чието разработване е свързано с пълното постигане замисъла на преподавателя: „Н.В. Гогол – творчески портрет на сатирика“, „Мъртви души – творческа история, жанрови и композиционни особености, ролята на експозицията“, „Изграждането на сатирическия характер . Образът на Манилов“, „Галерия от „мъртвите души“, „Чичиков – герой на новото време в Русия“, и „Н. В. Гогол – велик сатирик, патриот и прорицател за бъдещето на Русия“. Прави впечатление,че три от предложенията се отнасят до „урок за нови знания“, а останалите са „семинарно упражнение“ и „обобщителен урок“. Така, както е и в първата статия от сборника, и тук са записани теми за самостоятелните задачи, които могат да се вземат под внимание от учителите. И тук, освен детайлни учебни планове, авторката е включила откъси от ученически съчинения (домашни и класни работи), които доказват или допълват по най-прекрасен начин правилността на пробираните от Шаханова уроци.\nРЕЦЕНЗИЯ НА ТАТЯНА ЖИВКОВА-ЖИВА ЗА „С ДЪХ НА ЕСЕН“\nЗРЕЛОСТТА НА СЛОВОТО\nДумите в новата поетическа книга на Александрина Шаханова „С дъх на есен“ са съзрявали с естествения ритъм на живота – тръпнели са оскрежени в мразовитите му дни, разцъфвали са с пролетните му аромати и надежди, пиели са слънчеви страсти от неговото пъстро лято…\nТака са постигнали своята есенна зряла хубост в лирическия свят на Александрина Шаханова сега, когато са станали толкова силни с мъдростта, че животът е непрекъснато сбогуване с нещо, но и непрекъснато възраждане на надеждите за следващите зими, пролети, лета…\nВ ранната си есен думите на поетесата все още са съхранили своите летни багри, все още намират утешение за мъката си по безвъзвратно отминалите скъпи хора в онзи хубав слънчев свят, който са преживели заедно с тях…\nВсе още тъжната безответна красота на есента е само предчувствие за времето, когато осъзнаваме, че никога вече няма да бъде същото, че никога вече няма да бъдем същите…\nОбразното слово на зрялата есен обглежда спомените, загубили яркостта на чувствата, и натежава с безпощадната яснота на мисълта, че трябва по-мъдро да обичаме, по-мъдро да се разделяме… и по-мъдри да очакваме своята поредна зима…\nПоетическата реч на най-късната есен притежава изчистената образност на белите зимни пространства на душата, под които тя сънува сладките си пролетни съновидения за новото тържество на живота…\nСловото „с дъх на есен“ на Александрина Шаханова открива друго прекрасно безпределие на любовта и на мъката от вечните сбогувания с нещо и някого – то ни зарежда с нови просветления и надежди за обичаните светове…\nТ. Живкова – Жива\nЕдна тревичка, нежна и зелена…\nТи пак си на път, а аз – пак сама.\nКрай мен коли-каравани летят –\nОтива си лятото – ден подир ден\nПътеките към Дунава – незаличени.\nно чиста и бистра –\nдо коленете ми голи достига едвам…\nОтсреща брегът е обагрен във есенно –\nвъв жълто-зелено, в ръждивочервено…\nИ няма врява, няма шум –\nДалече някъде пред мен и яхта се белее…\nНо не за мен… Не за мен!\nне виждам да се червенее…\nНе вярвам… , не искам да сте последни!\nИз дадената за печат поетична сбирка „С ДЪХ НА ЕСЕН“\nИздателство: „Силоампрес“, Русе\nВИДЕОКЛИПОВЕ ПО СТИХОТВОРЕНИЯ НА АЛЕКСАНДРИНА ШАХАНОВА


Пълнени гъби със синьо сирене » Вкусно и красиво!\nНачало » Рецепти » Предястия, Топли предястия, Безмесни/вегетариански/, Световна кухня, Празници, Продукти, Рецепти с домати, лук, гъби » Пълнени гъби със синьо сирене\n8 бр. едри гъби за пълнене\n3 - 4 с. л. настърган кашкавал\n10 бр. ароматни маслини\n2 - 3 стръка магданоз\nГъбите измиваме, почистваме, махаме пънчетата и подсушаваме.\nВ гупа смесваме натрошеното синьо сирене, нарязано на малки парченца масло, кашкавала, нарязаните на дребно маслини и подправките.\nС вилица разбъркваме добре всички компоненти.\nОформяме топчета колкото са гъбите и пълним.\nСлагаме в намаслена тавичка и печем във фурната до готовност на гъбите и златист цвят на плънката.\nГотовите гъби изваждаме и сервираме топли.\nKemi H каза:25/01/2012 11:46:22\nО, да, разбира се :))) Няма, грешка е, оправям веднага :))) Благодаря!\nзлатна каза:25/01/2012 11:41:22\nмисля , че има грешка в рецептата - няма как на 8 гъби да се сложи 800 гр синьо сирене - може би искате да кажете 80 грама???


