Божият промисъл | Православен свят\nYou are browsing the Blog for Божият промисъл.\nМай 26, 2020 in Начална страница, Отечески съвети\nС упоритото ѝ търсене и с отричане от собствената воля, защото и Господ се е отрекъл от Себе Си и е оказал абсолютно послушание на Отца.\nБог не е подвластен нито на страсти, нито на грешки, нито пък Го движи някакъв скрит умисъл, защото Той е всемогъщ. Знаейки всичко, преди то да стане, Той безпогрешно открива волята Си – частично, или в пълнота – изхождайки от възникващата необходимост и имайки предвид поддържането на битието и безопасността на творението.\nПод влияние на несъвършенството на преходното, подложено на изменение естество, творенията влизат в противоречие с Божествената воля поради това, че тя често не се съгласува с техните интереси и цели. Като производно на Първопричината, тварите сами по себе си, извън Твореца, не могат да достигнат по-добро, по-съвършено състояние. Този въплътен на дело Промисъл е съвършен по природата си, понеже изхожда от всесъвършения Бог и с други думи се нарича Божия воля.\nПоради тлението и изменението, на които сме се подложили, Божията воля, намираща се в сферата на домостроителството, е станала подвижна, и може да се променя, но да се отменя е невъзможно, а само да се преобразува – което се и случва – заради нашата немощ, докато не дойдем в състояние на равновесие.\nПо отношение на разумната ни природа, на Божията воля е угодно да се спасят всички човеци и да достигнат до познание на истината (1 Тим. 2:4). Обаче равнодушието или слабостта, или слабоумието на човека заставя Божията воля да променя намеренията си по отношение на нас, което привежда неопитните и незнаещите в неудоволствие и униние. Знаейки, че Божията воля е безгрешна, ние не бива да изпитваме неудоволствие или да роптаем и да отстъпваме, но да признаваме прегрешенията си и с вяра да се подчиняваме на Промисъла.\nАко ни една йота, или една чертица от закона няма да премине (Мат. 5:18) и ако нам и космите на главата са всички преброени (Мат. 10:30), какво право имаме да се жалваме от смущенията, които ни се случват в това жалко състояние? Както описва това апостол Павел: Толкова ли сте неразумни? След като наченахте с дух, с плът ли сега свършвате? (Гал. 3:3). Ние виждаме само дотолкова, доколкото зрението ни позволява, планираме и взимаме всички решения на основата на собствените си съждения и заключения.\nНе както Бог. Той, Промишляващият за всички твари, не отменя Своите решения, но изменя начина на действие на отделните съставни части и даже на отделните хора, за да устрои всичко с най-голяма полза за нас.\nПознаването на Божията воля зависи в значителна степен от нашите лични усилия при търсенето ѝ, от това, доколко сме се отрекли от своята несъвършена и страстна воля, и доколко следваме Църковния съвет попитай баща си – и той ще ти обади, старците си – и те ще ти кажат (Втор. 32:7).\nЧистата съвест и решимостта да се спази с най-голяма точност това, което сме обещали на Бога, тъй като нищо не се изплъзва от Изпитващият сърца и утроби (вж. Пс. 7:10), ни дават възможност често да узнаваме Божията воля, тъй като и в двата случая ние се приближаваме до милостта Божия. Ако в човека наистина има страх Божий, състрадание, милосърдие, с една дума – всичко, което е приятно на Бога, тогава Той не скрива волята Си от тези, които живеят с любов, защото и Той Сам е Любов.\nДобре би било, ако човек избягва да моли Бога да му открие волята Си по груб и чувствен начин, както за съжаление постъпват някои, защото поради гордостта си можем лесно да се съблазним и да повярваме на информацията, която ни дава сатаната.\nЗащо Божията благодат понякога чука на вратата на безразлични и небрежни към нея хора?\nСъгласно Своето домостроителство, Бог иска да се спасят всички човеци (1 Тим. 2:4) и им дава или повод да се пробудят, или дори ги предпазва от опасност, която произтича от тяхната собствена непредпазливост и зъл нрав.\nЗа нещастие голям брой хора не се вразумяват от това и за тях наказанието е неизбежно, но повечето получават полза и стават мисионери на Божественото човеколюбие, носейки вестта на тези, които не знаят за него.\nДоста често в историята злодеи са се опитвали да извършат престъпления, в това число и на места, посветени на Бога, но някакво чудо им е попречвало, и вместо да извършат зло, те са били привлечени към вярата, променяли са живота си. Това, което не са могли да направят нито здравият разум, нито човешкото отношение към тези хора, се е извършвало по човеколюбивото Божие домостроителство с любов, а не със заплаха.\nПонякога се случва така и по молитвите на други хора, изпълнени с добродетели, които умоляват Бога да просвети злодеите, по своя вина намиращи се в заблуждение, да познаят истината. Друг път се случва злодеите да имат на небето свят сродник, който умолява Бога за тях, по словата на Писанието: Блажен е който има семе в Сион и сродници в Иерусалим (Ис. 31:9 – слав.).\nПеснопение за старец Йосиф Ватопедски История за изцелението на една душа на Света гора Малка светогорска беседа Папа-Ефрем Катунакски Бог като Отец промисля и се грижи, но зачита и нашата свобода\nTags: Божият промисъл, Света Гора, старец Йосиф Ватопедски\nПри Бога всичко е претеглено и преброено\nДекември 5, 2019 in Беседи, В търсене на вярата, Начална страница\nКак да се изповядваме правилно? Може ли да даваме на свещеника бележки със списък на греховете, без да ги изповядваме устно? Какво да правим, ако служител на Църквата дава лош пример? Какво да се прави, ако труда на някого бива недооценен? На тези и други въпроси отговаря протойерей Валериан Кречетов, настоятел на храм „Покров Богородичен” в село Акулово, Московска област.\n– Въпрос за покаянието: как да се изповядваме правилно?\n– Това е много сложен въпрос. Защото да се изповядваш, означава да виждаш греховете си. Но ако според светите отци, да виждаш греховете си е по-горе от това да виждаш ангели, то кой от нас може да види прегрешенията си в цялата им пълнота? Освен това, Господ понякога скрива част от греховете ни, защото не всеки би могъл да понесе пълната картина.\nМежду другото, положението на духовниците е много сложно. Те трябва да изслушат откровеното признание на човека и да останат с правилна нагласа към него. Т.е. да не гледат на него като на негодник, а като на човек, който е духовно болен.\nЗатова покаянието е един от най-сложните въпроси в духовния живот. И изповедта – това знаят свещениците – е най-сложното дело. Защото в изповедта често имаш работа не със самия човек, а в значителна степен с духовния свят, който въздейства на всеки от нас. А в тази област да хванеш дявола за опашката, както се казва, не е толкова лесно. Нещо повече, често човек не може да си изясни дори сам за себе си – кое е негово и кое не е.\nКазват, че навикът е втора природа. А коя е първата? Първата е тази, която се дава на детето, когато то се ражда на белия свят. По-нататък човек за съжаление попива от окръжаващата го среда лъжи, пушене, пиянство и прочее. Тогава се появява втората му природа. И ако човек сам е направил избор, вината е негова. Но често причината не е в самия човек, а в обкръжението му. Защото, ако той не е видял определени неща, може би и понятие няма да си има за тях. А когато той вижда нещо, започва да му подражава.\nЧовекът е създаден по Божи образ и подобие. Затова трябва да има пред себе си образа, на който се уподобява. Видимите образи са родителите, околните, а във висш смисъл – Бог. Коренът на думата „образование” е „образ”. Този образ Божий, който човек трябва да пресъздаде в себе си. Затова образованието се състои от три компонента. Първо – възпитание на нравствеността, на чувствата, второ – умение правилно да мислим, да разсъждаваме. И на трето място идват знанията. Без първите две знанието може да навреди на човека – важно е как той ще го употреби.\nОт изповед до изповед човек преминава през някаква школа, през някакъв процес. Това особено подчертавал свещеномъченик Сергий Мечов. Той казвал, че когато се чете разрешителната молитва (т.е. човек вече се е изповядал), изведнъж прозвучават думите: „Дай му начин на покаяние”. И той пита: какво тогава е било на изповедта, ако се казва „дай му начин на покаяние”? Работата е там, че всяка изповед е своеобразно стъпало към следващ етап. След нея Господ ни открива още и още, на части. Отначало главното, забележимото, а после по-малкото, още по-малкото, понякога човек си спомня до най-малките подробности как е грешил. Това именно е покайният труд, който извършва човекът, стараещ се да се избави от греховете. Някои си записват греховете и това е добре, защото постепенно се забравя. Понякога се случва някой да дойде, искал е нещо да каже и го е забравил.\nСклонността към забравяне в голяма степен е свързана с духовния свят. Понякога човек говори, говори, и изведнъж внезапно губи мисълта си – изобщо не може да си спомни. Врагът го смущава.\nИма един потресаващ пример от серията чудеса на свети Николай: един човек, който бил иконом на богат търговец, пътувал с обоза със стоки на своя господар. И изведнъж се сепнал: а къде са парите? Оказало се, че ги няма. И стока, на стойност десет хиляди, също я няма. В онези времена това било цяло състояние. Той изпаднал в ужас. Загубил е парите! Но кой ще му повярва? Какъв позор. Ще го обявят за крадец. Помислил си: „След малко ще наближим река, ще се хвърля в нея, защото не мога да понеса това.” Появили се мисли за самоубийство. В това време обозът минавал край манастир, носещ името на „Св. Николай”. Изведнъж пред него застанал светецът и му казал: „Какво си намислил? По дяволско въздействие ти забрави, че даде стоката на доверие”. По-рано било така – дадат ти дума, че ще заплатят и това било достатъчно. Тогава човекът си спомнил всичко. Т.е. врагът така помрачил разсъдъка му, че той забравил всичко.\nТова се случва често, когато става дума за покаяние – човек забравя. Затова мнозина си записват греховете и свещеникът ги прочита, а това, което не прочита на глас, все едно – Бог го знае, Той знае дори мислите ни. Друг въпрос е, че доколко човек се разкайва също знае само Бог. Но, разбира се, г Read the rest of this entry →\nПокаяние и радост Христос вика грешната душа при себе си Посрамване на неизповядал се За раните на душата и за “духовния пластир” В страданията е нашият венец\nTags: Божият промисъл, изповед\nЮни 5, 2019 in Начална страница, Отечески съвети\n- Паисие, Паисие, стани и се махай оттам.\nиз „Живот и слова“ на свети Порфирий Кавсокаливит\nЧукай на Божиите двери като възпитан човек, с молба и доверие Грехът, раздразнителността и егоизмът причиняват болестите Сред шума на “Омония” живеех както в пустинята в Света Гора Благодари на Бога за изкушенията Ти си много чувствителен\nTags: Божият промисъл, св. Порфирий\nВ страданията е нашият венец\nАприл 9, 2019 in В търсене на вярата, Начална страница, Отечески съвети\nТози удивителен псалом (Пс. 16, бел. прев.) е едновременно обикновен и дълбок по смисъл. Това е молитвата на човек, който страда. Ако днес ние самите не преживяваме тревоги, нека не забравяме, че по всяка вероятност утре ситуацията ще бъде различна. Още повече, че точно сега, около нас безброй приятели и любими хора, роднини и познати страдат, а те са и никога не са спирали да бъдат членове на нашето тяло (срв. 1 Кор. 12: 12). Нека се помолим за тях с този псалом и с други подобни думи. И макар на пръв поглед да има хора, които не са споходени от скърби, дълбоката истина е, че ние винаги страдаме. Всичко около нас може да се превърне в причина за страдание. Борбата ни да живеем благочестиво сама по себе си е източник на болка. Сатаната, “като рикащ лъв” (1 Петр. 5: 8), “като лъвче, което стои на потайни места” (Пс. 16: 12), дебне подходящ момент, за да ни впримчи в изкушения. Нашите любими и приятели могат също да ни причинят много мъка и скръб. Накрая, можем да кажем, че целият ни живот е кръстен път, разказ за едно нескончаемо страдалчество. Нека обаче не забравяме дълбокия смисъл, разкриващ се в думите на псалмопевеца. Болката, несгодите, нещастията и като цяло скърбите са знаци на Божествено посещение. Онези, които страдат, са избрани деца Господни. И тъй, когато животът ни е безоблачен и всичко върви добре, нека спрем и се запитаме дали по някакъв начин не сме се отдалечили от Бога, защото именно в страданията е нашата слава, нашият венец.\nКогато страдаме, можем да принесем на Бога две неща. Първо, своята добродетелност, под което разбирам свидетелството на чистата съвест в мир със себе си и с Бога. Това е копнежът ни за “правотата” (Пс. 16: 2) и за върховенството на Божията воля. Нужно е волята ни да е в съзвучие с Божията. Второ, това е пълното ни упование на Бога — когато изпълнени с търпение и надежда, изцяло Му се покоряваме. Ще дойдат моменти в животa ни — и те ще идват постоянно — когато всичко ще ни се стори загубено; когато дори онези, които сме обикнали и на които сме се доверили, външно са охладнели, отдръпнали са се от нас и са ни изоставили. Ще дойдат моменти, в които тъмни облаци заплашително ще се струпат над главата ни. Но именно в тези моменти, възлюбени, Господ ни посещава, за да изпита търпението ни и подложи на проба упованието ни, които са свидетелство за любовта ни към Него.