Miks mu blogi vahepeal kinni oli? /Kui ühed abielluvad, siis teised lähevad lahku… | minumoodimaailm\n23/09/2017 24/09/2017 / Printsess\nelust enesest, lahkuminek\n← Kõige haigem vaatepilt maailmas – rase naine, kes suitsetab!!!\nSisemine rahu, mida ma tegelikult üldse ei oodanud… →\n61 kommentaari “Miks mu blogi vahepeal kinni oli? /Kui ühed abielluvad, siis teised lähevad lahku…”\nMina olin see, kes jättis kommentaari selle kohta, et su härra Tinderis tegutseb. Aitäh selle postituse eest! Väga halb tunne on kellelegi halbu uudiseid viia ja teiste suhetes surkida, aga samas tundus õigem siiski igaks juhuks mainida, kuna oled korduvalt kirjutanud, et avatud suhted jne pole sinu jaoks. Mul on hea meel, et olete otsustanud edasi minna oma eludega ja sinu sellest postitusest õnneks kumab ka üksjagu positiivsust 🙂 Tean, kui raske on tunnistada endale, et (suhteliselt) pikk suhe ikkagi tuleb lõpetada, aga tean ka seda vabadus- ja kergendustunnet, mis järgneb, kui see õige otsus lõpuks vastu on võetud. Palju edu sulle!\nAitäh sulle hoopiski! 🙂 Ma usun, et see asi oleks vbl veel mõned kuud edasi vindunud, kui sa poleks mulle sellest teada andnud. Lõpp oleks ikka samasugune olnud.\nMa leian ka, et kõige õigem otsus oli mõlemal oma teed minna. Mingit vihapidamist ega sellist asja ei jäänud.\nmA pole tähelldanud ,et mindagi on kuhugi maha kadunud ,aga mingiaeg keegi vist arvas kas su meesolevus kannatab sellist loksutamist ja solgutamist välja näed mis seal ikka ei kannatanud\nEi saa aru, millest sa räägid.\nKEegi arvas ,et sa kirjutad seda mida ei peaks, aga igal ühel on oma valulävi ja sellest ei peagi arusaama saavad need kellele on antud tunda\nMinul oli samuti äsja lahkuminek, kuigi meie suhtele ei saanud saatuslikuks suur erinevus.\nHetkel on nii võõras taas vallaline olla ning emotsioonides valitseb suur segadus, kuid tasapisi läheb juba kõik kergemaks ning olen juba tasapisi oma uue elukorraldusega ära harjunud :).\nKõige raskem ongi see otsus, et nüüd tuleks lahku minna. Mina tundsin ennast väga süüdi (et ehk ei pingutanud piisavalt vms).. kohati tunnen siiamaani, kuid selles olukorras poleks lihtsalt muudmoodi saanud.\nEdu igatahes :)!\nKusjuures viimasel ajal on eriti palju neid lahkuminekuid. Just kuulsin kahest paarist, kus üks oli lausa kümme aastat koos ja teine oli kuus aastat. Selliste pikkade suhete puhul on eriti kahju, et niimoodi läheb.\nEdu sulle ka! Tuleb mõelda, et ju siis elul on meile hoopis midagi paremat varuks kui see suhe, mis siiani oli. Ja päike tuleb nagunii millalgi jälle välja 🙂\nMina olen arvamusel, et suhteid ei saa üks soojendada. Kui juba ühel poolel on tunded jahtunud, siis on raske neid joonele vms saada. Endal oli mul ka raske suhtest loobuda, kuigi ma tundsin, et ma ei taha selle inimesega olla. Asi oli harjumuses arvatavasti, mis kinni hoidis.\nSulle aga palju jõudu ja ole tubli. Sa oled ilus naisterahvas, küll varsti leiad enda teise poole. 🙂\nNii kusjuures ongi, et ainult üks ei saa suhet päästa, mõlemad peavad seda tahtma.\nAitäh! 🙂 Ma nüüd võtan elu rahulikult ja eks näis, mis tulevik toob. Kuhugi kiiret mul millegagi pole, saan üksinda olemist nautida.\nEi tahaks küll halvasti öelda, aga mulle on algusest peale see Härra väheke lihtne tundunud või nii.\nSa väärid ikka kedagi paremat.\nMa arvan, et me mõlemad väärime õigemaid inimesi 🙂\nMa mäletan mingit su postitust, kus tegid maha eraldi tekkide all magamist, see arutelu tuli kommentaarides välja ja siis ma tundsin, et nagu oleksid liiga teinud mulle, tundsin nagu oleks mu suhe kuidagi halvem, sest me neid asju teisiti tegime. Sa kindlasti ei mõelnud nii aga inimese tunded on nagu nad on. Juba siis ma mõtlesin, et küllap kunagi jõuad sa ise ka selleni, kus täisväärtusliku suhte määrajaks on muud faktorid peale magamisviisi jne. Noh, ma muidugi ei lootnud, et sa selleks lahku pead minema, sest muidu te tundusite ju õnnelikud.