Foamiran напълно подходящ за производство на ярки и оригинални щифтове Тези, които никога не са чували за foamiran, и още повече, че с него не работи, не представляват колко може да се направи от тези цветни листа. Децата на венците често украсени с нежни рози на foamirana и красиви фиби, за да украсят пяна продукти от колекция от аксесоари за коса не са само момичета, но и възрастни дами.\nКакви може да са фиби с цветя от foamirana\nКлипове могат да бъдат малки, и може да бъде доста тромави, акцент. Тези изводи са същността на косата, а често те са направени специално за някои празник. Тя може да бъде рак игли и клипове-щипки. Най-често, колкото е избран основният предмет на цветето.\nКлип от foamirana роза ще се слее напълно с сватбена рокля\nRose - най-популярният вариант. Направи го не е много трудно, но понякога това не е за начинаещи. И все пак има една верига по-лесно, пример за които могат да бъдат обучени за работа с пяна.\nМного популярни сватба фиби за коса с foamiranovymi цветя. Такова ръчно изработени бижута - най-добрият комплимент на булката. Особено, ако те са в унисон с обстоятелствата на празника. Например, една сватба в Май - и на булката коса шнола с клонче от люляк. Или по време на божури в невеста украсена шноли с foamiranovym божур.\nРабота с материала: клипове от foamirana собствените си ръце\nПреди да прикачите красиво цвете или Бери в фибата, трябва да се направи това най-доброто цвете или Бери. Без познаване на материала, за да се качеството на продукта ще бъде трудно. Поради това, че следната информация няма да бъде излишно.\nКакво трябва да знаете за foamirane:\nОсновната собственост на пяна - не забравяйте, че формата си му дал, но не забравяйте, че материалът не може да се удължи много (тя се разпада);\nМатериалът не абсорбира вода, тъй като продуктът може да се измие от него, а ако такъв клип изложен на дъжд, не се деформира;\nТе се обрязват перфектно обикновена ножица, но често използват модерни Перфоратори;\nЦветовата гама е широка, но най-популярен е традиционно много лек foamiran както му, ако е необходимо, винаги можете да podtonirovat.\nС foamiranom доста лесно да се работи: това е лесно да се реже с ножица, и заема желаната форма\nPVA лепило не е подходяща, в идеалния случай имате нужда от втори горещо лепило. Тъй като всеки човек, който обича foamirana трябва да се запасите на лепило-пистолет. От минусите - порьозността и мекотата на материала, тъй като на натискане ноктите и остри предмети върху нея може да остане, да бъдат внимателни.\nС ръцете си фиби на foamirana: списък на необходимата\nЗначи вие искате да направите една прекрасна фиба за момичета. Въпреки това, такова фиби също хубави млади момичета. За да започнете, да видим дали имате нужда от нещо, което трябва.\nЗа да работи, имате нужда от:\nБяло и зелено листа foamirana;\nGreen гофрирана хартия;\nClip Сам на косата;\nКлип от foamirana е идеален за момичета, така и за млади жени\nИ, както винаги, работата започва с подготовката на сайт, където ще трябва да работим усилено. Не забравяйте за добро осветление (в идеалния случай - дневна светлина), и чисто място, където нищо няма да се отклони от работата. Така че, моля, бъдете търпеливи, процесът не е най-бързият, изискват внимание и грижа.\nКрасотата на foamirana: MK щифтове\nТака че, първо трябва да се направи шаблон, за да се възползва от него и изрежете листенца. От картон, за да zagotovochku венчелистче. Диаметърът е обикновено в обхвата от 4-5 см, цялата детайла се състои от четири листа.\nШаблонът е изрязана от картон и се прилага към гъбата, така че резниците са останали най-малко. Молив или писалка да направи това не се препоръчва за рязане контури да клечка за зъби, или обратната страна на четката. По този начин тя има заострен връх.\nПяна от необходимостта да се намали осем chetyrehlepestkovyh zagotovochek. И след това ноктите ножици по горния ръб на нея всеки празно, за да се направи вълни, така че бъдещите листенца изглеждат естествени. След това вземете празните 4, всяка гънка и един към друг. И тогава те са били толкова усукани заедно като къдрици при пране на дрехи. Но не много.\nПреди да изрежете листенца директно от foamirana трябва да направи шаблон от картон\nСледваща акт, както следва:\nЗагрява се средата на всяка заготовка - пръчка да средната вдлъбнатина, с вътрешната част;\nНа разстояние от външната страна на директен пламък на запалка за подгряване на материала - дори и ако това ще отнеме желаната форма;\nТака правя с всеки детайл;\nНа следващо място, едно цвете може да се прибират - половината сгънете тичинка, паста в центъра на всяко цвете лепило пистолет;\nСлед това трябва да се направи чашелистчета - Foam нарязани на 8 квадратчета 2 на 2 см;\nCut чашелистчета и всеки ръб на заготовката обрат пръстите си и след лепилото към дъното цветчета;\nТел направи клонки, всеки увит пръчка гофрирана хартия (като опция - teip-лента);\nдължина клончета е 8 см, а за пъпка пръчки трябва 5 5 cm;\nПяна, произведена от зелени листа и чашелистчета.\nСлед обособяването на листата, на ръба на набраздената само остри ножици, пръстите обрат. На листа е необходимо във всеки удобен за вас начин да се направи вени. Fit и клечка за зъби метод.\nВ последната част: шнола машина от foamiarana\nНа обратната страна на всеки лист се завинтва тел като ги отмени. Направи пъпки от бяла пяна нарязани листенца, около 5 на пъпка. На кратко стик събере пъпка, всеки венчелистче защитен с горещо лепило. Sepals записани миналата.\nСъбиране на клончето се нуждаят от горния ръб, обезпечаване три пъпка и един лист на клон. Тел винт на клонче, на място в близост зелени гофрирана хартия, по-ниски Leves придават един от всяка страна клони. След това слезе долу, за да се даде възможност primotat 2 клона с пъпки и листа 2 от всяка страна. Цветя фиксират на клон, в свободното пространство, необходимо за всяко цвете.\nКлипове могат да бъдат най-различни форми и цветове: всичко зависи от вашето въображение и умения\nВземете красив стрък от които само някои остава на горещо лепило се придържаме към шноли-клип. Заготовка натиснете който се лепи и задръжте за няколко секунди. Лепило трябва да вземете. Ако искате по-блестящ, че е възможно да се организира допълнителни фиби декор - мъниста, перли, рог семена мъниста и т.н.\nВ модата има шнола, нараства от foamirana\nРазбира се, на розата се счита и се счита за един класически вариант, макар и малко скучно. Защото дори и на сватбени булки на предпочитам да направя нещо по-оригинално - понякога фиби могат да бъдат под формата на плодове или ягода бонбони. Но това, разбира се, за по-дръзки булката.\nИдеи: ленти за глава и клипове на foamirana\nНякои идеи не служат само за майстори! Сега активно направени шноли Нова - тип ела клон и коледни топки. Може да се използва за тези цели брилянтен foamiran.\nHairpin във формата на цвете - най-традиционният вариант, но има и много други интересни идеи\nСъщо така изглежда страхотно:\nНо въображението си, разбира се, няма граници. Можете да направите целия състав на foamirana. И понякога лайка или метличина на фиби са любима украса.\nНе пропускайте да опитате да работите с пяна - този материал представлява интерес за използване, се оказва много по естествен път. И фиби идват празник за очите, не се срамуват да се даде.\nПримери за foamirana щифтове (снимка)\nмайсторски клас щифтове, клипове от foamirana, шноли, foamirana, цветя, й ръце, фото