\nКазахме, че верните често се скандализират от благоденствието на грешниците. И наистина, ако погледнем от човешка гледна точка, ще ни се стори, че Господ разпределя благата Си несправедливо. Където е трябвало да даде щастие, Той е дал единствено несгоди. Където следва да има благосъстояние, Той е дал бедност. А там, където повече приляга бедност, Той е излял обилни богатства. Когато очакваме благословение, често пъти получаваме тежък удар, като едновременно с това Господ запазва усмивките върху лицата на околните. В синхрон със съвременните социални проблеми, бихме могли да кажем, че Господ ни дискриминира, а това е нещо, което ни скандализира.\nЗащо се скандализираме? Отговорът е лесен. Защото сърцата ни са все още привързани към земното, все още се увличаме по измамните “блага”, копнеем и въздишаме по тях. Решението на нашата дилема трябва да се търси другаде и затова да не прибързваме с ропота си срещу смущаващата ни дискриминация или неправда. Живеем във времена на бързи промени, когато всяка новост се представя като “напредък”, но преди да настъпи истинският напредък и промяна, трябва първо ние вътре в себе си да се изменим. За да се случи това, е нужно напълно да се освободим от земните и човешки неща, от човешката логика, от човешкия начин на мислене, от всяко така наречено “материално благо”. Трябва да сме безразлични към всички тези неща. И едва когато сме се отчуждили от тях, Господ ще се превърне във всичко за нас, сякаш на този свят не съществува нищо друго освен Него. Едва тогава ще ни се даде истински и ненарушим покой. В противен случай, независимо към колко дребно и нищожно нещо е привързано сърцето ни, то със сигурност ще ни донесе страдания.\nМисълта за Бога ни отдалечава от греха Нали няма да кажеш на никого онова, което ще ти открия Радост без сълзи и сълзи без радост За духовните съблазни на новообърнатите християни Ти също имаш нужда от Христос!\nTags: Божият промисъл, Божията любов, изкушения, старец Емилиан (Вафидис)\nИстория за изгубените пари и откраднатия автомобил\nНоември 26, 2018 in Начална страница, Сладкарница\nИсторията, която ще ви разкажа, ще ви се стори невероятна, но тя е истинска. Беше началото на декември, 2007 година. Всекидневните грижи, и особено някои семейни дела, ми причиняваха силно безпокойство. Е, нищо – мислех си аз – това е животът. Но в онази сутрин почувствах, че е дошъл краят – така ми се струваше тогава. Имах стари задължения, които много ме измъчваха. От взаимоспомагателната каса в службата ми, получих 20 000 евро, за да се издължа на банката. Банката беше обявила нашата извънградска вила на търг и беше пристъпила към процедура по конфискация. Бях много потисната, защото тази вила беше плод на упорит труд от наша страна. Всяко лято прекарвах отпуска си в нея, заедно с децата. Не ми се искаше да я загубим в никакъв случай, макар че финансовото ни положение беше тежко, можехме да разчитаме само на заплатата ми. Затова се наложи да взема заем от взаимоспомагателната каса, при условие ежемесечно да връщам по 250 евро. Първата ми работа, след като взех парите, беше да преведа 6 000 евро на моя чичо, за да внесе тази сума като гаранция, с цел да отсрочим конфискацията. Останалите възнамерявах да внеса по съответната сметка в банката. Оказа се, че номера на сметката не е в мен и трябва да телефонирам, за да го получа.\nДокато се занимавах с това, банката затвори. Реших да оставя парите и книжата в колата, в джоба на вратата, откъм страната на шофьора. Така или иначе рано на другата сутрин трябваше да отида в банката. Никога нищо не беше изчезвало от колата ми. Сложих всичко в един от тези пликове, в които нашият касиер слагаше парите, когато ни даваше заплатата. Аз винаги мърморех, считайки това за отживелица, но касиерът продължаваше да следва своята система. Събираха се доста пликове и често някой от тях влизаше в работа. Вероятно ви отегчавам с всички тези подробности, но по-нататък ще разберете защо правя всичко това.\nНа сутринта тръгнах да внеса парите в банката. Обикновено паркирам колата пред дома ни, но предишната вечер някой беше заел моето място и се наложи да паркирам недалеч. Приближих се до мястото – колата я няма. Краката ми се подкосиха. Това беше невероятно. На няколко метра от дома ни! Нито веднъж не бях чувала за кражби в нашия район – той беше спокоен. Щях да полудея. Изчезването на колата само по себе си също беше голям проблем. Как да я намеря, възможно ли е това въобще? И още: как сега ще ходя на работа, как ще водя сина си на училище почти всяка сутрин? Пари за нова кола няма, в откраднатата бяха четиринадесетте хиляди евро!!! Умът ми не можеше да побере всичко това. Губя и вилата ни, защото не мога да внеса парите по сметката. Освен това всеки месец ще ми удържат от заплатата по 250 евро за погасяване на заема. Изби ме студена пот и започнах да се задушавам. Върнах се у дома, седнах, чувствах цялото си тяло изтръпнало. Какво да правя? Обадих се в полицията.\n„Какво мога да ви кажа? – отговори полицаят. – Всеки ден в Атина изчезват около сто автомобила. Ще направим необходимото и, ако колата ви бъде намерена – значи ви е провървяло. Отидете в полицейското управление и подайте заявление за кражбата”.\nОтидох в полицейското управление – там същото. Един млад полицай, като видя в какво състояние съм, ми донесе вода.\n– Успокойте се, може би ще се намери …\nВърнах се у дома и зачаках… Замислих се. Как се случи това? Защо? Защо Бог ми изпрати това изпитание? Спомних си как преди много време разговарях с един старец. Аз много се притеснявах за децата си, за моя живот … Плаках, говорих и пак плаках … Тогава той ми каза: „Не плачи. Изпитанията, които Бог ни изпраща не са безцелни. Той е наш Отец и обича Своите деца, желае им само доброто. Трябва да му се доверим. Не напразно Той ни изпраща всичко това. Не плачи, това е грях. С това показваш, че не Му се доверяваш… Моли се във всичко да бъде Неговата воля”.\nАз съм светски човек. Разбира се, търся духовните пътища, но моята вяра е слаба. Като си спомних думите на стареца, постарах се да погледна на тези събития с други очи. Защо се случва това? Защо Бог ни изпраща изпитания? Това продължи не много, после отново ме обзе чувство за безизходност. И пак се връщах към думите на стареца. Внезапно си спомних: той ми даде една молитва, като ми заръча да я чета в мъки и радости. Къде я дянах? Оттогава бяха минали 8-9 години. Все пак я намерих и четох многократно. Това беше молитвата на последните оптински старци:\n„Господи, дай ми с душевно спокойствие да посрещна всичко, което ще ми донесе настъпващият ден. Дай ми всецяло да се предам на твоята свята воля. През всеки час на деня ме наставлявай и подкрепяй. Каквито и вести да се получат през деня, научи ме да ги приемам със спокойна душа и с твърдото убеждение, че всичко е според Твоята свята воля.\nРъководи ме във всички мои дела, думи, мисли и чувства. При всички непредвидени случаи не ме оставяй да забравя, че всичко е изпратено от Теб. Научи ме правилно и разумно да постъпвам с всеки член на семейството ми, без да смущавам и огорчавам никого.\nГосподи, дай ми сили да понеса умората на настъпващия ден и всички събития през деня. Ръководи моята воля и ме научи да се моля, да вярвам, да се надявам, да търпя и да обичам. Амин.”\nОтново се обадих в полицията. Нищо. Дойде обед. Децата се върнаха от училище. Разказах им всичко подробно и те много се разстроиха. Не можех да се отърся от напрежението, но лека-полека започнах да мисля, че животът трябва да се приема такъв, какъвто е. Ще се доверя на Бога. Но това не беше от сърце, а някак принудено – нищо друго не можеше да се направи. Все пак разговорът със стареца не ми излизаше от ума… Всичко ставащо има своя цел… Всичко се случва не напразно. „Значи трябва да се замисля, защо се случва това?” – казвах си аз, водена от своя навик да търся обяснение за всичко. Но някои неща превишаваха силите ми. Така мина денят. Звънях, преживявах, отново и отново четях молитвата.\nОколо 23.30 неочаквано звънна телефонът.\n– Полицейски участък на район Като Патисиа. Вие ли сте собственичката на бял автомобил такава и такава марка с такъв и такъв номер?\nЕдва не получих разрив на сърцето.\n– Да, аз съм. Какво се е случило?\n– При нас има двама задържани, които караха вашата кола. Били са спрени за проверка и при проверката са намерени вашите документи. Елате веднага.\nАз не отидох, а просто полетях. Това бяха двама младежи, на вид не лоши момчета, които гледаха в краката си.\n– Госпожо – обърна се към мен полицейският служител – Какво, освен документите, имахте в колата си?\n– 14 000 евро.\n– Как може да оставите такава сума в колата си?\nКакво можех да отговоря. Той беше абсолютно прав. Като извади от чекмеджето на бюрото си един плик – именно моят плик – той каза: „Пребройте ги”.\nКраката ми се подкосиха. Възможно ли е това? Започнах да броя. Всички пари бяха на мястото си, до последното евро.\n– Това не може да бъде, как е възможно?\nТогава полицаят попита младежите:\n– Как стана така, че не пипнахте парите? Не ги намерихте ли, какво ли?\n– Не – отговори единият. – Т.е. намерихме плика, но не го отворихме.\n– Защо? – попита полицаят.\n– Когато претърсвахме колата, в „жабката” намерихме шофьорската книжка и талона на автомобила. Намерихме и същия такъв плик, в който имаше сух хляб от църквата.\n– Нафора, глупчо – подсказа другият.\n– Да, нафора. Продължихме да търсим и във вратата на шофьора намерихме съвсем същия плик. Помислихме, че и там има нещо подобно – очевидно собственичката на колата е много вярваща – и не го отворихме.\nВсички онемяха. Полицаите стояха наоколо зашеметени. Никой не каза нито дума.\nНяма да ви отегчавам с повече подробности. След известно време дойдоха родителите на младежите, много добри хора. Аз оттеглих заявлението си и се прибрах у дома. Децата не можеха да повярват, че колата се е намерила, при това в пълна изправност. И парите. Липсваше само бензинът в резервоара. Това беше потресаващо. Малкото парченце антидор беше успяло да промени целия ход на събитията! Ако те бяха намерили парите, всичко би тръгнало по съвсем различен начин. И най-важното, аз не си спомнях как антидорът се беше оказал там. „Жабката” отварях много рядко. Най-вероятно антидорът беше останал в нея още от лятото. Понякога посещавам поклоннически места. Но как се беше оказал в плика? Никак не можех да си спомня.\nВажното е, че това събитие ме накара да гледам на живота по друг начин. Да приемам с уважение и благодарност всичко, което ми се случва. Дори най-лошото. Този случай повлия на много хора. Първо на мен. Второ, на моите деца. Обикновено имахме разногласия, но сега те постоянно водят разговори на духовни теми. А по-малкият, който е випусник на лицея, през тази година пости за пръв път. По време на описания случай аз участвах в следдипломна програма и в този ден не отидох на занятия, като обясних причината на преподавателя. На следващия ден, като изслуша продължението на историята, той замислено поклати глава и ме посъветва да отида и да се причастя. Причастих се в деня на свети Николай Чудотворец. Излишно е да казвам какво впечатление направи този случай в полицейското управление – всички ме гледаха с удивление. Майката на един от младежите, които бяха откраднали колата ми, ми се обади след Рождество и каза, че нейният син е решил да пости и да се причасти. Случаят с антидорът го поразил. И също така това, че злодеянието им не повлякло след себе си никакви последствия. Той горчиво се разкаял. Колегите ми също научиха за случая. Някои от тях го забравиха. Но с някои от тях често си говорим за съществуването на висши сили, които устройват нашия живот. И още. Това произшествие много ме сближи с една моя приятелка, която ми помага по-уверено да вървя по духовния път. Казва се Ангелики. Думите на стареца и думите на молитвата помня винаги – и в добро, и в зло. Тази молитва се отпечата в ума и сърцето ми. Повтарям си я често, може да се каже, всеки ден.\n„Господи… При всички непредвидени случаи не ме оставяй да забравя, че всичко е изпратено от Теб… Научи ме, че нищо не се случва без Твоята воля… Господи, дай ми сили да понеса умората на настъпващия ден… И ме научи да се моля, да вярвам, да се надявам, да търпя и да обичам. Амин”.\nНаистина, в тази ежедневна суета човешкият ум не може да си представи бъдещето и какво може да се случи утре.