\nNüüd, lugedes seda, mida sa mehelt tahad – sügavamad vestlused, märkamine, igatsemine, üllatuste tegemine jms – jäin mõtlema, et sellest peegeldub täiskasvanud Jaanika. Et need kõik on olulised, mille järgi kaaslast kogu eluks otsida, mitte see, kas ta magab eraldi või sama tekiga. Kogu see postitus jättis mulje nagu sa oleksid ennast leidmas/leidnud, sellele õigele rajale astunud ja väärtustad ennast. Olgem ausad, paljud naised peaks ennast rohkem väärtustama ja kehvast, tulevikuta suhtest välja astuma.\nSuhteliselt raske on enda mõtet praegu sõnadesse panna ja ma väga loodan, et saad sellest aru nii nagu ma mõtlesin 😀 Igatahes, kahju on küll, et lahku läksid ja siin vaiksemaks tõmbad, kuid samas on ikka hea meel ka su üle 🙂\nMina tabasin ka end seda postitust lugedes samalt mõttelt – Jaanika on suureks saanud.\nÜks küsimus siiski veel on – nüüd, kui kõik möödas, kas sa, Jaanika, päriselt ka pidasid Härrat heaks kunstnikuks (joonistajaks)?\nKas su arust olid ta pildid väga õnnestunud?\nKusjuures ma ise tunnen ka sama, et hakkan vaikselt täiskasvanumaks saama 🙂 Ja ma tollel korral sama teki all magamise postitusega ei tahtnud üldse solvata neid inimesi, kes seda ei tee, aga vist kukkus halvasti välja… Igale inimesele sobib just see variant, millega nad ise harjunud on.\nMa ei arva absoluutselt, et ta joonistatud pildid olid ülihead, ma vist juba siis ka mainisin, et arenemisruumi on ikka kõvasti. Talle lihtsalt meeldis seda teha (oli just pliiatsi pärast põhikooliaega uuesti kätte võtnud) ja kui kellelgi on mingi hobi, mis talle huvi pakub, siis mina selliseid asju ei kritiseeri (kui see hobi just tervisele kahjulik vms pole).\nHärra ei mõistnud mu blogimist kunagi sajaprotsendiliselt. Tal oli sellest poogen, ta ei öelnud kunagi, et kirjutada ei tohiks vms, aga ta ei taibanud, miks ma seda raha teenima ei pane. Ma seletasin talle küll, et siis ma peaks oma domeeni looma ja mu lugejanumbrid pole piisavalt suured, et reaalselt teenida. Pealegi pole ma kunagi isegi mõelnud sellele, et see peaks mulle raha sisse tooma, sest see on alati mu hobi olnud. Tema ju ka trennitegemise eest raha ei saanud, pidi lausa peale maksma, kui jõusaalis käis. Ta ei saanudki kunagi mu sellistest põhimõtetest aru, sest tema oleks selle teenima pannud. Minu jaoks kõik asjad ei võrdu rahas. Eestis teenib blogiga ainukesena Mallukas, teistele suht makstakse koostöövormides, mis nagunii mulle ei istuks, kui mul isegi oleks lugejanumbrid suuremad. Sellepärast ongi blogi minu jaoks minu tasuta hobi 🙂\nNagu ma saan aru, siis Härra on sind tõenäoliselt petnud ka? Mis tunde see jätab? Kas jääte temaga edasi ka suhtlema või pigem mitte? Mis olid need asjad, mis sulle tema juures eelnevalt meeldisid ja nüüd osutusid suhtes takistuseks?\nMulle tundus see Härra olevat üks egoistlik inimene. Juba siis, kui sa kirjutasid, kuidas ta oli sind vist nutma ajanud(?) kui rääkis, et maja on ainult üks õige kodu ja korter seda mitte ja sinust ülesõites, tundus ta olevat selline eneseteadlik egoistlik inimene. Jumal tänatud, et sellisest inimesest lahti said.\nMinu teada ta mind konkreetselt petnud pole füüsiliselt, kui Tinderis suhtlemine välja jätta, aga päris kindel ei saa ma selles siiski olla.\nMe suhtlema ei jää, Facebookis oleme sõbrad, see on ka kõik.\nNaljakas jah, sest Härra väitis kogu aeg, et mina olen egoist ja mina arvasin hoopiski, et tema on. Ehk me olime seda mingil määral mõlemad ja meile peegeldus see omadus vastu, mis meis endis olemas oli. Ma tundsin kogu aeg, et vahet pole, mida ma teen – alati jääb miski puudu. Mina tunnistangi ausalt, et mul on vigu, Härra probleen oli pigem selles, et ta arvas, et alati on kõik teised süüdi, et tema ise on ideaalne inimene.