Коронавирусните паспорти на ЕС - Поглед Инфо\nНамираш се в: Начало » Свят » Европа » Коронавирусните паспорти на ЕС\nКоронавирусните паспорти на ЕС\n22.03.2021, 19:04 Владимир Малишев 10471\n/Поглед.инфо/ След много спорове и преговори Европейската комисия представи документ, наречен „Зелен цифров сертификат“. Официално обявената цел е „да се насърчи упражняването на правото на свободно движение в рамките на ЕС по време на пандемия чрез създаване на общ механизъм за получаване и признаване на сертификати за ваксинация, изпитване и възстановяване от коронавирус“.\nМного от това обаче предполага, че „свободата на движение“ по паспортния паспорт, въведен от Европейския съюз, ще се превърне в нова липса на свобода.\nЗаместник-председателят на Европейската комисия Маргаритис Схинас (Гърция) заяви, че разработеният документ е цифров сертификат, който ще стане „ключът към мобилността“. Сертификатът ще бъде с баркод и ще бъде представен в печатен и цифров формат. Според заместник-председателя на ЕК този сертификат „не въвежда задължение за ваксинация, но въвежда задължение за удостоверяване на здравния статус на пътуващите европейци. Ще съдържа информация дали субектът е бил ваксиниран или не, резултатите от ПиСиАр тест или индикация, че притежателят на сертификата е изкарал коронавирус. "\nМожете да го наречете както искате - паспорт, сертификат. Фактите са си факти. Това е документ, според който ще им бъде "позволено да влизат в Европа". Всеки сертификат ще има идентификационен номер, съответстващ на номера на резултата от ваксинацията. Документът ще съдържа името, фамилията, датата на раждане на лицето, номера на паспорта или личната му карта, марката на ваксината, с която е ваксинирано, броя на приложените дози и други. Решаването на технически въпроси на въвеждането на коронавирусните паспорти ще отнеме, както предполага Европейската комисия, около три месеца ... Тоест всичко ще се случи бързо.\nБрюксел уверява, че новата карта за пътуване в страните от ЕС няма да създаде дискриминация. Подобни уверения обаче звучат нелепо. Според британския премиер Борис Джонсън, въвеждането на коронавирусни паспорти неизбежно ще създаде неравностойни условия за гражданите; тези, които не са били ваксинирани, ще бъдат ограничени в движението (това може да са и хора, които не могат да бъдат ваксинирани по медицински причини).\nСдържано реагираха на въвеждането на сертификати в Унгария. А сръбският президент Александър Вучич, не считайки за необходимо да подбира думи, нарече въведената в Европа концепция за паспорт-пас-сертификат „безсмислена, срамна и антиевропейска“.\nВ Белгия, Франция и Германия спорят за правото на европейците на свободно движение в рамките на ЕС, което не трябва да зависи от това дали човек има достъп до ваксина. Новият сертификат обаче със сигурност ще създаде такава зависимост.\nИма и друга страна на разработения план за коронавирусни паспорти. Олга Четверикова, директор на Центъра за геополитика на Института за фундаментални и приложни изследвания към Московския хуманитарен университет, казва, че въвеждането на коронавирусни паспорти се извършва като част от подготовката на глобална платформа за дигитално управление, която е предназначена да заместват структурите за държавно управление. „Целият проект се изпълнява в интерес на тясна група технологични и фармацевтични корпорации, зад които стоят банки, фондове и други големи финансови структури, това е глобален проект. Коронавирусните паспортите сами по себе си са малки елементи, малки части от голям дигитален проект, който започна активно да се изпълнява с настъпването на така наречената пандемия ”- казва Олга Четверикова.\nС въвеждането на новите сертификати, Европа ще може да затвори приема на своя територия на граждани на онези държави, чиито документи ще бъдат обявени за „несъвместими“ с европейските стандарти.\nРъководителят на Съвета на федерацията Валентина Матвиенко заяви, че Русия не планира да въвежда коронавирусни паспорти . „Недопустимо е. Няма нужда от това. Аз, разбира се, съм категоричен противник на този вид документи “, отбеляза Матвиенко. А руският външен министър Сергей Лавров подчерта, че самата идея за въвеждане на паспортни паспорти противоречи на принципа за доброволна ваксинация, възприет в Русия.