\n1. Антидор е гръцка дума, която означава „вместо даровете”. Така се наричат частиците от осветената при проскомидията просфора, които в края на литургията се раздават на вярващите, които не са се причастили със Светите Дарове. У нас антидорът се нарича обикновено „анафора” или – неправилно – „нафора”.\nНе я задържайте със страх Без думи Притча за благодарността Св. Йоан Кронщадски и търговецът „Иди и ти прави също така“\nTags: Божият промисъл, случки\nНали няма да кажеш на никого онова, което ще ти открия\nНоември 19, 2018 in Начална страница, Сладкарница\nВ един манастир избирали игумения. Старата умряла, а новата трябвало да избират самите сестри. Имало три кандидатури на сестри, които по мнението на всички били най-достойни да заемат длъжността игумения.\nДокато сестрите в трапезарията изброявали подадените гласове (листчета с тайно гласуване), в коридора влязъл старичък архимандрит и като извикал една от сестрите, отвел я настрани и й казал:\n-Нали няма да кажеш на никого онова, което ще ти открия?\n- Няма – отвърнала сестрата.\n- Слушай – казал тихичко той – игумения ще бъде оная, за която ще има само един глас.\n- Но как така? – учудила се сестрата.\n- Е, ще видиш – казал старецът и се прибрал в килията си.\nИ действително, когато преброили гласовете, се оказало, че за две от сестрите имало подадени по 50 гласа, или по равно, а за третата – само един. Не знаейки как да постъпят, сестрите решили да теглят жребий. Написали имената на трите предишни кандидатки на листчета, сложили ги в един калпак и помолили едно момиченце да изтегли едно от тях.\nИ как мислите? Момиченцето изтеглило листчето с името на сестрата, получила на изборите само един глас.\nЕто как действа и избира Бог. Хората избират човека в повечето случаи по външни качества, като гледат на лице, а Бог избира по вътрешните качества, Той гледа в сърцето на човека.\nЗатова, рабе Христов, не се смущавай, когато виждаш, че никой измежду хората не те защитава. И сам ти не гледай да си намериш поддръжници, които да се застъпят за теб в труден момент.\nНо търси за себе си опора в Бога. Само Той ще застане зад теб в твоите дела на истината и макар и все още да се бави да се застъпи за теб, ти все едно, вярвай, че окончателната победа ще бъде за теб, дори и никой от хората да не те поддържа.\nИ ето, тази игумения, избрана с „един глас“, по-нататък извършила много добри дела. Така например, в последната (Великата Отечествена) война тя със своите сестри спасила повече от 300 малки деца. Тези малчугани били отнети насила от майките си от хитлеристите, които искали да ги отведат в Германия. Но не им се удало. Съветските войски преминали в настъпление и хитлеристите захвърлили децата на една глуха гара в Украйна. Било зима, страшен студ. Жителите се укривали по горите, а децата замръзвали и умирали от глад.\nНякой казал на игумения Павлина, че на 30 км от манастира загиват деца. Без много да мисли, майка Павлина със сестрите от обителта взели провизии и се отправили пеш към гарата. Всеки миг можели да попаднат на немци и да ги убият, но въпреки всичко те вървели и вървели, без да обръщат внимание на опасността. Когато стигнали до ешелона, се ужасили – дечицата плачели и викали, търсели за помощ майките си.\nПо-големичките били излезли навън, дрипави и гладни. Замръзвали по снега, без да имат сила да се приберат обратно във вагоните. А малките, по на 4-6 години, стояли вътре. Лежали на дъсчените нарове, постлани с мръсна слама и умирали от глад. По целия дълъг ешелон се чували само плач, вопли и стонове на умиращи деца.\nМайка Павлина със сестрите побързали да им дойдат на помощ. „Мамо, мамо, мила мамо!“ – закрещели в един глас децата, като видели втурналите се към вагона сестри. Каква радост със сълзи, обзела душите на тези малки страдалци, когато видели ласкавите лица на сестрите и донесените от тях хляб и продукти. Децата, особено момиченцата, плакали, прегръщали и целували монахините, виждайки тяхната майчинска грижа. Плакали и сестрите, съчувствайки на мъката на нещастните деца, захвърлени на произвола на съдбата.\nСестрите нахранили всички, приласкали децата и ги повели към манастира. Носели на ръце ония, които не можели да вървят. С голяма мъка се добрали до своята обител, приютили, както могли, децата в бедните си помещения, измили ги, облекли ги и ги възпитавали при себе си с майчински грижи и любов.\nСвършила се войната. Децата били преместени в детски домове и приюти в различни градове. Какъв плач и сълзи имало при сбогуването! Много от децата не искали изобщо да си отидат от манастира, след като обикнали сестрите със своите по детски благодарни сърца.\nМинали няколко години. В манастира започнали да пристигат благодарствени писма от порасналите момчета и момичета. Те вече се учели в университети, много от тях станали инженери, механици, лекари. И майка Павлина, получавайки тези писма, се радвала заедно със сестрите и благодарила на Бога за това, че Той им помогнал да сторят такова добро дело.\nВ страданията е нашият венец Притча за благодарността История за изгубените пари и откраднатия автомобил Всички сме чеда Божии Бог ни “бомбардира” с любовта Си\nTags: Божият промисъл, Божията любов\nОктомври 24, 2017 in Начална страница, Отечески съвети\nКакво друго ще чуем бре, хора, в този свят?\nНамери се един учител – чу ли това? – в гръцко основно училище в Янина, преподавал в пети клас, но понеже не било в съгласие с неговите идеи и идеология, дори не казал коя точно е неговата идеология, той свалил иконата на Христос от стената над дъската и казал на децата:\n- На мястото на иконата ще поставим стенен часовник!\nДа могат децата да гледат часа. Иконата на Христос не била нужна. Вдигнало се шум, родителите ходели по министерства, оплакали се от учителя и се оказало, че го правил и друг път. По телевизията взеха интервю от децата и ги питаха да кажат какво точно станало. Те, момчетата и момичета, отговаряли:\n- Имахме час и внезапно той се покачи да свали иконата на Христос и ние му казахме защо правиш това?\n- Защото искам. Аз урок ще преподавам, не дойдох да преподавам вероучение!\nДа се отбележи, че той не преподавал вероучение и по-добре, защото какво би преподавал?\nАх, какво ли ни очаква! Какво ни очаква пред Бога, каква отговорност имаме за тези деца, защото това предаваме на децата, всички ние, всички ние. И ти слушаш сега и казваш – видя ли какви зли хора съществуват! И аз, и ти, всички имаме огромна отговорност, всеки в своята сфера, защото не вършим много неща, но нека да карам наред, че съм набрал устрем и може да объркам нещата, както обикновено.\nИ така, взели интервю от децата и ги питали какво станало. Той свалил иконата и:\n- Ние му казахме: искаме Христос, остави я там!\n- Аз не искам, защото не е в съгласие с моите възгледи!\n- Добре, а ние, които искаме?\n- Ако искате, поставете я сами! – казал учителят. Демократичният учител.\nИ едно дете отговорило и аз се стреснах, когато чух неговия отговор:\n- Ама ние не стигаме!\nТи не стигаш, детето ми? Малко, добричко, ти не стигаш?\n- Не стигам да се кача да сложа иконата на Христос, високо е!\nЧуваш ли, господин учителю, чуваш ли? Детето не стига, но ти стигаш. Ти си висок, би трябвало да си висок, ти би трябвало да можеш да докоснеш иконата на Христос и да я вдигнеш високо, за да я гледат децата. Защото децата са малки, малки и в душата, и в тялото и ти ги употребяваш; вместо да им дадеш светлина, им даваш тъмнина, даваш им една стена, един стенен часовник, да го правят какво!? Да гледат часовете, където им говориш чисто интелектуални, чисто научни неща, макар и с техническо, научно естество – и душата им какво взема, какво предаваш на душите им, а? Даваха за това по телевизията, която вече много пъти прави много очевиден своя атеизъм, неверие и полемика срещу Църквата. Бяха поканили в различни студия енергични представители – атеисти и журналисти, които категорично обвиняват и хулят Църквата и Христос, както и един свещеник – много благоговеен и свят човек, не го познавам, нямам нещо против него, 80 годишен, който може да е добър и свят, но в съвременната епоха свещеникът би трябвало да е способен да стъпчe с език тези, които говорят, с език, тоест да ги постави на мястото, малко да ги „прилепи до стената”, някои журналисти и подобен тип хора, но ако е човек 80 годишен дядо, смирен и свят, не може да направи това. Това е в негова чест, не го обвинявам, но искам да кажа, че журналистите използват това и възрастният свещеник отиде и в своята простота каза – „Здравейте, скъпи приятели, Бог с нами!“ И друг участник от друго студио му отговаря – „Народът с нами!“ Чуй – „народът с нами!“ – насмешки, остроумия и дързост пред Кого? Пред Бога! Нито следа от благоговение, почит, респект към Църквата, нищо.\nДнес искам да ви кажа няколко неща във връзка с това, което стана. Ако тебе не те засяга, мене ме засяга, защото от това ме заболя, притесни ме и за пореден път разбрах, че изобщо не вървим добре, но ще вървим изключително добре в бъдещето и това го разбрах, защото въобще сме една лудница. Както и разбрах, че съществува необятна тишина и спокойствие в сърцето на християните – разбрах това и разбрах тези парадокси – че светът погива, Църквата обаче държи Христос и тишина, покоя и мира на своите помисли. И ще дойде час, когато светът твърде много ще полудее, но внезапно може да се върне обратно – натам отиваме, вървим по едно нанадолнище и сега чуваш как се търкалят камъни, дървета, падат по нанадолнището, в даден момент това търкаляне ще спре. Ще изчезне този прах, ще изчезне този облак на смута и ще видим какво ще остане накрая. Аз ще ти кажа какво мисля и коя е моята надежда, предложение и молитва за всичко това.\nИ тъй, този свещеник каза в интервюто:\n- Бог с нами! Братя, какво по-хубаво нещо от това да говориш на децата за Евангелието, има ли по-хубаво нещо от това да говориш за Христос, защо свалихте иконата на Христос?\nУчителят не беше там, а другите говореха за него. Един от участващите, който беше от системата на образованието, се нахвърли и каза:\n- Отче, наистина съществува нещо по-висше от Христос! За мене съществува, разбира се!\nСлушай, слушай! Съществува по-висше от Христос, по-висши идеи от Христос и това са идеите на Платон. Така, а? Той е учител и разбира тежестта на тези думи. Ако Платон беше жив и те гледаше, щеше да те удари. Това мога да ти кажа. Ако беше жив и те гледаше, щеше да те удари и да ти каже – това, което казваш, не го влагай в устата ми, че аз съм го казал, защото аз търсих Бога, аз търсих първото начало на вселената, аз търсих Този, Който дойде на земята, както и другите елините – моите братя, приятели, другите народи, древните, философите, идолопоклонниците, тези, които търсеха истината, но не я бяха намерили, намериха Бога. Св. ап. Павел отишъл в Атина, където философите отхвърлили всичко това и разбрали, че в крайна сметка Бога, Който търсели, не бил Зевс, Атина, Аполон или Хермес, а Иисус Христос. Платон, скъпи мой, търсел Христос, както и всички тези древни философи, и е доказателство, че те веднага приели Евангелието без натиск, без някой да ги принуждава, последвали Христос, кръстили се и след това кръстили и своите книги и слова в Христовите слова. И сега ти, какво, искаш да станеш по–царствен от Царя? На какъв се правиш сега? Сравняваш Платон с Христос? Невероятни думи, тоест каква връзка има едното с другото? Един философ, един човек, който има начало и край, който е живял, израснал и умрял, бива сравнен с Христос, Който е предвечното Божие Слово, Началото на света, Божието Слово, Който беше разпнат и възкръсна, винаги съществува и е казал за Себе Си нещо, което Платон никога не е казал – нима Платон е казал, скъпи участнико в предаването, бих искал да те попитам – нима Платон е казал някога думи като тези на Христос, Който каза – Аз съм истината! Аз съм Пътят, Истината и Животът. Казал ли е някога Платон, че – Аз съм Алфа и Омега – както казва Христос в Своето Откровение? Както и: Аз съм Началото и Краят, Първият и Последният? Който има ключа на смъртта и на живота? Аз съм истинската Лоза, Хлябът, Който слиза от небето – казал ли е някога това Платон? А?\nИ в крайна сметка, защо тази философия и тези хора не са променили света? Наричаме се християни, светът е християнски, Христос промени света, не го казвам аз, а историята. Какво даваш на детето? Какво искаш да дадеш? Платон казал ли е някога, това, което казал Христос – без Мене нищо не можете да вършите! Господ обаче го е казал. И тук е доказателството. Ето доказателството. Отнемаш Христос от живота на детето? Добре. След като го искаш, го правиш, но сетне ще видиш резултатите: детска престъпност, нарастваща депресия и меланхолия сред децата, зависимост на децата от компютри, интернет и ел. игри и болна детска съвест. Деца, които са се забъркали с интернет, с опасни, порочни, проблемни, вредни места за здравето им, за душата и тялото им. Разбира се, и какво се изненадваш? Аз изобщо не се изненадвам; и други неща ще дойдат. След като отнемаш Христос от живота на света, след като сваляш Христос от сърцето на детето и от стаята на децата, какво искаш след това? Детето да върви добре? Какво искаш? Какво ще му дадеш? Един мобилен телефон да се радва? Или ще правиш концерти и ще каниш различни певци от целия свят и гръмки имена, за да прави детенцето какво? От малки деца – в наркотиците, в разврата, в насилието, в престъпността, да, без Христос. Защото, каза другият журналист – „на мене не ми е нужен Христос!