\nAlguses mind võluski tema tagasihoidlikkus ja rahulikkus, aga nagu hiljem selgus, siis minu jaoks oli ta liiga kinnine inimene. Ta suunas oma energia pigem trenni, mis ei ole ka üldse halb asi, aga mul oli kogu aeg tunne, et mul on emotsionaalses plaanis midagi puudu. Alguses ma ignoreerisin seda tunnet, aga salamisi näris see mind kogu aeg.\nMeie eludes on praeguses etapis väga palju sarnast. Lausa hämmastav.\nSoovin sulle palju head ja usun, et kui otsus on õige ja tundub õige, siis ei olegi tarvis enam pisaraid valada. Kallistan!\nLugesin jah, Kristallkuul, et elasid ka äsja sama asja üle 😦 Eks sellised hetked panevad ikka elu üle järele mõtlema ja ehk ka end uuesti üles otsima, sest kui suhe pole päris täisväärtuslik, siis me kipume ennast sinna segadusse unustama. Ja siis peamegi enda kui indiviidi uuesti üles leidma, mis võtab kindlasti aega, aga millalgi ikka juhtub.\nKallistan vastu ja panen kõik head sõnad sinnapoole teele! 🙂\nAppi. Mul on täielik hämming. Te tundusite olevat tore paar. Ohsaaa pele. Nii paljud sellised blogijad (no võtan selle grupi) kes tundusid olevat nii harmoonilises kooselus, on lahku läinud. Aga see ongi see et sa kunagi ei näe kulisside taha, et mis tegelikult toimub või mis mõtted inimestel peas mõlguvad.\nMa isegi leidnud end mõtlemast et kas mina ja mu partner ikka oleme need kõige õigemad teineteise jaoks. Siiani on tekkinud mõtteid et aga äkki ei ole? Eks aeg näitab 🙂\nSulle edu ja naudi vabadust! See on omamoodi lahe aeg!\nJa see et ta seda lahkuminekut niimoodi serveeris teistele, ma ei imesta. Meestel mingi ego mis ei lase neil tunnistada, et a la hoopis ta ise tegi midagi mis lahkuminekut kiirendas 😀\nKummaline tõesti, et ta isegi oma ühele parimale sõbrale väitis, et mina leidsin kellegi teise. No ma võin veel ehk perekonnale sellise loo rääkimisest aru saada (mis pole ju ka absoluutselt õige asi, sest see on ikkagi valetamine), aga parimale sõbrale võiks ju tõtt rääkida. Härra sõbra elukaaslane arvas, et ehk ta ei teinud seda sellepärast, et ta sõbrale absoluutselt sellised selja taga sahkerdamised suhtes ei istu. Ju siis tahtiski end paremasse valgusesse jätta, nagu mina oleksin olnud rohkem süüdi vms.\nMina leian nüüd, et kui inimesega koos olles tekib kabuhirm laste ja abiellumise ees ka pikemas perspektiivis, siis ei ole päris õige inimene. Jah, mõned tõesti ei tahagi üldse lapsi ega abielu, aga siis nad ei tahagi seda mitte kellegagi, mitte niimoodi, et see tunne tõstab pead alles konkreetses suhtes.\nJah, me ei tea kunagi, mis tulevik toob, sest ikka minnakse lahku ja ka lahutamiste protsent on Eestis väga kõrge, aga kui sa sel hetkel tõesti tunned, et see inimene on see, kellega sa võiksid terve ülejäänud elu koos olla ja lapsi kasvatada, siis see ongi see õige tunne. Kui peas on ainult kahtlused ja mõtled kogu aeg, et ehk on kuskil keegi parem (nagu me ilmselt mõlemad juba suhte lõpus tegime, Härra isegi varem), siis on see juba näide selle kohta, et see inimene ei sobi sulle. Eriti juba meie eas, sest me pole enam 18-aastased.\nMina avalikult ei kippunud jah seda tunnistama, et asjad kõige paremad pole, sest ma siis veel lootsin, et ehk see laheneb. Et ehk see on lihtsalt periood, mis tuleb üle elada. See ei olnud lihtsalt periood ja ma tõesti olen ülitänulik sellele blogilugejale, kes mulle Härra Tinderi kohta infot andis, sest see pani mind mõistma, et ma väärin paremat. Ma väärin meest, kes pole lihtsalt suhtes sellepärast, et mugav on – ja kes ei otsi samal ajal kedagi teist ja nii kui selle leiab, siis laseb nelja tuule poole jalga (see oleks ehk mingi aeg juhtunudki, kui ma poleks ise ta Tinderist teada saanud).