Сър Елтън Джон и звездата от Rocketman Тарън Еджъртън заедно на сцена (ВИДЕО)\nНачало / Сър Елтън Джон и звездата от Rocketman Тарън Еджъртън заедно на сцена (ВИДЕО)\nЛегендарният сър Елтън Джон направи дует с човека, който ще го изиграе на голям екран.\nСамо преди броени дни Рами Малек спечели „Оскар“ за най-добра мъжка роля за изпълнението си в „Бохемска рапсодия“, където той влезе в кожата на легендарния Фреди Меркюри. Сега нещо подобно ще опита да стори и британският актьор Тарън Еджъртън, който ще изграе великия сър Елтън Джон в биографичната лента Rocketman.\nНаскоро ви показахме трейлър на филма, в който самият Тарън Еджъртън лично изпълнява песните на сър Елтън Джон, без да има помощ за това. Сега британският актьор получи уникалната възможност да пее със самия сър Елтън, рамо до рамо с него на сцената.\nТова се случи по време на парти, посветено на „Оскарите“. Събитието бе в подкрепа на фондацията на сър Елтън за борба със СПИН. Легендарният музикант застана зад своето пиано, а Тарън Еджъртън се включи вокално. Двамата изпълниха една от големите класики на Елтън Джон – „Tiny Dancer“. Самото парти се оказа повече от успешно, събирайки повече от 6 милиона долара за фондацията на сър Елтън Джон.\nРежисьор на Rocketman е Декстър Флечър, а освен Тарън Еджъртън, участие в биографичния филм взимат още Джейми Бел, Ричард Мадън, Брайс Далас Хауърд, Чарли Роу и други.\nЛентата ще обхване различни етапи от живота и кариерата на сър Елтън Джон. Ще проследим неговото време като истински талант в Кралската музикална академия, както и успешното му партньорство с текстописеца Бърни Таупин. Ще бъдат засегнати и теми като битката на музиканта с депресията, зависимостите и сексуалната му ориентация. Първоначално избран за ролята на сър Елтън бе Том Харди, докато режисьор трябваше да бъде Майкъл Грейси. Впоследствие обаче плановете се промениха, а на преден план излязоха Декстър Флечър и Тарън Еджъртън.\nRocketman ще дебютира на кино екраните в края на месец май. Филмът е кръстен на един от най-големите хитове на Елтън Джон – парчето „Rocket Man“ от 1972 година.\nЕлтън Джон Тарън Еджъртън\nРокът е мъртъв? Фронтменът на Disturbed не смята така


Nescafé – 83 години отговорно отглеждано кафе - TVNovini.bg - Новини от България и света\nС цел подобряване качеството на живот на фермерите преди 10 години Нескафе създаде Nescafé планът. Програмата помогна за повишаване на приходите на фермерите, за намаляване на въздействието на фермите за кафе върху околната среда, както и за подобряването на живота на фермерските общности в отдалечени райони в държави като Бразилия, Колумбия, Кот д'Ивоар, Кения, Мексико, Филипините и Виетнам. В следствие на значителния напредък през изминалото десетилетие, Нестле се ангажира да положи още повече усилия в сферата на устойчивото развитие.\n· В момента 75% от кафето, нужно за продуктите на бранда Nescafé, се отглежда и набавя отговорно. Само през 2020 г. от Nescafé бранда са закупени над 649 000 метрични тона устойчиво добито кафе, което е най-големият закупен обем от кафе от един купувач;\n· Разпредели 235 млн. кафеени дървета, високопродуктивни и устойчиви на болести, като така надхвърля първоначалната цел от 220 милиона. Това допринесе за обновяването на близо 120 000 хектара ферми за кафе по целия свят;\n· Разработи и пусна в продажба 15 нови сорта кафе Арабика и Робуста в пет държави: Мексико, Колумбия, Еквадор, Филипини и Тайланд. Тези растителни материали имат по-висока продуктивност, устойчивост и най-високо качество;\n· Проведе над 900 000 тренировъчни сесии на фермерите за добри земеделски практики. Целта беше да се постигне оптимизиране на производителността и разходите, подобряване на качеството и редуцирането на негативния отпечатък върху околната среда чрез ефективни напоителни методи или техники за подрязване;\n· Помогна на над 10 000 жени и млади фермери чрез лидерски програми и обучения по икономическо планиране за домакинството;\n· Усъвършенства бизнес уменията на повече от 10 000 фермери с акцент върху финансовата грамотност, администрация и предприемачество.


Бананово смути с кафе, шоколад и кондензирано мляко | Рецепти Framar.bg\nНачало › Хранене › Рецепти › Напитки › Безалкохолни коктейли и сокове › Бананово смути с кафе, шоколад и кондензирано мляко\n2 супени лъжици кондензирано мляко\n1 чаена лъжица разтворимо кафе\nпарченце черен шоколад за украса\nРазтворете кафето в горещата вода и изчакайте течността да се охлади. Вместо инстантно, може да използвате смляно, което да сварите в 50-60 милилитра вода. Ако изберете втория вариант, е необходимо да прецедите напитката, за да не попадне утайката в смутито.\nНарежете на едри парчета обеления банан, сложете в блендер или в съд, в който може да разбиете съставките.\nШоколада настържете ситно, той е за украса на готовата напитка.\nНалейте кафето при плодовите парчета.\nСледва прясното мляко.\nКондензираното мляко е последно.\nНалейте смутито в подходяща чаша. Поръсете с шоколадовите стърготини.\nИ остава само да отпиете глътка наслада.\nпреди 47 дни, 15 часа и 6 мин.\nпреди 85 дни, 20 часа и 10 мин.\nпреди 1 дни, 16 часа и 40 мин.


Отблъскващите грешки, които може да ви лишат от целувка | Вестник СТРУМА\nДата: 18.06.2019 / 22:04\nЦелуването води до отделяне на окситоцин в човешкото тяло, често наричан “хормон на любовта” или “хормон на прегръдката”, както и на хормона на щастието ендорфин.\nМладежите на възраст от 18 до 24 години се целуват средно 11 пъти седмично, а 5 % от хората над 45 години – повече от 31 пъти в седмицата. Към негативните страни се отнася фактът, че двама души обменят между 10 милиона и 1 милиард бактерии.\nФренската целувка всъщност е вид тренировка, защото при нея се включват всички 34 лицеви мускула, а ако е страстна – гори 6,4 калории на минута. В една целувка се съдържат средно 6,4 % мазнини, 4,1 % сол, 1,6 % органична материя, 81 % вода и 6,3 % протеини.\nОсновните неща, които анкетираните посочиха като отблъскващи грешки на партньора, са на първо място лошият дъх, на второ – сблъскването на зъби. Третата позиция хората отредиха на мириса на цигари, а четвъртата и петата съответно на шумната целувка и на напуканите устни.\nПредишна : Как да се вдигнем на крака след раздяла с гаджето\nСледваща : Момче изчезна във водите на река Дунав