“\nКакво ти е нужно на тебе? Той го каза ясно – гръцки, кръстени журналисти – не е нужно да имаш Кръста и китка със здравец! Слушай думи! Кръст и китка със здравец – не е нужно да вървиш напред с тези неща, за да върви добре животът ти, достатъчна е твоята съвест.\nНямаме нужда от всичко това, нашата съвест и достойнство са достатъчни! Така ли? Тази съвест обаче изобщо не функционира – например при тебе, който казваш това – нямаш съвест. Когато не зачиташ малкото дете, невинната детска душа и цялата я потапяш чрез твоите омърсени нозе и стъпваш върху нея, къде остава твоята съвест? Която функционира? И казваш, че имаш съвест и достойнство. Коя съвест? Я ми кажи. Другият убил жена си, поставил я в чувал, хвърлил я в отпадъците, легнал и се събудил много здрав. Съвестта така му казвала, съвестта му нямала проблем. Кой ще ми каже на мене кога моята съвест функционира правилно и кога не? Защото, ако ми кажеш да взема като критерий за истината моята съвест, тя например ми казва да правя каквото си искам, каквото ми харесва да го грабна и да го взема – това, което не е мое, ако имам сила – така ми казва съвестта. Защото, не разбрах? Кой ще просветли моята съвест, кой ще ми каже кое е правилното и кое грешното? Кой ще ми каже кое истинно и кое лъжливо? Моята съвест? Коя съвест? Тази извън рая? Извън рая съществува помрачена, замаяна, объркана, заблудена съвест, тази, която ти имаш, скъпи мой приятелю журналисте. Съвестта ти е такава, каква е, чиста? Който има чиста съвест, която иска Светлината, намира Христос и Му се покланя. Ти виждаш Христос и казваш, че имаш нещо друго, което те мъчи, а? Отбягваш Христос, не Го искаш, остави Го, остави Христос и ако Го оставиш, Господ пак ще те обича и пак ще е до тебе, но и Той ще те остави, тоест ще те остави на твоята свобода. Оставѝ Го и да видиш резултатите в живота си. Вече си го направил, видя ли сега накъде отива животът ти? Хапчетата ти, цигарите ти, комфортът ти, фалшът на живота ти, греховете ти, заблудите те, сластолюбивия ти живот и си прекарваш изключително добре, прекарваш си изключително добре без Христос, докато дойде първият малък трус в живота ти, само да чуеш за някаква болест, случи се трус в сърцето ти или в семейството ти, само да дойде някакъв малък тумор, някакъв белег за рак, тогава ще видиш. Това не е заплаха, Христос не заплашва, Господ е казал – „ако Ме обичате и ако Ме послушате, защото сте Мои създания, не сте сами в живота, не сте поникнали, Аз ви създадох и ще бъдете щастливи, само ако имате връзка с Мене.“ Вашето щастие е във връзката ви с Бога, ако прекъснеш тази връзка, не можеш да бъдеш щастлив. Затова, ако Ме обичате, ще се насладите на земните блага, ако не Ме обичате и Ме презрете, Аз няма да ви закача, но ще понесете последиците на вашия избор. И последиците са тези – скръб, депресия, меланхолия, вътрешна празнота, лудост, самоубийство, психологически, лични, икономически, глобални проблеми – те идват, защото не зачитаме Христос в това, което казва, в нищо, вършим каквото си искаме, полудели сме, и това е заключението на този избор.\nЖивотът ни днес е една огромна лудница и постепенно ще става все голяма. И знаеш ли какво мога да те посъветвам? …\nПритесних от тази история. Всъщност на кого се гневя, на мене си се гневя и с нашия и моя хал, защото ако бях по-добър, и една част от света би била по-добра.\nДа ти кажа ли какво да правиш – да се молиш Бог да изпрати свещеници в бъдеще, да имаме свещеници, които да събират отломките на света и да събират тези болни, разболени, обезумели, объркани хора, които лека-полека ще стигат до такова окаяно положение хора далеч от Бога. Както вървим, ще стигнем до момент, когато ще кажем – Господи, помилуй ни! Господи, не издържаме повече! Хората ще се разболяват, ще се демонизират, и в метафоричен, но и в реален смисъл, ще станат играчки в ръцете на изкусителя – дявола и тогава ще видиш как хората ще разберат, че само в Църквата и при Христос могат да намерят утеха. Не при човеци, не при мене, но чрез моите ръце Христос минава в живота ти, не можеш да намериш Христос теоретически, Христос ще Го намериш чрез един свещеник. Остави мене, вземи обаче Христос, Който ти давам чрез св. Причастие, чрез опрощението на греховете, което получаваш под епитрахила на свещеника в Тайнството Изповед, остави мене, вземи Христос от мене и си тръгни. Не можеш да отидеш в рая, да докоснеш щастието, ако не се съгласиш да вземеш Божията благодат, която минава през Църквата и свещениците. Имаме нужда от свещеници. Казвам ти го, в бъдеще ще имаме огромна нужда от свещеници предвид това как масово говорят такива неща за Църквата, воюват с Христос, воюват с иконите на Христос и с живите икони на Христос, които са децата, които са тези души, за които никой не се грижи, никой не му пука и аз недоумявам, скърбя и се наранявам много дълбоко. Вземаш детето и го слагаш в затвора понеже убило, изнасилило и откраднало, ама защо го отвеждаш в затвора? След като ти си го научил на всичко това! Нима ти не го научи на това по телевизията? Ти, който казваш по новините в осем – Останете с нас! и пускат филм, в който има 500 престъпления, 600 убийства, 200 блудства и прелюбодейства, само такива неща и рекламираш всичко това! Когато детето ги гледа, ги повтаря в живота и ги преживява, защото ти си научил това дете – и го вземаш и отвеждаш в затвора. Ама защо го водиш в затвора? Ти трябва да отидеш в затвора, който си го научил на това, ти трябва да отидеш в затвора, който си напоил това семе на злото в нас, защото в себе си имаме и нашите добри страни, но имаме и склонност към злото. Разбира се, ако израсна сред порок, разврат, неправда и грабеж, на това и ще се науча. Въпросът е кое семе на сърцето напояваш? Семето на злото или на доброто? Телевизията, цялата наша епоха и средствата за масова информация и цялата въздействаща атмосфера напоява това семе в нас – семето на злото. Защо отвеждаш детето в затвора? Какво да прави детето? Така се е научило – нали ти му каза, че съвест е нужна, а Христос не е нужен. Добре. И то ти казва – „на мене съвестта ми, приятелю мой, ми казваше, че искам едно нещо и аз го откраднах, така ми казваше съвестта. Защо да не го правя, защо, не разбрах?“ И ти му казваш: „това не е правилно, не е подобаващо.“ И той ти казва – „няма ли да ни оставиш? Какво ще рече правилно и подобаващо? За мене правилно и подобаващо е това, което направих.“\nБез Христос обезумяваш, без Бога всичко е позволено, без Бога ти ставаш бог и правиш каквото ти искаш и дяволът прави с тебе каквото иска и стигаме до това прекатурване. Аз така мисля и това виждам – че чрез телевизията светът днес стига до състояние на голямо объркване, невероятни противоречия и казваш – на какво ме е научила телевизията? Тя рекламира порока, експлоатацията, алчността, любовта към парите, лесния и удобен живот, комфорта, идеални и красиви лица, хубави тела, красиви девойки, хубави черти, жени, следователно когато виждаш някой, който е дебел, някоя жена, която не е толкова хубава, всичко това е расизъм – между другото ти си антирасист! – когато подценяваш всички други лица, осмиваш и се подиграваш на всички, по цял ден има филми по телевизията, от обед до вечерта коментират вечерните филми – каква грешка направил някой, кой бил виновен – навсякъде осмиване, ирония, подигравки. Какво правиш? Сваляш иконата на Христос и иконата на човешката личност от детската душа и душата на целия свят. След това се питаш защо вървим така, както вървим? Ама сами се унищожаваме, сами отваряме гроба и падаме вътре и казваме: Ама как вървим така?! Е, ще видиш как вървим така.\nПо телевизията говорят за Църквата и дават скандали, забележки, коментари и полемика, защото не обичат Христос, не Го обичат. Казвам ти, идват ми някакви думи, хиляди думи за всяка дума, която казах, защото е толкова голяма горчивина на този свят. Когато ходих на Света Гора, корабът без малко щеше да потъне от многото хора. Тоест колкото повече говореха в ущърб на Църквата, толкова повече хора отиваха там. Тогава бяха църковните скандали, където обвиняваха и говореха всеки ден по телевизията, за колко месеца, знаете ли колко хора идваха на изповед? Повече отпреди. Какво си помисли, приятелю, че Църквата е заведение и ако водиш война, тя ще затвори? Църквата не е заведение от този свят, а е раят, тя е Божие творение, Самият Христос, Който не може да бъде съборен и да падне, каквото и да правиш. Хули Църквата колкото искаш, кажи каквото искаш за който и да е свещеник, който е откраднал, онеправдал, извършил нещо порочно. Хората искат някъде да се облегнат и не могат да се облегнат на тебе, нито на психолога могат да разчитат напълно, защото и той има своите проблеми, и той пак има нужда от Бога – разбира се, получаваш подкрепа от мнозина, но по никакъв начин не можеш да избегнеш Бога. Не можеш да избегнеш Бога, не можеш да се отървеш от Този, Който те е създал, защото душата ти търси това. Един чувства самота, друг – празнота, трети изкушение, четвърти – дяволът да го бори, друг вижда в живота си толкова смутове и, разбира се, че трябва някъде да се облегне, чувства вина, задавя се от греховете, които е направил – къде ще ги каже? Какво ще рече, че в Църквата има скандали, неправди, грехове – тези неща винаги се случват, това ли е Църквата, нейните скандали? Това ли е Църквата? Нима не е Христос, нима не е св. Причастие, нима не са Тайнствата, нима не е опрощението на греховете? Нима не е докосването на Бога в сърцето ни? Това е Христос. Не са скандалите. Чуй да ти кажа нещо – първият, който не прилага това, което Църквата казва, съм аз и някои други свещеници. Приемем това, приемам го, затова някой ми каза – не се бой, Църквата по никакъв начин не може да рухне. Ако трябваше да рухне, щяха да са я съборили – чрез своя живот – същите хора, които я конституират и я направляват в нейната човешка част, тоест клириците. Доколкото ние самите не сме я съборили, това доказва, че Църквата не е човешки организъм, а има нещо божествено в нея и не може да рухне по никакъв начин. Логически трябваше да е рухнала, нали? Когато се чуват толкова много думи, събития, скандали, икономически, нравствени, не би ли трябвало да е рухнала? Къде е нейното рухване? Къде? Ама тя не може да бъде съборена. Защото Църквата е Христос. Аз ще отмина от този свят, аз може да отида в затвора, ако направя нещо, аз може да умра и не след дълго, това е сигурно, ще си замина, но Църквата продължава да съществува и ти ще умреш, и тези, които сипят обвинения, журналистите, но Църквата ще продължи да съществува и догодина, и по-следващата година: колкото години съществува светът, Църквата ще съществува. И на 25 декември всяка година ще казваме: Твоето рождество, Христе Боже наш, озари света със светлината на познанието, каквото и да стане. Това е Христос, това е Църквата. Другите неща минават и отминават. И днес светът и журналистите не се фокусират върху реалната Църква, която е Христос и никога не могат да воюват с реалната Църква, защото никога не са я разбрали. Това, което разбират, е човешката част. Ще види мене, който съм ограбил пангара и ще го каже – какво ще рече това? Какво иска да каже това за Христос? Че Христос не съществува? Че Христос не те спасява, че Христос не е истината? Как сме объркали така нещата, как сме ги омесили така? …\nКазах веднъж на един човек, който ми говореше за скандали:\n- Да ти кажа нещо, зная повече от тебе!\n- Ама да ти кажа ли какво чух за един свещеник? За един храм? За един монах?\nКазах му: аз знам повече от тебе! Да ти ги кажа ли? Това ли е целта, да ти кажа каквото знам и ти да ми кажеш каквото знаеш? И да изпитаме доволство и щастие и да казваме – видя ли, такива неща правят в Църквата, значи, това е целта! Какво казваш в себе си? Значи, добре правя, че не ходя на църква! Значи, добре правя, че съм с тези, с които съм, че съгрешавам! Не пречи.\nНе се мъчи да избягаш и не търси алиби за живота си. Добре. Аз като духовник съм извършил някаква неправда, грях и скандал в живота си и това не ти дава покой в душата. Но колкото и да се опитваш да казваш, че след като поповете са такива и Църквата е такава, значи ние сме добри! – (знаеш, че) това не е истина. Осмиваш себе си и Божия народ, не оставяш хората да разберат реалната си връзка с Бога, да се смирят. Нямаме смирение, а имаме много наглост. Всичко сме изравнили със земята, говорим за Господа сякаш е… свалили иконата на Иисус сякаш Иисус Христос е някакво случайно лице и ти казват – „нямаме нужда от Христос, искаме Платон!