\nPigem olen vallaline ja naudingi seda, mis elul mulle veel tulevikus pakkuda on. Ma loodan ja usun, et ehk kindlasti midagi head 🙂 Ja kui ka üldse kohe pole, siis pole mu elul ka praegu midagi viga – saan esimest korda elus nautida seda vabadust, mis täiesti üksinda elamisega kaasneb 🙂\nJah, tundub küll et ta nii tegigi- püüdis olla paremas valguses selle asja juures, aga minu arvamus on et parem olla üldse vait siis, mitte üritada endalt süüd ära veeretada :D. Aga oled tubli, Jaanika. Lahkuminek on alati raske, no vahel vist mitte, aga üldiselt küll. Tuleb nii mitmete asjadega ümber harjuda. Loodan et sa siiski kirjutamist ei jäta, oled üks lemmikumatest blogijatest minu jaoks, oleks ikka väga kahju kui päris vaikseks jääd :D.\nJa kindlasti on elul sulle pakkuda palju uut ja põnevat!!! Edu!\nKui ta su nn väljaviskas, kas oli teil läks tol momendil ütlemiseks vms ka? Huvitav, kas ta loeb ka seda blogi nüüd ja kui saab teada, et lugejad temast sugugi hästi tegelikult ei arva (või vähemalt on sinu poolel), siis kas hakkab seda sulle ette kah heitma?\nEi läinud ütlemiseks. Ta ütles viimasena veel seda, et on kindel, et ma leian selle õige millalgi.\nMa ei teagi, kas ta loeb seda blogi, midagi ette heitnud ta mulle selles osas pole. Ega me ei suhtle ka, viimati oligi neljapäeval Facebookis, kui selgus, et ta mingi enda käteräti oli ikkagi siia jätnud. Ja enne seda oli see suhtlus, et millal ta välja kolib, et ma saaks uuesti sisse kolida. Kuna neid teemasid enam rääkida vaja pole, siis pole meil ka millestki rohkem vaja suhelda. Mingeid häid sõpru meist küll ei saa, Facebookis oleme ja kogu lugu 🙂\nSa ei ole üksinda elamise tüüp,\nütleme ausalt: sa oled ekstravert 😀\nSa oled hämmastavalt küps oma ea kohta.\nMa olen ikka teid õnnitlenud uue õppeaasta\npuhul, kui teil Härraga… nüüdseks eksiga,\nkoos pingi- ja voodinaabritega alustasite.\nSee on hea, et sa enne Jõule kapist välja tulid,\nsest jõuludeks, ja pärast seda eriti, on kappi\ntagasi ronimine võimatu +10 või rohkema kilo pärast.\nSee on see hind, aga sa ei ole üksi!\nKõik tuntumad blogijad vaevlevad samas “identitikriisis”.\nKes õpib nahaparkeliks, kes ettevõtjaks, kes suhtekorraldajaks.\nHenzen, sinu kommentaarid toovad alati naeratuse näole! 🙂\nEga ma päris igas olukorras ka ekstravert pole, aga üksinda elamise puhul polegi ju vahet, kes sa oled 🙂 Ma usun, et iga inimene väärib kvaliteetaega iseendaga!\nMa tean ka, mida tunned. Ma olin ka kunagi samas seisus.. ma arvasin, et suren ära. Täpselt nii tundsingi. pärast olin kaks!aastat vallaline. Juba mõtlesin, et nii see elu jääb ja aeg tiksub. Ja täna on mul tõesti maailma parim abikaasa. Iial poleks osanud arvata. Ma tõesti arvasin, et no lihtsalt suren masendusse.\nSeega, ole tugev ja tahad või mitte, aga lõpuks leiad ikka hea mehe 🙂\nNii hea kuulda, et sul kokkuvõttes nii hästi läks! See annab jõudu ka kõigile neile, kellel vbl ongi tunne, et lahkuminekust ei saagi kunagi üle. Klišee, aga samas ikkagi nii õige, et aeg parandab kõik haavad. Mõned on küll sügavamad ja nende parandamine võtab aega, aga peaasi on mitte lootust kaotada.\nMina ise kusjuures olen juba vaikselt jõudnud sellesse staadiumi, kus ma saangi aru, et see lahkuminek oli parim asi, mis minuga juhtuda sai. Et on hea, et see juhtus nüüd, mitte aasta või kahe pärast, sest teada oli, et see nagunii juhtub. Kuna meil need probleemid algasid juba mõni aeg tagasi, siis see ei tulnud minu jaoks nagu välk selgest taevast. Ma sisimas teadsin nagunii, et nii läheb, aga alguses tahtsin sellest reaalsusest mööda vaadata.\nJu sellepärast see ei mõjugi mulle enam nii raskelt, sest oma pisarad olen mu juba kevadel ja suvel ära valanud. Ja nüüd on jõudnud vaikselt kätte see hetk, kus ma olen mõistnud, et aeg tõesti parandabki kõik haavad. Eks ikka on mingil määral kurb, et nii läks, sest iga suhte purunemine jätab emotsionaalselt mingi jälje, aga elu juba kord on selline. Hea, et see mõistmine tuli nüüd, mitte veel hiljem.