Второ заседание по Административно дело 1338/2016г.\nЖалбоподателят Г.К.З. не се явява. За него- адвокат М..\nОтветникът М.Д.Д.- ст.специалист в отдел „Общофункционален контрол“ при Дирекция „УКОРС“ не се явява, редовно уведомена. За нея- юрисконсулт Р..\nАдвокат М.: Нямаме доказателствени искания на този етап.\nЮрисконсулт Р.: Представям и моля да приемете още една снимка, която е от снимковия материал в преписката. На нея се вижда водачът на автомобила, който е от вътрешната страна на вдигнатия автомобил. Искам да представя и скица от СГКК на поземления имот, съгласно която този участък, където е спряло пътното превозно средство, е второстепенна улица.\nАдвокат М.: Доколкото административният орган имаше задължение да представи административната преписка в цялост, възразявам да бъде приета тази снимка, с оглед неизпълнение на това задължение. Що се касае до скицата на поземления имот не се доказва връзка между мястото, където е констатирано нарушението и съответната скица на поземлен имот и такъв логически извод няма как да бъде изведен, ето защо възразявам за нейното приемане като доказателство и считам представената скица за неотносима. Тя доказва, че съществува такъв имот, но липсва категорична връзка с мястото, на което е репатриран автомобилът.\nСЪДЪТ намира представените от ответната страна доказателства за относими към предмета на спора и счита, че същите следва да бъдат приобщени към доказателствения материал. Макар и несвоевременно представена, снимката следва да бъде приета, доколкото представлява част от административната преписка. Ето защо съдът\nПРИЕМА скица на поземлен имот с идентификатор 07079.622.161, издадена от СГКК Бургас, както и снимка от 22.07.2016г., 12.03ч.\nН.Н.М., роден на ***г. в с.Руен, с постоянен адрес ***, българин, български гражданин, неосъждан. Без родство със страните. Предупреден за наказателната отговорност по чл.290 от НК. Обещава да даде говори истината пред съда.\nСвидетелят М.: Работя в Община Бургас, в Общинско предприятие „Транспорт“, на длъжност оператор.\nЮрисконсулт Р.: Моля съдът да предяви на свидетеля протокол от 22.06.2016г.\nСъдът ПРЕДЯВИ на свидетеля протокол от 22.06.2016г., приложен на л.9 от делото.\nСвидетелят М. на въпросите на юрисконсулт Р.: Спомням си за този случай. Получихме сигнал от служители на V-то районно управление, велопатрул, че има запушен автомобил. След като отидохме на място, въпросният автомобил беше паркиран като втори ред, успоредно на платното за движение, с което затрудняваше правилно паркиралия автомобил да излезе от паркомясто. Като отидохме на място господинът беше в автомобила и не можеше да излезе от пътя, имам предвид автомобила, който беше запушен. Там имаше и други спрени автомобили, но този беше като втори ред. Автомобилът беше спрял успоредно на пътното платно.\nСвидетелят М. на въпросите на адвокат М.: Пред автомобила, който репатрирахме, имаше спрял микробус, а зад него имаше автомобили, но те бяха спрени по-плътно вдясно.\nАдвокат М.: Моля да предявите на свидетеля снимковия материал.\nСъдът ПРЕДЯВИ на свидетеля представените по делото снимки- на л.10 и представената в днешното съдебно заседание.\nСвидетелят М. на въпросите на адвокат М.: Пред репатрирания автомобил имаше спрял микробус. Той не препятстваше излизането на репатрирания автомобил. Автомобилът, който беше паркиран от външната страна, пречеше да излезе този, който беше от вътрешната страна. Не сме установявали шофьора на микробуса. Имаше някакво уширение по принцип на пътя. За свободно разминаване на два автомобила не знам, там всеки си спира където намери. Колежката разпореди този автомобил да се репатрира. Ние репатрирахме този автомобил, защото беше запушил другия, вътрешния автомобил.\nАдвокат М.: Нямам други доказателствени искания. Да се приключи събирането на доказателствата.\nЮрисконсулт Р.: Нямам други доказателствени искания. Да се приключи събирането на доказателствата.\nАдвокат М.: Считам, че не са налице материлноправните предпоставки за налагане на ПАМ. Липсва обозначаване на съответното място, че при паркиране в нарушение на ЗДвП, автомобилите ще бъдат репатрирани. Административният орган е репатрирал автомобила на доверителят ми преценяйки, че той препятства паркирания на първи ред и вдясно от него автомобил. От свидетеля, разпитан в предходно съдебно заседание, по безспорен начин се установи, последващо паркиране на МПС, което всъщност е затруднило и е препятствало възможността на нерепатрирания автомобил да се включи в движението. Ето защо, дори да е налице паркиране в нарушение на ЗДвП, не е налице такова нарушение, което препятства и пречи на останалите участници в движението. Това е и причината да считаме наложения ПАМ за незаконосъобразен.\nЮрисконсулт Р.: Моля да отхвърлите жалбата като неоснователна и недоказана. В настоящото производство безспорно се установи, че процесният репатриран автомобил е спрял като втори ред, успоредно на оста на пътя до паркирано друго МПС. Безспорно се установи, че автомобилът е спрял на пътното платно на улицата. Считам, че това дали е спрял отпред или отзад на паркирано МПС друг автомобил, това е ирелевантно към спора и не се установи кой от останалите МПС кога е спрял. Но безспорно се установи, че процесния автомобил е нарушил ЗДвП, той е създал невъзможност за излизане на другото паркирано МПС, поради което считам, че наложената ПАМ е правилна и законосъобразна и моля да поставите решение в този смисъл. Моля за присъждане на юрисконсултско възнаграждение.