“ Друг казва „не искаме Платон, искаме Буда!“ Тоест Христос вече какъв е? Този народ, който някога отиваше по селата и предпочиташе да не строи къщи за себе си, а първо да построи църква, за да служи на Бога, имаше благоговение, този народ, който произнасяше името на Христос и на Света Богородица и чувстваше трепет и вълнение, и чувстваше сърцето си мощно да тупти. Сега, нищо не ни интересува. Хулим, ругаем, подценяваме всичко това, осмиваме, анекдоти, шеги, а след това казваме – „защо Бог прави всичко това, защо Бог допуска и умират деца, защо?“ Отишли на екскурзия (и станала катастрофа) – и говориш много без да знаеш нищо. Правиш се на сърцеведец и не знаеш изключително много неща. Не знаеш твърде много неща. Не при мене, а при много други свещеници отиват децата и се изповядват и не казвам конкретни неща от изповед, а въобще от това, което децата гледат и слушат по телевизията и ти казвам – детето отива на екскурзия и знае предварително, че не отива на екскурзия да види никаква забележителност, а отива на екскурзия да върши грехове. Отивам на петдневна екскурзия и когато съм далеч от родителите си, някой купува цигари, друг взема някои други вещества, трети подготвя напитките, четвърти приготвя някои други неща, които ще станат в стаите в хотела, някои филми, които видят, някои неща, които ще правят, и много малко ги интересуват и забележителностите на Родос, Корфу, Левкада, островите и планините, където и да отидат – те не отиват заради това. И Бог знае тайните на сърцето на всички тези деца и преподаватели и ти чуваш за някакво произшествие на връщане, нещастен случай, еди-колко си деца загинали в автобусна катастрофа на връщане от екскурзия и веднага започваш да се караш с Бога. Какъв е този Бог? Не се ли срамува? Не съжалява ли децата? Какъв е този Бог? Къде е Бог? Ти знаеше ли какво правят децата на екскурзията? Ти знаеш ли защо Бог е допуснал да стане едно или друго?\nКакво си ти? Какво си ти, който говориш за Бога? И ти ще умреш, ще те попита Бог дали ще умреш днес или утре? Това било немилосърдие? Тоест милосърдието на Бога какво е? Това, което ти искаш? И това, което прави Той е непоследователност? Тоест постъпките на Бога са непоследователни? Тоест твоят мозък знае по-добре Бог какво трябва да прави и Той не знае какво прави? И само това, което казваш – помисли логично – отиваш и казваш, че: „ аз знам по-добре от Тебе какво трябва да направиш, Ти не знаеш какво правиш!“ И Бог казва – „детето Ми, не говори, ако не знаеш. Това дете го взех рано, защото възнамеряваше да прави много (порочни) неща в живота и го избавих. Взех го рано, за да не променят светът и злобата на света неговата душица. Ако живееше, щеше да направи неща, които ти сега не знаеш, но като Бог ги зная.“ Да, ама е моето дете! Имаш право, че е твое и не те порицавам, че плачеш, че се нарани и изпитваш болка, човешко е, но не тълкувай постъпките на Бога – това никога не можеш да го постигнеш, да знаеш защо Бог е направил нещо. Рядко Бог оставя на някои едно прозорче да видят (отговора на въпроса) „защо” на Неговите дела. Бог се смирява толкова много, прави каквото прави и след това приема нашия огън, възмущение, негодувание, ропот, хули, ругани; Бог седи в ъгъла и казва – хулете Ме, Аз обаче знам защо направих това! Детето на една майка почина и тя плачеше и питаше защо и как и казваше: „Бог не ме обича!“ – думи, думи, постоянно и спорим с Бога и не знаем. Вместо да кажем, че ние не вървим добре и че ние някъде сме сгрешили, Бог ни е виновен. Това е върхът на греховете и на изопаченото мислене, това е заболяване на нашия ум. Творението се кара със своя Творец, човекът, който днес го има и утре го няма, се кара с Бога, Който винаги е съществувал и е Този, Който е бил, Който е, и Който идва и се караш с Бога и говориш за Бога разни неща.\nЕдин следобед тази жена плакала за починалото си дете и имала на стената снимка на детето си – на живото и на починалото. Тя видяла в будно състояние децата да излизат от снимките и да се прострелват помежду си с пистолет. Един глас й казал в съвестта – поради тази причина детето ти си тръгна рано в пътно произшествие, защото, ако беше живо, Бог знаел, че в бъдещето двете щели да загинат в едно страшно недоразумение и тя нямаше да го издържиш, тази болка би била много по-голяма – но ти сега започваш други въпроси. „Да, но други са живи, и въпреки това продължават да живеят и загиват по-късно и Бог не ги е взел.“ Това ти казвам, че не мога да разбера защо един оставя, други не, защото един е взел на 15 години, а друг на 75 години, защо един е умрял на 80 години и е вършил грехове до 80 год. възраст, а невинното дете го е взел на 20 години, не зная, едно зная, че ние носим нашата собствена отговорност и нека погледнем нашите собствени грешки и нека не съдим толкова лесно дори Божиите постъпки. Не знам дали си съгласен с това? Дали разбираш това? Не те упрекнах, че плачеш за детето си, някога Църквата каза ли ти, че се държиш странно, защото плачеш, понеже си загубила детенцето си или младия си съпруг? Разбира се, човек си и Бог страда заедно с тебе, но Бог подготвя определени неща, Божията любов не е такъв вид чувствителност, рев и сантименталности, а ти казва – „детето Ми, душата ти трябва да се спаси! И душата, конкретната, се спаси чрез това, което стана!“ Чрез болката, чрез болестта, чрез смъртта, така се е спасила тази душа. Разбери го веднъж завинаги.\nНие обаче се силим и говорим за Бога и сега като духовник, като свещеник зная, че в тази екскурзия, където ти казваш, че всичко е било невинно, хубаво и чисто и децата са отишли, не са били и толкова чисти, когато отишли там. Когато от конкретната група се върнали и станали три аборта, тоест защото се изненадваш за това, че са починали при катастрофа, а не се изненадваш за абортите, които стават? Защо не се изненадваш и да кажеш – бре, деца, направили сте каквото се направили, детенцето, което е влязло в утробата ти, защо го убиваш? Защо, то няма ли право на живот? Защо не говориш и за правата на това дете и се караш с Бога, а не с онези, които говорят и съгрешават, които вършат конкретните дела, за които е в нашата ръка да ги поправим? Ние не можем да контролираме Бога, но нашите дела можем и трябва да кажем – какво правиш детето ми, извършваш убийство! Разбра ли това? Вършиш убийство. Заченала си, забременяла си в твоето лекомислие, лудория, замаяност и опиянение, добре, роди детенцето си и го остави на стълбите на някоя църква и си тръгни. Дай му живот обаче. Смутове, трусове, наводнения, защо Бог ги допуска? Земетресения, рухнаха къщите. Ама кои къщи? Слушах една беседа на предишния Флорински митрополит Августин и се разтърсих. В нея той говореше за хулите и каза нещо, което не бях осъзнал. Той казва – разбрали ли сте, че вашите къщи са построени върху хули спрямо Христос и Света Богородица ден и нощ? Има ли къща, която да не е построена от хора, които са псували от часа, когато са започнали, докато построят къщата? Един майстор псува, плочкаджията ругае, водопроводчикът псува и хули, другият, когато загуби един болт, хули Христос, Света Богородица, светиите, друг майстор вижда, че асансьорът не върви добре и хули. Разбрали ли сте, че вашите домове не са построени с Божието благословение?\nВ един манастир извън Атина имало работници и един ден, както вървял, игуменът чул нещо, една псувня в манастира и се шокирал. И казал: в тази църква с отците ще се молим на Бога и ще служим на Света Богородица и Господа. И ти тук слагаш камъните и тухлите и хулиш? Тук, където аз ще славя Бога и искам Бог да ме благослови в това, което правя? Не. Или ще станеш какъвто трябва, или си тръгваш оттук!\nТвоята къща как е построена? Къщите ни как са построени? С Божието благословение? Призовавахме ли Христос? Или казвахме и вършехме други неща. Лъжа ли е това, че постоянно ругаят? Че в казармата псуват от сутрин до вечер? Ама всички го казват, в казармата не чуваш друго, освен хули срещу Христос и Света Богородица без причина. И след това казваме – „какво прави Бог? И Бог не ни е нужен.“ И животът ти не се променя чрез Бога. Обаче. Когато вложиш Христос в живота си, когато имахме Христос в нашия живот и като наш Управник във Византия – колкото години имахме Господа със смирение, уточнявам го, и със здрава връзка с Бога, беше рай на земята. Когато обаче във Византия влязоха егоизъм, пороци, неправда, алчност, разкош, тогава Бог реално оттегли благодатта Си и ти казва – „детето ми, не е това. Вярата в Мене не се разбира по този начин. Разбираш погрешно какво ще рече църковен живот.“ Бог отне благодатта Си и след това настъпи бедствие и катастрофа. Когато обаче човек има Христос в живота си, всичко е благословено и свято. Това не е заплаха, а предупреждение на Христос, Който ни казва истината. Той ти дава подбуда – „обичай Ме, имай хубава връзка с Мене и ще бъдеш благословен! Не Ме обичаш, Аз ще те обичам, но след като Ме молиш да Те оставя, те оставям.“ И когато Христос те остави, ще те поеме изкусителят и тогава всичко в живота ти ще рухне. Внимавай. Не е виновен Христос, че те предупреждава. Когато някой по телевизията ти каже, „знаеш ли това ядене е отровно, не го яж, не го яж, защото в млякото намерили меланин!“ ти не отиваш ли да му кажеш – благодаря, че ми го казахте! Отворихте ни очите. Е, и Бог това прави. Казва ти – „детето Ми, пробуди се! Имаш ли Ме в сърцето си? Животът ти ще върви добре. Презираш ли Ме? Е, не може животът ти да върви добре и не Аз съм виновен за това, а ти, който Ме уязвяваш, гониш, отхвърляш и поставяш накрая. В периферията. Не можеш да отидеш далеч от Мене, след като Аз съм Животът. След като Аз съм истината, след като Аз съм Светлината на света. Ти загасяш тази Светлина на света, отдалечаваш я и искаш да виждаш? Е, не става.“ Той казва – „който Ме последва, няма да ходи в мрак. Тоест важи и обратното. Който не Ме следва, ще ходи в мрак. Това правим ние, не е ли така? Христос ли е виновен? Христос казва – почитай баща си и майка си – и Старият Завет го казва – за да ти бъде добре в живота и да живееш дълги години. Ти не почиташ баща си и майка си. Един 18-годишен младеж умира, напускайки обаче дома си скаран с майка си и баща си, след като ги е наругал, счупил вратата, ударил баща си, казал им е – „не ме е грижа какво смятате да правите! Не исках да ме родите!“ – хули и караници, взема мотора и загива. Другите започват след това – „какви неправди има в света? Какво прави Бог?“ Ама забравяш, че тази заповед е ясна и ти казва – почиташ ли родителите си? Ще бъдеш благословен! Не ги почиташ, не ги ли уважаваш? Ще понесеш последствията. Нямаш благословение върху себе си. Има определени духовни закони в света. Колкото и да искаш и да казваш и да протестираш – тези закони съществуват. Това е ясно. Колко младежи през уикенда излизат да се забавляват без да се скарат преди това с родителите си? И майка им ги чака…. И плачейки и четейки и препрочитайки списания, чакайки детето си. Детето се връща и е минало през някаква перипетия. Възможно ли е това дете да бъде благословено? Доколкото е причинило на майка си такава горчивина, такава скръб, такива сълзи, такова възмущение. Казва ти, детенцето ми, казах ти го: или ще следваш Евангелието с добро или ще разбереш последиците на твоите дела и ще изпиташ болка, ще страдаш и ще се събудиш. Макар и на болничното легло, в сетния час, макар и две минути преди да издъхнеш, ще разбереш и ще кажеш – „Бог е бил прав, бре, детето ми! Прав е бил! Така е било! Затова да ти кажа нещо друго.\nИма хора, които воюват с Църквата, но казват: „аз се разбирам добре с Христос – дори с Христос не се разбираш добре. „Аз имам проблем със скандала, а не с Христос!“ Защо, с Христос се разбираш добре? Кой от тези, които говорят за скандалите, се разбира добре с Христос? Нима с Христос се разбират перфектно и само скандалите са ги подразнили? Тебе – исках да попитам еди-кой си журналист, и всеки един и политик, които говорят – те подразни скандалът, който стана, но казваш, че Христос е над всичко, ти ходиш ли на Църква? Кога отиде за последен път? Това искам да ми кажеш. Кога? Един човек ми изпрати имейл, в който имаше едно проучване, което било извършено сред всички политици от всички партии поименно, – попитали ги – кога ходихте за последен път на църква – и повечето отговаряли: никога или когато в парламентът се извършва Славословие или Водосвет, когато на 28 октомври ходим насила и по принуда; някои казвали – на младини, други – причастих се преди 15 години, друг никога не се причастявал, някакви невероятни неща. И тези хора сега управляват, отсъждат, вземат решения, коментират, вземат решения, тоест непросветлени хора, които тамян не са помирисвали, безпомощни, точно обратното на божествени, изобщо нямат Бога в себе си, атеисти, тези хора са без Бога, но доколкото си здрав, казваш това. Този журналист, който видях във връзка с детето и свалянето на иконата, той пращеше от здраве, когато говореше, млад, хубав, силен, „чувствам, че имам власт и говоря!