\nTuleb vaikselt edasi minna ja harjuda uue elukorraldusega 🙂\nNo samas see kuima sind tinderist leidsin peale seda kui sulle öeldi, et härra seal figureerib, siis see näitab jällegi seda ebaküpsust… tagasitegemist, kontrollimist…\nJa teades sind ka päriselust (härrat ei tea) siis seda, et sina egoist oled ei peaks sulle küll üllatusena tulema. Võimalik, et ka ärra on/oli egoist ja ega kaks kõva kivi head jahu ei jahvata.\nSee teine X\nJah, vbl tõesti. Mina tunnistan, et mingites olukordades ma olengi egoist, olen seda ka siin blogis välja öelnud, ma ei mängi inglikest. Ma ei varjanud kunagi seda iseloomujoont Härra eest.\nMa ei nimetaks seda päris nii nagu sina, sest minule jõudis sel hetkel kohale, et ma ei taha selle inimesega koos olla. Jah, vbl oli vale endale Tinder kohe teha, aga see juba näitaski, et nagunii ongi juba pohlad ju. Nädal aega hiljem läksime nagunii lahku.\nHuvitav, huvitav, kust sa mind siis isiklikult tead?\nUudishimu uudishimu… aga no naised ongi uudishimulikud. Uudishimu tappis kassi 😉\nma selle lahkuminemise peale ei tulnud. mõtlesin, et oled blogist välja kasvanud ja võibolla nii parem. a nii olid lood. et iga lõpp on millegi uue algus.\nminu suhe on olnud 14a pikk tõusude mõõnadega ja loomulikult tahame koos olla, endal on ainult veidi raske hinges oma mõtetega elule, a ta on igati toeks mulle. ükspäev on parem päev kui praegu ja loodetavasti saab kõik korda, arstid ka aitavad jms. kindlasti saab, juba kallite loomade ja elukaaslase pärast tasub elada. täna oli ilus päikseline ilm ka.\nTäna oli tõesti imeline ilm, sai Emajõe ääres sõbrannaga istutud ja niisama oldud. Väga tore päev oli 🙂\nparem õudne lõpp kui lõputu õudus… Tahaks öelda kahju… aga see poleks õige, sest kahju peaks olema pigem siis kui inimesed vinduvad vales suhtes. Lohutuseks see, et teil ei olnud lapsi omavahel ega abielu et peaks siin juriidiliselt nuge-kahvleid, lapsi ja lemmikloomi jagama. Mul täitus eile 7 a suhet… ja 2 last. oleme taas 3 päeva paukunud lahkuminekust (3,5 ja 5 aastane laps). Õnneks varad lahus ja elukohad mõlemal olemas ( teisel siis välja üürituna) aga on need lisad = lapsed. Ühest küljest see, et ma ei taha et nad saaksid sellise “lastetoa” kus halvad suhted on ja üksteisega halvasti käitutakse, teisest küljest on mul hirm olla üksikema. Hakkama saamist ma ei karda materiaalsest küljest, aga pole abijõude kes mu 2 x nädalas pikkadel tööõhtutel hoiaks. Ok, tuleb leida hoidja ja seda ka ilmselt leiaks. Aga mul ka see sotsiaalne surve, et äärelinna tillukeses tupiktänavas elik Bullerby külas olla see must lammas üksikema… Ohh ma ei teagi.. ega pikka tulevikku pole, aga lükkan edasi. Lihtsalt arvan et peale sellist jura ma ei tahagi enam ühtegi püksikandjat siia endale ja lihtsam on töömehi, muruniitjaid tellida. Igastahes pika jutu point see, et palju õnne vale elu lõpetamise puhul ja et pole lapsi, kes haiget said Ning on aega leida ÕIGE kellega pere luua ja mitte enam aega raisata valele.\nNii kahju kuulda, et sul niimoodi… Ole tugev ja alati tuleb pilve tagant päike välja. Jõudu sulle!