42755 2438 (5.7%) 38253 481 728 19 985 (4.1%) 422 355 229 184 928 4 703 620 (2.1%) 205 810 888\nАвтор: Екип Plovdiv24.bg 09:44 / 11.02.2018 Коментари (4) 11507\nВ Ботев (Пловдив) започнаха да мислят вече и за лятната селекция. В близките дни се очаква "жълто-черните" да подпишат предварителен договор със звездата на Дунав Васил Шопов, който да влезе в сила от 1 юли.\n"Канарчетата" искаха да привлекат халфа още през тази зима, но той не успя да разтрогне договора си с "драконите" и остава там. Контрактът му изтича през лятото.\nОпция за селекцията на "жълто-черните" продължава да бъде и Васил Бенгюзов от Верея (Стара Загора), но до неговото привличане може да се стигне само ако някой бъде продаден. Интерес от чужбина има към Фелипе Бризола, твърди "Тема Спорт".\nЕй мангали прости. Пак се ровите в темите на отбора на Пловдив. Гледайте си звездната селекция от нигерийци и шиптъри.\nС биткойни ли ще му плащате? хахахаххаха\nНе ще праща ме майка ти на скобата да заработи пари и ще му плаща ме...


Румен Радев: Перспективата на България е да задълбочи европейската си интеграция, а това е невъзможно без присъединяване към Еврозоната – Труд\nПрезидентът Румен Радев: Стратегическата перспектива на България е да задълбочи европейската си интеграция, а това е невъзможно да се случи без присъединяване към Еврозоната\nСтратегическата перспектива на България е да задълбочи европейската си интеграция, а това е невъзможно да се случи без присъединяване в бъдеще към Еврозоната. Това не е въпрос на желание, а цел, която трябва да се постигне на основата на реална подготовка и извървян път. Това заяви президентът Румен Радев на среща днес с Валдис Домбровскис, заместник-председател на Европейската комисия за еврото и социалния диалог.\nПрез последните две десетилетия България постигна положителни резултати във фискалната си стабилност след въвеждането на валутния борд, а страната ни е покрила финансовите изискванията за приемане в Европейския валутен механизъм, беше отбелязано на срещата. Осъзнаваме, че решението за приемането ни в Еврозоната зависи от Европейската централна банка и от страните членки, но във вътрешно икономически план е необходимо да се работи за повишаване на доходите, подчерта още Румен Радев.\nПрезидентът Радев и еврокомисар Дамбровскис обсъдиха необходимите стъпки за влизане на страната ни в Европейския валутен механизъм, както и Европейския банков съюз и в частност т.нар. Механизъм за близко сътрудничество. „ЕК не взима решението за влизането в Еврозоната, но ние може да подкрепим страните в усилията им в тази посока“, увери гостът.\nГовори безалтернативно кат поръчково говедо…


Опитомяване на…мрежата | irenfileva\nОпитомяване на…мрежата\t23\nСлед забележителните успехи, които разноцветни политици постигнаха в опитомяване на медиите, дойде ред и на мрежата.\nПолитическото позициониране е започнало още през февруари, без мнозина да подозираме, за да достигне пълния си блясък и крясък, в една от многото групови акции в последните дни – случаят Опиц.\nКато всяка политически позиционирана акция и тази има всички недостатъци на ГМО. Даже успоредно се развиваха процесите. Докато френски учени откриха, тумори в плъхове хранени с ГМО, ние сме свидетели на „преливане“ на групови теми от мрежата в различни медии. Това безполезно занимание обаче не води до нищо друго, освен до истеричен фалцет и…трайна загуба на интерес от страна на по-разумната публика, за която постоянното състояние на кресливост е неприсъщо.\nТака групово структурирани, тезите нямат никакъв шанс да бъдат дискутирани по един относително разумен начин. И предполагам, това също е част от поантата.\nПолитическата корида е открита без изобщо някой да ни попита доста преди изборите. И не само това. Гражданската ни позиция е служебно назначена в ролята на петото борче, което обаче има тепърва да плаща. Във финансов и морален аспект.\nЕдните искат да си платим, за да симулираме демократичната процедура -референдум за Белене.\nДругите, продължават да упорстват в опитите да бъде взривена и последната оцеляла надежда, че за всяко престъпление трябва да има и наказание. В ръкава отдавна е скрит Йордан Опиц, човекът за когото послушно се органзират познатите от близкото минало „медийни мероприятия“ в името на рейтинга. Нямам инак друго обяснение защо темата се подлага на дискусия, за която няма време. И даже доброволно удавяне не помага да бъде чута теза различна от тази – аз бих постъпил като него. /каза я и един министър…./\nТова обаче са дребни национални особености за влияние.\nНе толкова несериозен е опитът, Опиц да бъде представен като добър човек, който не издържал и….се хванал за пищова.\nВ крайна сметка тази креслива кампания идва, за да ни убеди, че нашето добро идва ненадейно отгоре, а ние трябва активно да подкрепяме и подпомагаме този процес. Няма не искам.\nАз обаче съм уверена, че никой няма да посмее официално да забрани мисленето. Може само и единствено да го удави в празнословие. Но само да опита.\nЗа по-мълчаливата част от обществото този опит за давене в крайна сметка ще се окаже крайно неуспешен.\nОпиц, не е знаме и няма да донесе рейнтинг. Създателят на групата ще го разбере съвсем скоро. Той вече загуби власт над групата. Все по-често му се налага да призовава да спрат политическите разговори там. Интересно какви обяснения ще даде на партията майка за проявите на нелюбезно отношение на членове на групата към политическите повели. Това са обаче дребни партийни кахъри.\nИма нещо далеч по-сериозно. Какво би се случило, ако имаме малшанса за продължение на сапунката?\nНай-прекият път до скалъпени процеси е натискът върху институциите. Този случай, около който се гради груповата дейност е възможно най-неподходящия.\nТри съдебни институции са доказали вината на Опиц. Нито един смислен аргумент не се чу защо точно Опиц е този, който трябва да получи извънредна милост.\nМълчаливата част от обществото, имаща неприятния за политиците навик да мисли,би понесла политическата корида, но не и служебно назначение в гладиаторски войни, каквито безотговорни политици опитват да ни организират.\nНе, не желая да плащам за Белене, докато не чуя ясни аргументи защо и колко трябва да платя и какво ще получа насреща.\nНе желая организирани във Фейсбук от политици групи за натиск да отменят правилата за възмездие, които са приети в обществото.\nМясто за дискусии как трябва да работи съдебната система има. Даже ЕС горещо ги препоръчва. Но място за безотговорно млатене с камъни – не.\nКакви са критериите за налагане на наказание\nстепента на обществената опасност на деянието и дееца, подбудите за извършване на деянието и другите смекчаващи и отегчаващи вината обстоятелства.\n(2) Смекчаващите обстоятелства обуславят налагането на по-леко наказание, а отегчаващите – на по-тежко наказание.\nНе зная това „отегчаващи“ откъде идва. Но звучи доста коментарно…уви