“ Искам да го видя – но не от мъст, а просто говорим и не се правим на умни – в часа на смъртта ни, който ще дойде за всички, виждали ли сте човек да издъхва? Това имах да ти кажа, виждали ли си човек да издъхва, а? Там да видиш и да направиш заключенията. Върви там да видиш. Всички тези, които говорят и имат високомерно изражение, говорят, обвиняват, осмиват и воюват, в онзи час – „към хората обръща човек очи бездейно и умолява“ – се казва в последованието на опелото- душата на този човек в този час търси помощ и не намира, защото тогава вижда, че всичко това, което е осмивал, е много истинно и че Христос, Когото е презирал, не е за презиране, а за обожаване и любов, за подкрепа, за опрощение на греховете – и Света Богородица, която осмиваше и хулеше и ругаеше, е тази, която би те спасила и отвела в рая без да минеш през мъчения, терзания и всички тези демони. И това те го осмиват. Когато беше жив, по телевизията, го осмиваше. Когато обаче умреш, ще има такава нужда.\nНай-истинният час не е часът, в който правим предавания по каналите, а часът на болката, най-автентичният и истинен час в живота ни, където не изтъкваме претексти и лъжи, часът на болката и най-силната болка е смъртта, там си истинен. Затова, искам да те видя, г-н безочлив журналисте и силни и всесилни в безкрайното ти безсилие, да те видя в онзи миг и дано да съм до тебе да ти прочета опростителната молитва, ако пожелаеш, и сигурно ще пожелаеш, няма човек, който да умира и да не иска да се покае, защото вижда истината.\nПиташ – „защо Христос мълчи?“ Защото е смирен, това е страшно. Във всички тези неща, които говорим, Христос не казва нищо, а мълчи. Сега това, което казвам, не става, но представи си – постави се малко на мястото на Христос –да те обвиняват, да те хулят, да те коментират, да ти свалят иконата от класа, докато ти си там, за да ги благославяш, а не за да правиш нещо лошо. Там си, за да просветляваш децата, за да преодолеят своята дислексия, да пишат добре, да имат мир в сърцето, тоест казваме как Христос се чувства, не какво ние казваме, умниците, и Христос мълчи и казва – „Аз съм се научил, от Кръста съм се научил и чакам. Още съм разпнат и проявявам търпение. Чакам кога ще Ме повикате.“ Дано Бог ни просветли и просветли учителите, от които повечето са непросветлени и атеисти, да поемат децата. Другият обаче ще ти каже: „аз имам право, пише го в новите закони –– аз съм будист, господине, не говоря за Христос.“\nСещам се за един случай преди време в Атина в (преградието) Агиа Параскеви, имало една преподавателка с индуистки убеждения, която по време на часа хипнотизирала децата, които се чувствали много странно. Те ходили на църква и казали това на техния катехизатор, а той им отвърнал:\n- Деца, ще казвате молитвата „Господи Иисусе Христе, помилуй ме!“ Когато преподава урок, няма да внимавате в това какво ви говори, а ще казвате молитвата „Господи Иисусе Христе, помилуй нас! Ела да победиш!“\nДецата направили това и внезапно й станало нещо и казала:\n- Какво става тук деца, деца, някой от вас ми пречи!\nДецата, които се молели, в същото време се радвали, защото виждали, че молитвата има ефект и продължавали да се молят. Преподавателката пребледняла, почервеняла и накрая възнегодувала. След като родителите разбрали, че прави нещо, те отишли, оплакали се и тя била уволнена. Тогава. Сега няма да изгонят един такъв преподавател, защото е защитен от закона, който говори за религиозна свобода, за религиозна толерантност. И затова ти казват, че вероучението в бъдеще няма да бъде вероучение, а ще бъде религиознание. Бре, деца, въпросът не е да има вероучение, за да сме доволни, нито свещениците, нито Църквата; не го правим, за да не загубим нашите права. Бре, хора, идва смъртта за всички нас, как ще победим смъртта? Нужно ли е да се караме? Затова ли говорим за Христос? Тоест искам да наложа Христос, за да кажа – е, най-накрая ти наложих Христос!\nАма и ти имаш нужда от Христос. Кога ще се покаем, кога ще разберем безумиците, които правим и говорим? И тези, които воюват с Църквата, но и ние, които държим Христос, да покажем на хората, че държим не един Христос, Който искаме да наложим, а Христос, Който за съжаление дори ние не Го живеем както трябва. Тоест ние, свещениците, богословите, Църквата, вярващите, не сме истинни, но искаме да станем такива. Имаме нужда от Христос и идваме при теб да ти говорим за Христос не като властимащи и важни, а като грешни. Как ще победим тлението? Нашите изкушения? Самотата? Унинието? Болката? Болестта? Как? Кой е този начин? Платон! Ще ми кажеш отново? Ама Платон, приятелю мой, обикнал Христос! Когато древните познали Христос, те Го обикнали и всички тези хора се променили. Тук има хора, които се променят и стават християни, а ние сме християни и нима ще се променим да станем атеисти и объркани, философи и езичници? Бре, деца, нуждаем се от голямо просветление!\nНека Бог ни дари покаяние, смирение и просветление и да простите на мене, защото не съм съдник на никого, на себе си трябва да бъда и да се осъждам за това, което правя и не правя. Ала, ала – Господи, помилуй всички нас и ни прости, просветли ни и не оставяй никой от нас да погине нито сега, нито в бъдещия век, а да бъдем с Тебе, Господи, и каквито глупости правим, прости ни, приеми като детски бели това, което правим в живота. Какво очакваш от нас, Господи? Грешки правим постоянно. Господи Иисусе Христе, помилуй всички нас!\nВървим от зле към по зле Как да ходя на църква? Християните на комфорта Котва на небето Лудостта на нашето време\nTags: архим. Андрей (Конанос), Божият промисъл, духа на времето\nХристос вика грешната душа при себе си\nНоември 2, 2016 in Беседи, Начална страница\nЗащо, човече, ти Ме остави?\nЗащо си се отвърнал от Мен, Който толкова те обикнах?\nЗащо пак си отишъл при моя враг?\nСпомни си, че Аз заради тебе слязох от небето.\nСпомни си, че заради тебе Аз приех тяло.\nСпомни си, че заради тебе Аз се родих от Дева.\nСпомни си, че заради теб Аз станах детенце.\nСпомни си, че заради теб Аз се смирих.\nСпомни си, че заради тебе Аз обеднях.\nСпомни си, че заради тебе Аз живях на земята.\nСпомни си, че заради тебе Аз претърпях гонение.\nСпомни си, че заради тебе Аз приех зли думи,укори, поругание, безчестие, рани, заплюване, плесници, присмехи и тежки страдания.\nСпомни си, че аз заради тебе бях причислен към злодейци.\nСпомни си, че заради теб Аз с укорна смърт умрях.\nСпомни си, че заради тебе Аз бях погребан.\nАз слязох от небето, за да възкача тебе на небето.\nАз се смирих – тебе да въздигна.\nАз осиромашех – тебе да обогатя.\nАз бях безчестен – тебе да прославя.\nАз бях ранен – тебе да изцеря.\nАз умрях – тебе да съживя.\nТи съгреши, а Аз взех върху си твоя грях.\nТи си виновен,а Аз приех мъчение.\nТи си длъжник, а Аз ти изплатих дълга.\nТи си осъден на смърт, а заради тебе Аз умрях.\nНо към това Ме поведе Моята любов и Моята милост; защото Аз не можах да търпя – ти да страдаш в такава злочестина.\nИ тъй, тази ли Моя любов ти пренебрегваш?\nНаместо любов – с oмраза ли Ми отплащаш?\nНаместо да обичаш Мене, греха ли обичаш?\nНаместо да служиш на Мене, на страстите ли робуваш?\nAла що намери ти в Мене достойно за отвращение, че не искаш да дойдеш при Мене?\nАко желаеш добро, всяко добро е у Мене.\nАко желаеш блаженство, всяко блаженство е у Мене.\nАко желаеш красота, кой е по-красив от Мене?\nИли желаеш благородство? Но кой е по-благороден от Сина Божий и Сина на Дева?\nИли висота желаеш? Но кой е по-висок от Царя на небето?\nИли желаеш слава? Но кой е по-славен от Мене?\nИли богатство желаеш? Но у Мене е всяко богатство.\nАко желаеш мъдрост, Аз съм Божията премъдрост.\nПриятелство ли желаеш? Но кой е по-любезен и по-любящ от Мене, Който положих душата Си за всички?\nИли помощ търсиш? Но кой друг ще ти помогне освен Аз?\nИли търсиш лекар? Но кой друг ще те излекува, освен Аз?\nИли веселба търсиш? Но кой друг ще те развесели, освен Аз?\nИли утеха в скръбта си търсиш? Но кой друг ще те утеши, освен Аз?\nАко търсиш почивка, у Мене ще намериш почивка на душата си.\nАко търсиш мир, Аз съм душевният мир.\nАко търсиш живота, у Мене е изворът на живота.\nАко търсиш светлина, Аз съм светлината на света.\nАко търсиш истина, Аз съм истината. Ако търсиш път, Аз съм пътят.\nАко търсиш водач към небето, Аз съм верният водач.\nИ така, защо не искаш да дойдеш при Мене?\nНе се осмеляваш да пристъпиш ли? Но при кого другиго има по-лесен достъп?\nИли се страхуваш да се приближиш ли? Но кому, ако е поискал с вяра, съм отказал?\nОт греховете си ли се боиш? Но аз заради грешниците умрях.\nИли те смущава туй, че твоите грехове са много и големи? Но моето милосърдие е още по-голямо!\n„Дойдете при Мене всички, отрудени и обременени, и аз ще ви успокоя!“ – Мат.11 : 28\nИз книгата „Райска врата“ на св. Тихон Задонски\nДуховни опасности Стремейки се към щастие, хората попадат в капана на дявола Спомени за стареца Тихон За коварната страст, която може да те побърка Беседа за страстите\nTags: Божият промисъл, борба със страстите\nСептември 9, 2015 in Начална страница, Отечески съвети\nПревод от руски: Православие ру\nСлава Богу! Чукай на Божиите двери като възпитан човек, с молба и доверие Ти също имаш нужда от Христос! Дивно е Твоето всемогъщество, Господи! Нали няма да кажеш на никого онова, което ще ти открия\nАприл 3, 2015 in Начална страница, Отечески съвети\nСлава Богу! Слава Богу! Слава Богу! За всичко, което виждам в себе си, във всички, във всичко – слава Богу!\nА какво виждам в себе си? – Виждам грях, непрестанен грях: виждам непрестанно нарушаване на пресветите заповеди на Бога, моя Създател и Изкупител. И моят Бог вижда греховете ми, вижда ги всичките, вижда безчислеността им. Когато аз, човекът, същество ограничено, по немощ подобно на трева и на полски цвят, погледна по-чисто към греховете си, те пораждат у мен ужас и с количеството, и с качеството си. А какви са те пред очите на Бога, всесветия, всесъвършения?\nИ досега Бог дълготърпеливо гледа към моите препъвания! И досега не ме предава на гибел, отдавна заслужена и призовавана! Не се разтваря под мен земята, не поглъща престъпника, който тегне върху нея! Небето не спуска своя пламък, не подпалва с него нарушителя на небесните повели! Не излизат водите от своите хранилища, не се устремяват към грешника, грешащ явно пред цялата твар, не го отнасят, не го погребват в дълбините на тъмните пропасти! Адът бива възпиран: не му се дава жертвата, която той справедливо изисква, на която има неоспоримо право!\nБлагоговейно и със страх гледам към Бога, гледащ към греховете ми, виждащ ги по-ясно, отколкото ги вижда съвестта ми. Неговото чудно дълготърпение ме довежда до удивление, до недоумение: благодаря, славословя тази непостижима Благост. Мислите ми се губят в мен; целият съм обзет от благодарение и славословие: благодарението и славословието ме обземат изцяло, налагат благоговейно мълчание на ума и сърцето. Мога да чувствам, да мисля, да произнасям с език само едно: слава Богу!\nНакъде се носиш още, мисъл моя? Гледай неотклонно към греховете ми, възбуждай в мен ридание за тях: нужно ми е очистване с горчив плач, умиване с непрестанни сълзи. Не чува, лети – неудържима – застава на необятна висота! Полетът й е подобен на бяг на мълния, когато мълнията докосва за един миг двата края на небосклона. И застана мисълта ми на висотата на духовното съзерцание, гледа оттам към необикновена, преобширна гледка, към преживописна, силно поразителна картина. Пред нея е целият свят, всички времена от създаването до свършека на света, всички събития в света; и минали, и сегашни, и бъдещи; пред нея са съдбите на всички хора до най-малката подробност; над времената, обществените събития и частните съдби се вижда Бог, Творецът на всички твари и безпределният им Владика, всичко виждащ, всички управляващ, на всичко предопределящ свои цели, даващ свое предназначение.\nБог позволява на човека да бъде зрител на Своето управление. Но причините за съдбите, принципите на Божиите повеления, са познати само на Бога: Кой е познал ума на Господа? Или кой Му е бил съветник? (Рим. 11:34). И това, че на човека му се позволява да бъде зрител на Бога в Неговия промисъл, в Неговото управление на творението, в съдбите Му, е превелико благо за човека, от което произтича изобилна душевна полза за него.