\nOlen üks neist, kes aastaid polnud oma suhtega rahul, aga ikka lootis ja lootis.. Ja isegi kui endale tunnistasin, et sellest asjast nagunii asja ei saa, ikka lootsin ja üritasin.. No ei leidnud endas jõudu lõpetada see abielu, oli hirm muutuste ees, oli alandav üksi jääda. Teadvustasin endale et oleme tegelikult juba võõrad, aga ma ei tea, kas see on harjumus, hirm mugavustsoonist välja astumise ees või mis, aga seda lõplikku sammu astuda lihtsalt ei julge, muudkui lükkad edasi.. Lõpuks läksime ikkagi lahku, aga ma nii nii kahetsen neid viimaseid aastaid mil ma õieti ei elanudki, vaid vindusin, lihtsalt olin nagu varjusurmas, mingil ooterežiimil- praegu kahetsen nii kibedalt neid raisatud aastaid oma elus, aastaid, mil ma oleksin võinud olla õnnelik, rõõmus, ihaldatud, elada täisväärtuslikku elu- neid aastaid ju tagasi ei saa, maha visatud aeg minu elus 😦\nPraeguseks olen olnud viis aastat uues suhtes, kus iga päev on nagu mesinädalad! Ei osanud isegi unistada, et selline suhe, selline mees ja selline armastus üldse olemas võivad olla- aga näed on! Nii et minu nõuanne kõigile, kes oma suhtes 100% rahul ja õnnelikud ei ole- lõpetage see! Väärtustage ennast ja oma elu. Ja kogedes täna seda, mida ma kogen, olen enda jaoks kindlalt otsustanud: kas olla suhtes täiesti õnnelik või siis üldse mitte suhtes olla!\nKurb, et sul see vindumine nii pikalt läks, aga nii hea on kuulda, et lõpuks ikkagi see õnn ka sinu ellu jõudis. Ja sinu viimane lause on lausa kulda väärt – just nii ongi! 🙂\nMuidugi on kahju, kui paar lahku läheb, aga ausalt, mul on su üle hea meel, et tegid selle sammu ja ei jäänud enam kauemaks vinduma. Mul on üks hea sõbranna, kes vindub juba mitu aastat halvas suhtes, sest ta on kuti perega lähedasem kui enda omaga ja seda on kurb vaadata. Muus elus tugev naine, aga raiskab oma parimad aastad mehega, kellega ta on täiesti lahku kasvanud.\nMitu aastat vinduda on tõesti halb, meil algasid need probleemid kevadel ja juba need kuud olid rasked. Õnneks saime siiski õigel ajal aru, et pole mõtet enam koos olla, kui nagunii teame, et lahkuminek on ees.\nTükk aega mõtlesin, kas kirjutada kommentaar või ei, aga siiski. Sinu blogi olen lugenud juba mitu aastat ja mulle väga meeldib,kuidas sa kirjutad.\nKahju kuulda, et sul Härraga nii läks. Mulle oli see küll üllatus, ma ei osanud mõeldagi, et teil niimoodi võib olla, aga eks lugeja teab ainult väikest osa blogija elust. Igatahes edu sulle vallalisena 🙂\nEks ma ka mingil ajal lootsin ja uskusin, et see on vaid raske periood, sest tegemist oli minu jaoks esimese suhtega, kus ma üldse kellegagi koos elasin. Oli endalgi raske tunnistada, et kõik päris korras pole ja pigem hoidsingi blogis selles mõttes madalat profiili. Et väljasõidud jne olid iseenesest toredad, me isegi ei tülitsenud eriti, aga me ei suhelnud omavahel ka suurt, kui selline väga üldine asi välja jätta. Tegelikult on kahju, et sa oled kellegagi kaks aastat koos, kes iial ise mingeid küsimusi ei küsi ja kelle jaoks sügavamad vestlused on pigem tüütud; kes tahab enamikes olukordades pigem vait olla. Minu jaoks oli see ülimalt keeruline olukord, sest mitte kunagi varem ei olnud ma kohanud meest, kes oleks nii kinnine. Ja tean, et tal on varem ka suhetes see probleemiks olnud ( just naisi on see häirinud).\nSamas inimesed ongi erinevad. Mina olen pigem naine, kes tahabki palju suhelda, kellele meeldib, kui mees küsimusi küsib jne. See lihtsalt niisama olemine ja rääkimine teemadel, mis sa õhtul poest tood, ei täida minu emotsionaalseid vajadusi. Kogu aeg surusin neie tundeid alla, sest mõtlesin, et ma reageerin üle, aga kui see ikka närima jääb, siis see jääbki…\nMinuarust oli seda juba ammu näha, et asi pole päris õige. No lihtsalt ei sobi kokku, kasvõi neid videoid vaadates. Samas sa oled nii kange iseloomuga kohati, enamus meestel sinuga raske, tundub et tahad neid oma pilli järgi tantsima panna ja see meestele ei sobi. Mehed tahavad, et nende jalas oleks peres püksid. Teie suhtes olid need justkui sinu jalas. Sellise suhtumisega ei saa sa ühtegi elutervesse suhtesse astuda. Soovitan sul lugeda David Deida – “Tõelise mehe tee”, räägib nii mõndagi naiste ja meeste käitumismustrite kohta.