Инсулинова резистентност – води до липса на сили и диабет (ІV част) | Puls.bg\nИнсулинова резистентност – води до липса на сили и диабет (ІV част)\nPuls.bg | 27 август 2010 | 0\nМетформинът (Глюкофаж) е лекарството, което най-често се използва при терапия на диабет. Има два механизма на действие, които помагат за контрола на нивата на кръвна захар. Предпазва черния дроб от кръвната захар, повишава чувствителността на мускулите и мастните клетки към инсулина. Така се намалява концентрацията на захар в кръвта. По този начин метформинът регулира и нивото на инсулин в организма.\nМетформинът редуцира развитието на диабет с 31 %, при положение, че се спазва специален режим на хранене и се повиши двигателната активност. При неспазване на тези две условия, ефективността на метформина не е толкова висока.\nМетформинът е безопасен медикамент, въпреки че се наблюдават някои неприятни странични ефекти от страна на храносмилателната система.\nЛекарствата от класа на тиазолидинедионите, например, пиоглитазон, розиглитазон (Авандиа) повишават чувствителността към инсулина. Тези лекарства обаче на този етап не се използват широко в практиката, заради токсичния ефект върху черния дроб.\nИзследване за ефектите на троглитазона при превенцията на диабет, приложен на жени, които в бременността си са развили гестационен диабет – предтеча на инсулиновата резистентност и диабета - показва токсичен за черния дроб ефект. Заради това лекарството е изтеглено от пазара. Резултатите иначе са – намаляване на риск от развитие на диабет с 25 %.\nЕдва през последните години на инсулиновата резистентност се отдава необходимото внимание като състояние, което води до метаболитен синдром. Едва сега медиците са на мнение, че намесата при регистрирането на инсулинова резистентност може да забави значително развитието на диабет. В бъдеще клиничните проучвания ще покажат за какъв срок мерките взети при инсулинова резистентност отлагат началото на диабета и неговите усложнения.\nСтилът на живот – здравословно хранене и двигателна активност – са категорично важни елементи при профилактичните мерки срещу диабет, особено при наличие на инсулинова резистентност. Необходимо е да се създават и образователни програми за рисковите групи. Наднорменото тегло в детска възраст нараства тревожно, както в САЩ, така и във всички останали западни страни и България. Програмите следва да обхванат и децата в училищата, за да се изгради правилен модел за избор на храни от децата и тинейджърите в дома и навън.\nВсе още не е ясно, кое е по-ефективно средство в профилактиката срещу диабета - комбинацията от правилен режим на хранене, спорт и лечение или само специализираният режим на хранене и повече движение.\nИнсулиновата резистентност е състояние, при което клетките в организма губят чувствителността си към инсулина.\nИнсулиновата резистентност е единият стълб на метаболитния синдром, който предразполага развитието на сърдечно-съдови заболявания.\nИнсулиновата резистентност предхожда заболяването от диабет втори тип.\nИнсулиновата резистентност се свързва с други болестни състояния като стеатоза (мазен черен дроб), артериосклероза, акантоза, кожни брадавици и нарушения в репродуктивната функция при жените.\nИнсулиновата резистентност се контролира и предотвратва чрез подходящ режим на хранене, двигателна активност и медикаментозна терапия по необходимост и преценка на специалист.


Преносими и стационарни LED лампи и прожектори на as – Schwabe – Направи сам\nИзточникът на светлина е панел от 30 светодиода (Samsung SMD LED) с обща електрическа мощност 10 W. Той осигурява светлинен поток 700 lm, който е сравним с потока на електрическа крушка с мощност 55 W. Цветовата температура на светлината е 4000 K, която стойност е почти като на дневната светлина – между възприеманата като „топла“ светлина на електрическата крушка с нажежаема жичка и „студената” светлина на луминесцентните лампи. Светлинният добив е 70 lm/W, което поставя прожектора в клас „А+“ по енергийна ефективност. Прожекторът на практика е вечен, освен ако зорлем не бъде механично строшен или повреден. По данни на производителя дълготрайността на светодиодите надхвърля 50 000 часа.\nТялото му е изработено от излят под налягане алуминий. Блокът светодиоди и рефлекторът са добре защитени от дебело и здраво стъкло.\nПрожекторът може да се завърта надолу и нагоре, лесно се фиксира в избраното положение. Носещата конструкция е изработена от огъната стоманена тръба, която осигурява стабилност и здравина на прожектора. Горният й край е оформен като удобна за носенето му ръкохватка. Дължината на електрическия кабел е 2 m, който може да се навива върху стойката, за да не се влачи, когато прожекторът не се използва.\nЪгълът на излъчване на светлината е 120˚. Прожекторът е напълно защитен срещу проникване на прах, както и срещу директна водна струя (клас на защита IP 65).\nКато цяло това е компактен, удобен за съхраняване и пренасяне, стабилно стоящ, достатъчно мощен прожектор за вътрешна и външна употреба. Не на последно място се отличава и с добрата си цена.\nДобре е да се подчертае също още едно много голямо предимство на LED осветителните тела, особено при преносимите прожектори. Техните вече позабравени събратя с халогенна лампа се нагряват много силно, буквално напичат, когато се намират в близост до работещия. При топло време това прави работата не само по-тежка, но и значително по-опасна, защото малко невнимание и неволен допир до прожектора пораждат болезнено преживяване, често и изгаряне.\nНакрая не устояхме на изкушението да покажем и един управляван от сензор за движение прожектор, който има собствена слънчева електроцентрала (панел).