\nГледането на Твореца и Господа на всички видими и невидими създания облича зрителя със свръхестествена сила: с това гледане е съединено признаването на неограничената власт на всемогъщия Цар на творението над творението. Космите на главата ни, косми – толкова нищожни според немощното мнение на човеците, са преброени при тази неограничена, всеобхватна Премъдрост и се пазят от Нея (Мат. 10:30; Лук. 21:18). Още повече, без да даде Тя знак с ръката Си, не може да се случи никакво събитие, никакъв обрат в човешкия живот. Християнинът, гледащ неотклонно към Божия промисъл, запазва и сред най-ужасните злополуки постоянно мъжество и непоколебима твърдост. Той казва заедно със светия Псалмопевец и Пророк: Винаги виждах пред себе си Господа, защото Той е от дясната ми страна; няма да се поклатя (Пс. 15:8). Господ ми е помощник: не ще се уплаша от никакви беди, не ще се предам на униние, не ще потъна в дълбокото море на скръбта. За всичко – слава Богу!\nЧрез виждането на Божия промисъл се внушава безпределна покорност към Бога. Заобиколят ли отвсякъде Божия раб различни и многообразни скърби, той утешава нараненото си сърце така: „Бог вижда всичко това. Ако по причини, известни на Него, Премъдрия, скърбите биха ми били неполезни и ненужни, то Той, Всемогъщият, би ги предотвратил. Но Той не ги предотвратява: следователно има Негова всесвята воля за това, те да ме угнетяват. Скъпоценна е за мен тази воля, по-скъпоценна от живота! За създанието е по-добре да умре, отколкото да отхвърли волята на Създателя! В тази воля е истинският живот! Който умира заради изпълняването на Божията воля, той влиза в по-голямо развитие на живота. За всичко – слава Богу!”\nОт виждането на Божия промисъл в душата се образуват дълбока кротост и неизменна любов към ближния, които никакви ветрове не могат да разтревожат и възмутят. За такава душа няма оскърбления, няма обиди, няма злодеяния: цялото творение действа по повеление или допущение на Твореца; творението е само сляп инструмент. В такава душа се чува глас на смирение, обвиняващ я в безчислени съгрешения, оправдаващ ближните като инструменти на правосъдния промисъл. Отрадно се чува този глас сред страданията, носи спокойствие, утешение. Тихо мълви: „Ще приема заслуженото според делата си. По-добре да пострадам в кратковременния живот, отколкото вечно да страдам във вечните мъки на ада. Греховете ми не могат да останат ненаказани: Божието правосъдие изисква това. В това, че те биват наказвани в кратковременния живот, виждам неизказано Божие милосърдие.” Слава Богу!\nВиждането на Божия промисъл пази, увеличава вярата в Бога. Виждащият невидимата всемогъща ръка – управителка на света, пребивава несмутен при страшните бури, разлюляващи житейското море: той вярва, че общественият живот, кормилото на Църквата, съдбата на всеки човек се държат от всемогъщата и премъдра десница на Бога. Гледайки свирепите вълни, страшните бури, мрачните облаци, той се задоволява и умиротворява себе си с мисълта, че Бог вижда случващото се. На човека, който е слабо създание, му подхожда тиха, смирена покорност, само благоговейно познание, съзерцание на Божиите съдби. Всичко да се насочва по предначертаните му пътища, към определените Свише цели! За всичко – слава Богу!\nПред виждането на Божествения промисъл не устояват не само временните скърби, но и тези, които очакват човека при влизането му във вечността, зад предела на гроба. Притъпява ги и ги унищожава благодатното утешение, винаги слизащо в душата, отрекла се от себе си заради покорността към Бога. При самоотричане, при преданост към Божията воля и самата смърт не е страшна: верният Христов раб предава душата си и вечната си участ в ръцете на Христа, предава ги с твърда вяра в Христа, с непоколебима надежда в Неговата благост и сила. Когато душата се раздели с тялото и отхвърлените ангели дръзко и нагло пристъпят към нея, тя със своето самоотричане ще порази, ще обърне в бягство мрачните и злобни ангели. „Вземете ме, вземете ме – мъжествено ще им каже тя, – хвърлете ме в бездната на мрака и пламъка, хвърлете ме в бездната на ада, ако за това има воля на моя Бог, ако Той е взел такова решение за мен: по-лесно е да се лиша от сладостите на рая, по-леко е да понасям пламъка на ада, отколкото да наруша волята, решението на великия Бог. На Него съм се отдала и се отдавам! Той, а не вие, е Съдията на моите немощи и съгрешения! Вие, и при безумното ви непокорство, сте само изпълнители на Неговите решения.” Ще се разтреперят, ще изпаднат в недоумение слугите на светоуправника, като видят мъжественото самоотричане, кротката, пълна преданост на Божията воля! Като са отхвърлили тази блажена покорност, от светли и благи Ангели те са станали тъмни и всезлобни демони. Те ще отстъпят със срам, а душата безпрепятствено ще насочи шествието си натам, където е съкровището й – Бог1. Там тя ще гледа лице в лице виждания тук чрез вяра в Неговия промисъл и вечно ще възглася: Слава Богу!\nСлава Богу! Могъщи слова! По време на скръбни обстоятелства, когато помисли на съмнение, малодушие, неудоволствие, ропот заобиколят, обкръжат сърцето, трябва да принудим себе си към често, бавно, внимателно повтаряне на думите: Слава Богу! Който с простота на сърцето повярва на предлагания тук съвет и при нужда го изпита на практика, той ще види чудната сила на славословието на Бога; ще се възрадва за придобиването на това толкова полезно, ново знание, ще се възрадва за придобиването на толкова мощно и удобно оръжие против мислените врагове. Само от звука на тези думи, произнасяни при натрупване на мрачни помисли на печал и униние, само от звука на тези думи, произнасяни с принуждение, сякаш само с уста, сякаш само във въздуха, въздушните князе се разтреперват и се обръщат в бягство; всички мрачни помисли биват пометени като прах от силен вятър; досадата и скуката отстъпват от душата; при нея идват и се настаняват вътре в нея лекота, спокойствие, мир, утешение, радост. Слава Богу!\nСлава Богу! Тържествени слова! Слова, провъзгласяващи победа! Слова – веселие за всички верни раби на Бога, страх и поражение за всички Негови врагове, съкрушение на оръжието им. Това оръжие е грехът; това оръжие е плътският разум, падналата човешка мъдрост. Тя е възникнала от падението, има за своя начална причина греха, отхвърлена е от Бога, постоянно враждува против Бога, постоянно бива отхвърляна от Бога. При наранения от скръб напразно ще се съберат всички мъдреци на земята; напразно ще го лекуват с лекарствата на красноречието и философията; напразен е трудът на самия страдащ, ако той поиска да разплете сложнооплетената мрежа на скръбта чрез усилията на собствения разум. Много често, почти винаги разумът напълно се губи в тази сложнооплетена мрежа! Често вижда себе си объркан, затворен от всички страни! Често избавлението, самото утешение изглеждат вече невъзможни! И мнозина загиват под непоносимия гнет на жестоката печал, загиват от смъртоносна рана, скръбна рана, като не намират на земята никакво средство, достатъчно силно, за да излекува тази рана. Земната мъдрост се е явила с всичките си средства: всички са се оказали безсилни, нищожни. Пренебрегни, превъзлюбени брате, отхвърлената от Бога! Сложи настрана всички оръжия на твоя разум! Приеми оръжието, което ти се дава от безумието на Христовата проповед. Човешката мъдрост насмешливо се усмихва, щом види оръжието, предлагано от вярата; падналият разум, поради свойството си да враждува против Бога не ще се забави да представи най-умни възражения, пълни с образован скептицизъм и ирония. Не обръщай никакво внимание на тях, на отхвърлените от Бога, на Божиите врагове. В скръбта си почни да произнасяш от душа, да повтаряш – без каквото и да е размишление – думите: слава Богу! Ще видиш знамение, ще видиш чудо: тези думи ще прогонят скръбта, ще призоват в сърцето утешение, ще направят това, което не можаха да направят разумът на разумните и мъдростта на мъдрите на земята. Ще се посрамят, ще се посрамят този разум, тази мъдрост, а ти, избавен, изцелен, вярващ с жива вяра, доказана ти в самия теб, ще отправяш слава Богу!\nСлава Богу! Мнозина от Божиите угодници са обичали често да повтарят тези думи: те са вкусили скритата в тях сила. Свети Йоан Златоуст, когато беседвал с духовни приятели и братя за някакви обстоятелства, особено – за скръбни, за основен камък, за основен догмат на беседата, винаги поставял думите: слава Богу за всичко! По навика си, съхранен от църковната история за по-късните поколения, той, удряйки с втория пръст на дясната ръка по разперената длан на лявата2, винаги започвал речта си с думите: Слава Богу за всичко!\nБратя! Да се приучим и ние към често славословие на Бога; да прибягваме към това оръжие при скърбите ни; чрез непрестанното славословие на Бога да отблъснем, да потъпчем нашите невидими противници, особено – онези от тях, които се стараят да ни повалят чрез печал, малодушие, ропот, отчаяние. Да очистваме себе си със сълзи, молитва, четене на Свещеното Писание и Отеческите писания, за да станем зрители на Божия промисъл, всичко виждащ, всичко владеещ, всичко управляващ, всичко насочващ по неизследимите Си съдби към цели, известни само на Бога. Като станем зрители на Божественото управление, с благоговение, нерушим сърдечен мир, с пълна покорност и твърда вяра да се удивляваме на величието на непостижимия Бог, да Му отправяме слава сега и във вечните векове.\nДостойно и праведно е съзнанието непрестанно да славослови Теб, Бога – Създател, който си ни извел в битие от нищо само поради безкрайната Си и непостижима благост, украсил си ни с красотата, със славата на Твоя образ и подобие, въвел си ни в блаженство и наслаждение на рая, за които не е бил определен край.\nС какво сме се отплатили на Благодетеля? Какво е принесла в благодарност към Създателя пръстта, оживена от Него?\nСъгласихме се с Твоя враг, с ангела, разбунтувал се против Бога, с началника на злото. Вслушахме се в думите на хула против Благодетеля: решихме да заподозрем в завист нашия Създател, всесъвършената Благост.\nУви, какво помрачение! Уви, какво падение на ума! От висотата на боговиждането и богословието нашият род в лицето на праотеца ни за един миг пропада в пропастта на вечната смърт…\nПървоначално паднал сатаната; светлият Ангел станал тъмен демон: като нямал тяло, той съгрешил с ум и с дума. Вместо с непорочно веселие с другите свети Ангели да славослови Бога – Благодетел, той възлюбил богохулството. Едва заченал мрачната, смъртоносна мисъл, едва я осъществил чрез гибелна дума, подобна на най-силна отрова, когато потъмнял, изменил се, свлякъл се с неизказана бързина от високия Едем на земята. За бързината на падението му Предвечното Слово свидетелства: Видях - казва То – сатаната, как падна от небето като светкавица (Лук. 10:18).\nСъщо толкова бързо било и падението на човека, който последвал падналия ангел и започнал своето падение с приемането на тъмна, богохулна мисъл, след която последвало нарушаване на Божията заповед. Това нарушаване вече било предшествано от прикрито презрение, отхвърляне на Бога.\nУви, какво ослепяване! Какво страшно съгрешение! Какво страшно падение! Пред това съгрешение, пред това падение наказанията: изгонването от рая, припечелването на насъщния хляб с пот на лицето, болките при раждане, връщането в земята, от която Творецът е взел тялото ни – са нищожни.\nНо какво правиш Ти, безмерна Благост? С какво се отплащаш Ти за нашата отплата, с която Ти се отплатихме за първите Ти благодеяния? С какво се отплащаш за непослушанието към Теб, за неверието в Теб, за приемането на ужасната хула против Теб – против Теб, Който си Самата Благост, Самото Съвършенство?