\nKohati olen sinuga nõus, ma olen tõesti päris kange iseloomuga. Kuid selles suhtes tegin ma üldse kõige rohkem kompromisse, mitte kunagi varem polnud ma neid nii palju teinud.\nMa olen aru saanud, et mulle sobib pigem selline mees, kes suudab ise ka otsustada, kes ei lase teiste käitumisest end kogu aeg mõjutada, mida Härra väga tihti tegi. See lõi välja isegi väikestes asjades, et kui sõber tegi nii või sõbral oli nii, siis pidi tema ka kohe nii käituma või selle asja hankima. Mind selline teiste järgi otsustamine häirib kohutavalt.\nMa ei taha, et minul oleksid püksid jalas, aga kui mees ei oska/ei suuda/ei taha midagi ise otsustada, siis pean ju mina kõik töö ära tegema. Just see osa ei meeldinud mulle.\nNii kummaline lugeda. Kogu aeg oli läbi blogi tunne, et kõik oli roosiline. Tuletab meelde, et ilusate piltide ja sõnade taga ei pruugi tõesti miski nii rõõmus olla. Pani endagi (endiste) suhete peale mõtlema. Tundub nii ebaaus, et erinevad inimesed peavad armuma selleks, et jälle haiget saada. Kurb igatahes lugeda. Mul oli tegelikult juba siis kurb tuju kui selle hispaanlasega(?) lahku läksid,.. naljakas, alles see oli ja nüüd juba sul uus paari aastane suhe selja taga 😳. Tore, et sa vähemalt seda olukorda positiivselt võtad. Mingil määral ja ma ikka usun, et iga üks leiab kunagi ideka inimese kõrvale ja just sellisel hetkel kui oodata ei oska. ☺\nDeidi portaalide kohalt kiidaks ma ka Tinderit. Enam ma muidugi ühelgi saidil ei käi ja äppi ei kasuta, aga vanast asjast tean ikka meenutada, et Tinderis olid nagu mehed juba ilusamad ka. Flirticus olid kuidagi koledad ja vanad .. perverdid- minu kogemus siis. Reidis ka midagi uhket polnud, KUIGI 2012 aastal leidsin ma just reidist inimese, kellega püsisin kaks aastat koos ja kes oli mu esimene tõsine suur suur armastus. Tähendab, ta panigi tähenduse sõnale armastus esimesena. Samas tollel ajal oli reit kordades populaarsem ka. Aaa ja flirticus leidsin ma endale parima sõbra, kena ja vinge mees, aga me kumbki ei tahtnud suhet üksteisega, samas ka oleme olnud kogu aeg (viimased 3,5 aastat) üksteisega väga avatud ja avameelsed ehk et saladusi pole ja kõige kergem on üksteise najal nutta, sest pole mingit hukka mõistu vaid kindel tugi IGAS olukorras. Ometigi, kui asi puudutas mingeid deite, siis ikkagi Tinder oli edevam. 😁\nKusjuures suht pikalt oligi roosiline. Aga ju siis me veel ei mõistnud seda pikema perspektiivi asja. Öeldakse ju ka, et kahe aasta täitudes ongi selline keeruline aeg, kus need paarid, kes omavahel siiski ei sobi, lähevadki lahku. Roosad prillid kaovad lõpuks ära.\nMulle meeldib ka Tinder. Ma seal eriti küll chillida ei viitsi, aga no inimesed on kuidagi palju viisakamad kui Flirticus. Mulle meeldib seal just see asi, et kirjutada saavadki ainult need, kellega on match tekkinud, see hoiab need jorsid eemale, kelle pildile ma nagunii laiki ei paneks ( a la mingid ossitüübid, kellel õlts käes ja suits näpus). Flirticut ma enam küll teha ei viitsi, Ratest rääkimata, sest see viimane on minu meelest täielik tiinekate koht (kuigi ka mõned täiskasvanud kasutavad seda).\nSee mees, kellega ma 2014-ndal aastal lahku läksin, oli Kolumbiast pärit. Ta elab endiselt Tartus ja nüüd on suhtes – mul on hea meel, et tal hästi läheb 🙂 Minu arust on tore, kui headel eksidel elu hästi läheb. On ju ka neid ekse, kelle käekäik mind karvavõrdki ei huvita 😀\nKõrvalepõige: Rate oli tiinekate koht viimati siis, kui sa ise tiinekas olid! 😀 Praeguseaja tiinekatele, kes on sündinud a la aastatel 2000-2005, peab selgitama, mis on rate, sarnasel toonil nagu selgitatakse, kuidas vanasti oli telekas ainult üks kanal. 😀 Tänase päeva tiinekatel on ikka instagram ja snapchat. Rates hulguvad ainult vanad inimesed või nooremad, kes on kuidagi sotsiaalselt mahajäänud.