Not fun ;) :: Оргазъм на Душите\n10.05.2017 21:21 - Оргазъм на Душите\nКакво е сексуалната енергия? Най-мощната и силна енергия, с която главно се хранят съществата от низшия астрал. Използвана правилно, тя става най-съзидателната енергия. Ако човечеството "открие” истинската реалност на сексуалността, то контрольорите на масовото съзнание ще изгубят своята сила. И понеже мъжете и жените биха искали да знаят какво е сексуалността, контрольорите дават няколко версии, които хората да проучват. И така няма никаква нужда да се влиза навътре в темата. Преди някой дори да зададе въпрос относно секса, отговорът вече е предоставен. Нуждата да се задават въпроси е задушена дотолкова, че хората продължават да изследват продуктите на контрольорите, вместо тяхната собствена вродена сексуалност.\nСексуалната енергия се контролира от 2-ра чакра, която е и най-експлоатираната и при мъжете и при жените. Ключова дума, която я охарактеризира е "срам". Много хора се срамуват от това, което изпитват имат нужда и т.н. Това е и целта на програмирането. От една страна е порнографската индустрия, която ни залива и ни подтиква към безразборното "доене" на сексуалната енергия от хората, а от друга "социалните нрави" и "религиозния морал", който ни казва, че това е нещо много грешно. 2 версии създадени от едни и същи хора. Това създава разделение, объркване, което пък води до контрол. В резултат младите хора са объркани, в тях възниква дуално мислене и притеснение, а оттам следва безпринципна мастурбация. Което е нещо хубаво, това че религията ви я забранява, трябва да ви говори достатъчно за силата й - отново - ако знаете как да го правите. Но това е отделна тема.\nСексуалността е нещо, от което приятеля ти не трябва да се срамува. Приемането ще бъде първата крачка към едно ново ниво на осъзнаване. Пилеенето на сексуалната енергия обаче е нещо, което трябва да спре. Даоистите са стигнали максимума според мен в изучаването на тази енергия и нейното максимално реализиране.\nняма такава любов..\nОргазъм на Душите


Holiday home in Kavran Kavran - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 41 места за настаняване в Kavran.\nПовече за Holiday home in Kavran Kavran\nНезависимо дали сте турист или пътувате по бизнес, Holiday home in Kavran Kavran е перфектен избор за настаняване в Kavran. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nВъзползвайте се от богатството на ненадминатите услуги и удобства в Kavran. Хотелът предлага достъп до широк спектър от услуги като барбекю съоръжения, сейф.\nВсички стаи се отличават с грижливо замислени удобства, което гарантира неповторимо усещане за комфорт. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. Открийте интригуващата комбинация от професионално обслужване и широка гама удобства в Holiday home in Kavran Kavran.\nKavran Къщи за гости


Тракийска и средновековна крепост Калето с. Шумнатица - Ахрида - Дестинация Родопи\nИсторически забележителности, Средновековни крепости, Тракииски крепости / Област Кърджали, Община Кирково\nТракийска и средновековна крепост Калето се намира на едноименния връх, на 3.88 км южно...\nТракийска и средновековна крепост Калето се намира на едноименния връх, на 3.88 км южно по права линия от центъра на село Шумнатица. Изградена е на хълм с много стръмни и високи склонове от всички страни, най-достъпен от юг, където тясна седловина го отделя от основния рид.\nКрепостта обхваща билото на хълма. Има неправилна форма, продиктувана от конфигурацията на терена. Максималните размери на обекта са 138x50 м и площ от 4.2 дка. Крепостните стени са градени от ломени камъни без спойка и се проследяват във вид на разсип, висок повече от 3 м. В отбраната на крепостта умело са вписани естествените препятствия създадени от множество скали по върха. По протежението на куртината се различават останките от поне четири кули. Две от кулите са разположени в най-достъпните места на укреплението- от юг и от североизток. Кулата на североизточната стена по всяка вероятност е била с кръгла форма. Кулата на южната стена е била разположена върху скала и е защитавала естествения подход към укреплението през седловината. Днес тази кула е съборена в подножието на скалата, като на нейно място е направена граничарски наблюдателен пункт през XX в. Другите две кули са издигнати на западната и източната стена, в участъци, които са били по- уязвими. По всяка вероятност входа в укреплението е бил от изток в близост до източната кула.\nВъв вътрешността се забелязват фрагменти от тракийка и средновековна керамика. Северно, западно и южно от хълма се проследява трасето на стар път, който е пресичал хребета в този участък и се е спускал към Беломорието. Крепостта е служила за охрана на този път, като след покоряването на тези земи от Римската империя, укреплението за дълго е изоставено. През средновековието крепостта е поправена и вероятно е служила освен за охрана на пътя и за убежище на местното население.\n41°16' 7" N 25°22' 10" E\n← Крепост Коджадаа с. Старейшино\nСветилище Гяур харман (Кюлек кая), с. Каменка →