\nОтплащаш се с нови благодеяния, по-големи от първите. С едното от Божествените Си Лица ще приемеш човечество; ще приемеш, освен греха, всичките ни немощи, които са се прилепили към човешкото естество след падението му. Явяваш се пред очите ни, като си прикрил непоносимата слава на Божеството с човешка плът; бидейки Слово Божие, Ти ни говориш словото Божие чрез звуците на човешкото слово. Силата Ти е сила на Бог. Кротостта Ти – кротост на агне. Името Ти – име на човек. Това всесвято Име движи небето и земята. Колко утешително и величествено звучи името Ти! Когато влиза в слуха, когато излиза от устата, то влиза и излиза като безценно съкровище, като безценна перла! Иисус Христос! Ти си Господ на човеците и човек. Колко чудно и изящно си съединил Божеството с човечеството! Колко чудно действаш! Ти си Бог и човек! Ти си Господар и слуга (Лук. 14:17. Обяснение на блажени Теофилакт). Ти си Жрец и Жертва! Ти си Спасител и идващият безпристрастен Съдия на вселената! И изцеляваш всички недъзи! И посещаваш, приемаш грешниците! И възкресяваш мъртви! И повеляваш на водите на морето, на ветровете на небето! И чудно израстват житните растения в ръцете Ти, дават хилядократна реколта – биват засети, ожънати, опечени, преломени в едно и също време, в един миг! И гладуваш, за да избавиш нас от глад! И жадуваш, за да бъде утолена нашата жажда! И странстваш из страната на нашето изгнаничество, като си създаваш труд, за да ни върнеш загубеното от нас спокойно, изпълнено със сладости небесно отечество! И проливаш потта Си в Гетсиманската градина, за да престанем ние да проливаме потта си в припечел в ането на хляб за стомаха, да се научим да я проливаме в молитви за достойно причастяване с небесния хляб. Израсналите за нас от проклетата земя тръни Ти прие върху главата Си; Ти увенча, изпонарани с тръни пресвятата Си глава! Лишихме се от райското дърво на живота и от неговия плод, даващ безсмъртие на вкусилите от него; Ти, като се разпростря на кръстното дърво, стана за нас плод, даряващ вечен живот на Своите причастници. И плодът на живота, и дървото на живота се явиха на земята, в страната на нашето изгнаничество. Този плод и това дърво са по-превъзходни от райските; онези са давали безсмъртие, а тези дават безсмъртие и Божество, Чрез Твоите страдания Ти изля сладост в нашите страдания. Ние отхвърляме земните наслаждения, избираме за свой жребий страданията, само и само да станем причастници на Твоята сладост! Тя като предвкусване на вечния живот е по-сладостна и по-скъпоценна от временния живот! Ти заспа смъртен сън, който не може да удържи във вечно заспиване Теб – Бога! Ти възкръсна и ни дари събуждане от този сън, от жестокия смъртен сън, дари ни блаженото и славно възкресение! Ти възнесе обновеното ни естество на небето, настани го отдясно на предвечния, съвечен на Теб Твой отец! Ти направи Твоя Отец и наш Отец! Ти ни отвори пътя към небето! Ти ни приготви жилища на небето! Ти ръководиш към тях, приемаш, упокояваш, утешаваш в тях всички отрудени земни странници, които са вярвали в Теб, призовавали са святото Ти име, изпълнявали са светите Ти заповеди, православно и благочестиво са Ти служили, носили са кръста Ти и са пили чашата Ти мъжествено, с благодарение към Теб, със славословие на Теб!\nСлава на Теб, Създателю на несъществувалите! Слава на Теб, Изкупителю и Спасителю на падналите и погиналите! Слава на Теб, Боже и Господи наш! Дари ни и на земята, и на небето да славословим, да благославяме, да възхваляваме благостта Ти! Дари ни с открито лице да гледаме страшната, непристъпна, великолепна Твоя Слава, вечно да Я гледаме, да се покланяме и да блаженстваме в Нея. Амин.\n1) Преп. Йоан Карпатски, гл. 25. Добротолюбие, т. 4 (на руски език).\n2) Histoire du Christianisme par Fleuni. Liv. 21, chap. 19.\nИзточник: Свети Игнатий Брянчанинов, Творения, том 1, АСКЕТИЧНИ ОПИТИ – част 1\nЗа евангелските блаженства Солта губи силата си Свети Игнатий Брянчанинов за търпението на скърбите и изкушенията Ти също имаш нужда от Христос! Дивно е Твоето всемогъщество, Господи!\nTags: Божият промисъл, св. Игнатий Брянчанинов\nЧукай на Божиите двери като възпитан човек, с молба и доверие\nМарт 25, 2015 in Начална страница, Отечески съвети\nДълги години ме безпокоеше един чисто личен проблем. И тъй като нямах решение, аз не преставах да питам за него стареца. Всеки път, когато се срещахме, даже и за малко, ние говорехме за това.\nОтец Порфирий, разбира се, всеки път, когато засягахме вълнуващата ме тема, се стараеше да ме успокои. Едновременно с това той даваше свои собствени обяснения, и даже оправдания, за многото препятствия, които обезсмисляха всичките ми усилия за разрешаването на този проблем.\nАз обаче не се съгласявах с тези оправдаващи обстоятелства, т.е. те не ме удовлетворяваха. Резултат от нашите разногласия бяха дългите беседи относно моя неразрешен проблем. Независимо от сериозните и очевидни доводи на отец Порфирий аз не само не се съгласявах с него, но, напротив, имах дързостта да му възразявам: „Отче, колкото и да ме уговаряте, аз няма да се съглася с вас.”\nТова много опечаляваше стареца, но това не значи, че аз не се опечалявах по-малко от него. Напротив, аз мога съвсем отговорно да кажа, че на моменти стигах до отчаяние. И това беше оправдано: аз имах голям личен проблем, разрешението на който ми се струваше съвършено невъзможно.\nОтец Порфирий, изпълнен с Божествената благодат, виждаше моето отчаяние, но той виждаше и моя настойчив стремеж към разрешение на проблема, при което (без да преувеличавам) в мен се появи даже някаква настойчивост, нещо, което преди го нямаше. Т.е. аз достигнах до това, вече да не моля Бога за решение на моя проблем, а изисквах от Него това. Едновременно с това исках от Него и обяснение… защо Той се бави. Безусловно на вас това ще ви се стори странно, безразсъдно. И за съжаление това беше така.\nСтарецът, отчитайки всичко това, и преди всичко моите неразумни изисквания, искаше да ме вразуми и върне в правия път. И той ми предложи заедно да се разходим в гората, за да се „разтъпчем”, както той каза, намеквайки за това, че през голяма част от времето на него му се налагаше да води заседнал начин на живот. Но както се оказа, това не беше цел на нашата разходка, или в крайна сметка – не само това. Вървейки между боровете, той говореше за величието на Бога, за което свидетелства и самата природа, всичко – от малките храсти до огромните дървета.\n– Ти можеш ли да ми кажеш колко игли има на този бор? – попита той, показвайки стоящото пред нас дърво.\n– Да, милиони, но аз искам да знам колко са по-точно.\n– За да ви кажа точно, трябва да ги преброя.\n– Ти никога няма да можеш да ги преброиш, даже ако загубиш за това целия си живот. Не само поради това, че те са непреброими, те са милиони, както ти правилно забеляза, но и защото тяхното количество постоянно се променя. Разбери това, че ти и аз никога няма да можем да узнаем това, а Бог знае, на Него не Му се налага да седи и да брои, както ние бихме постъпили в дадения случай. На Него Му е известен броят на иглите не само на този бор, но и на всяко друго дърво, колкото голямо или малко да е то. Но най-важното, Той следи и се грижи за листата-иглички от тяхното раждане, до тяхната смърт. Той знае даже кога коя игличка ще падне на земята. На Него Му е известно и количеството на космите на твоята глава, на моята, и на главите на всички хора. От Него не се скрива падането на нито един косъм, още повече че нито един косъм не пада без Неговото съизволение.\nАко на Бог са известни такива маловажни детайли – продължи старецът – като количеството листа на дърветата и броят на космите на главата на всеки човек, още повече ако Той се грижи за всички тях, то възможно ли е на Него да не Му е известен твоят проблем и да остане равнодушен? Разбира се, не! Хиляди пъти не! Следователно за какво говори това?\n- Не зная. Вие, отче, ми разтълкувайте това?\n- Защо трябва да ти обяснявам? Защо ти самичък не помислиш върху това и не си направиш изводи? Ти си учен човек, син си на свещеник, израснал си в Църквата, твоят баща отец Йоан е свят човек, всеки ден те е учил на нашата свята вяра, ти си прочел много книги, толкова много години ти си мое духовно чедо, и на тебе не ти е ясно какво може да означава това, че Господ отказва да ни даде това, за което ние го молим?\n– Послушай ме. Когато Бог не удовлетворява нашата настойчива молба, това означава, че или Той не ни дава това, за което молим, имайки предвид нашата собствена полза, или ние не знаем как и кога трябва да Го молим. Случва се и така, че едновременно може да е и едното, и другото.\nЩо се касае за първия случай, то никой не знае защо става така. Непостижими са пътищата Господни! И тук аз ще млъкна.\nЩо се касае за втория случай, за него мога да ти говоря много.\nКогато молим за нещо Бога, ние сме длъжни да го правим без натрапчивост, да не казваме: „Искам това да стане веднага.” Такова наше поведение е не само недопустимо, но е и израз на голяма непочтителност към нашия Творец. Какъв си ти, или ако искаш – кой съм аз, за да искам каквото и да е от Бога, и още повече да Му поставям определени срокове?\n– Но, отче, първо, моите молби не бяха изисквания, а второ, аз не съм говорил за срок. Вие знаете прекрасно това. Решението на моя въпрос се забави…\n– Това и ти обяснявам – причината, поради която разрешението на твоя проблем се бави. Когато ние искаме да помолим Бога за каквото и да е, трябва да се обръщаме кротко с молитва към Него. Ако видим, че Той не изпълнява нашата молба, трябва да престанем да Го безпокоим. Колкото по-настойчиво молим за нещо, толкова повече то се отдалечава от нас. Затова трябва да престанем да се молим. И когато ние сме вече забравили за своята молба, тя ще се изпълни, и ние даже няма да забележим как ще стане това. Защото Бог не забравя нищо. Той е приел нашата молба, пази я, и когато счете, че й е дошло времето, ще я изпълни.\nЗатова не трябва да настояваме за нашите молби, молейки Бога за тяхното изпълнение, да направи Той така, както искаме, и тогава, когато ние искаме. Настойчивостта в тези случаи е противопоказна. Вместо полза това ще ни донесе само вреда. А когато настойчивостта е съпроводена с инат, когато човек е настроен решително да не отстъпва от своето искане, както е например в твоя случай, тогава може да се очаква всичко друго, но не и положителни резултати. Въобще, дете мое, аз искам ти да разбереш, че ние не трябва да настояваме, опитвайки се да променим Божията воля, защото ние така искаме, и още повече, това го искаме веднага. Когато искаме да достигнем нещо, трябва да се стремим към него, но все пак трябва да оставяме всичко на волята Божия. В противен случай, колкото повече се стремим да достигнем желаното, толкова повече то се отдалечава от нас. Това е подобно на нашата сянка. Колкото и бързо да бягаш, ти никога няма да я догониш. Защото колкото си бърз, толкова по-бързо тя ще бяга пред тебе.\nТи разбра ли, чедо мое, това, което ти разказах относно настойчивостта?\n– Разбрах, отче, но не мога да се съглася с Вас…\n– Тогава аз ще ти дам друг пример и ти ще се съгласиш с мен.\nВземи стомна с тясно гърло, в което едва можеш да вкараш ръката си. Пъхни своята ръка, свий я в юмрук и се опитай да я изкараш навън. Колкото и да се стараеш, това няма да ти се отдаде. Ти може да се опитваш настойчиво да изкараш ръката си цял ден, месец, години. Но всичко ще е напразно. Обаче само като разтвориш юмрука си, веднага ще можеш със същата лекота да я изкараш, с каквато и си я вкарал в стомната. Същото е и с твоя проблем. Колкото по-настойчиво се опитваш да намериш неговото решение, толкова то се отдалечава от теб. Запомни следното. Ако искаш да решиш своя проблем, то спри да настояваш за бързото му решение. На Бога са известни твоите трудности. Ти изложи пред Него своята молба и Той ще вземе решение. Спокойно, с вяра очаквай от Него отговор. Ако постъпиш така, то решението ще бъде положително. Ако обаче продължаваш да настояваш, както сега правиш, тогава резултатът ще бъде отрицателен. Аз те съветвам да спреш да се занимаваш със своя проблем, ако искаш с неговото решение да се заеме Бог.\n– А какво ще кажеш, отче, за думите: „Искайте, и ще ви се даде… хлопайте, и ще ви се отвори“? Нима тези думи не подхождат на моя случай? Ако аз спра да чукам на вратите Божии, то как ще ми ги отвори Той? И ако аз все пак престана да Го моля, то как Той ще ми даде това, за което моля?\n– Всичко зависи от това как ще чукаш, за да ти отвори Той, както и как Го молиш, за да ти даде това, което искаш.\nАко например ти чукаш по вратата нагло, със заплаха, то бъди уверен, че никога няма да ти отворят. Ако пък ти отворят, то не очаквай от стопанина любезен прием, по-скоро той ще те хване за шията и ще те изхвърли надалеч. Напротив, ако чукаш на вратата кротко като възпитан човек, то ще ти отворят вратата широко, хазяинът с радост ще те приеме и всичко ще стане, както ти искаш.\nСъщото става и тогава, когато ти искаш от някого нещо. Ако ти искаш нагло и дръзко, тогава ти никога не ще получиш исканото. Тогава, когато ти искаш кротко и вежливо, незабавно ще получиш това, което ти е нужно.\nВсичко това, и даже още в по-голяма степен, е приложимо в отношенията с Бога. Той от никого не приема нито натиск, нито наглост, нито пък заплахи. Ще да е странно, ако беше обратно.\nИ така, ти виждаш, че не е достатъчно само да чукаме на вратите Божии, а трябва да знаем и как да чукаме правилно, ако искаме да ни ги отворят. Когато ние молим Бога за нещо, важно е не количеството на молбите, а това, как ги подаваме.\n– Тогава, отче, защо вие не се помолите да удовлетвори Той моята молба? Нали знаете как трябва да се чука на Неговите порти, знаете как трябва да Го молим, и имате пред Него велико дръзновение.\n– Затова, защото, дете мое, аз не искам да принуждавам Бога, и теб не те съветвам да го правиш. Никога в своите молитви не принуждавай Бога да решава твоите проблеми. Проявявай голямо търпение, чакай и ще видиш каква полза ще ти донесе това.\nИз “Цветослов советов”\nКогато майката стане свята, тогава ще намери верния път Особено е важно човек да разбере своето призвание Ти си много чувствителен Как можем да обичаме, когато някой ни навреди? Нека безкористно да раздаваме любовта си на всички\nTags: Божият промисъл, молитвата, св. Порфирий