\nVist küll jaa 😀 Aga Rate on minu meelest nii eilne päev 😀\nMa minumeelest olen kunagi sinu suhte alguses härraga isegi maininud, et ega see suhe sul püsima ei jää. Hetkel kiiruga kammides ma seda muidugi üles ei leidnud. Võimalik, et jätsin selle ka ütlemata aga mõtlesin. Loomulikult olin ma siin teise nimega 😉\nEelmine aasta valgedaami ajal juhtusin teid haapsalus nägema, no ei olnud ka siis teil miskit sellist olekut, et oleks võinud arvata, et see kuidagi väga selline suhe oleks mis kestma jääb. Ma isiklikult arvan, et sa pole ka praegu valmis oma viimaseks lõplikuks suhteks aga mida ma ka tean. Kuigi jah, mõne aastaga oled sa küpsemaks muutunud ja täiskasvanumaks saanud on sul siiski veel mõned sammud minna. Eks me kõik ole need mingid sammud pidanud elus läbi käima, mõni jõuab varem selleni, mõni hiljem.\nIkka veel see teine X\nEga ma kuhugi kiirusta ka. Eks igast kogemusest õpitakse midagi juurde 🙂\nEhh… Postitus jäi mul mitmeks päevaks tabis lahti, sest polnud mahti kommenteerida.\nMa olin üllatunud. Blogist ei paistnud välja, et midagi oleks valesti. Nagu üks juba eespool kommenteeris – see ainult näitab, kui lihtne on jätta virtuaalmaailmas muljet, et kõik on korras, kui tegelikult on asi sellest kaugel.\nSamas saan sinust täielikult aru. Ei saa kuidagi internetiavarustes lahata suhteprobleeme, kui pole ise ka kindel, mis asjast saab ja loodad, et ehk saab ikka asja. Tean ju omast käest kõige paremini. Kõhklustest, lootustest, iseloomude erinevustest 😛\nUsun, et sul on nüüd elus põnev periood. Tööalaselt ja rahaliselt teatud stabiilsus, üksi elamine, värskelt vallaline, kõik uksed valla… Mina küll loodan, et sa ikka siin oma seiklustest ka kirjutad. Põnev on ju 😛\nVot jah – sellised need lood sel korral olid.\nVallalisusel on kindlasti palju plusse. Kas või see, et võib teha, mida hing ihaldab. Mitte et suhtes ei võiks, aga siis peab ikkagi teise poolega ka alati arvestama. Hetkel saangi täielikult iseendale pühenduda 🙂\nMa pole kunagi suhtes olnud ja eks natuke kibestunud vist, aga mulle absoluutselt ei meeldi näha paarikesi. Tundub nagu te kõik teesklete ja elate roosade prillidega, kuni lõpuks on lahkuminek või koos mandumine. Ja lahkuminekud on ka nii üledramatiseeritud. Pagan ma olen ikka nii vihane “paarikeste” ja “lahkuläinute” peale, ma ei taha tegelikult midagi halba kirjutada, hea et inimesed elavad koos, aga .. nagu lasteaed oleks.. Ise täiskasvanud aga ei oska partnerit valida. Paras kõigile 😀 mängige edasi armunud paarikesi, mul suva, jäängi üksikuks, aga vähemalt ei lörtsi ennast.\nTahaks veel pori loopida paarikeste pihta, jah nii kuri vanamutt olen, aga las olla.\nEks tõesti kõlab natuke kibestumust su jutus. Kurb, et nii arvad, aga ma usun, et küll see ajapikku ära kaob. Meil kõigil on elus ehk mingi periood, kus samamoodi tunneme. Aja jooksul asjad muutuvad.\nMina, kes ma olen meestega alati orki lennanud, seda kibestumust endas ei taju. Ma olen vist juba selline roosamannavahulik naine, kes vaatamata kõigile suhte äpardustele endiselt usub tõelisse armastusse 🙂\n” Ise täiskasvanud aga ei oska partnerit valida.”\nSinu ülejäänud kommentaari põhjal võiks arvata, et üksik olemine ongi SEE ÕIGE ja elus ei peaks üldse keegi paaris elama. Räägid enda põhimõtetele vastu? Või m,iks peaks siis üldse oskama partnereid valida?\nSa oled tõesti kas väga noor või väga rumal. Evolutsioonist ei tea ilmselt ka tuhkagi.\nJa noh, ilmselt nagu sa ka ise mainisid – kibestunud, et kõik sind ära on põlanud.\nSelle kommentaari põhjal: otsi lolli, kes sellist kaaslast sooviks… Jää jah üksikuks, vähemalt ei lörtsi kedagi teist ära (sõnastaks selle ikka pigem niipidi).\nA sa võiksid teha millalgi postituse nendest sõnadest v fraasidest, milliste otsingusõnadega su blogisse on jõutud. Osad on päris pullid.\nMillalgi võin ikka teha, eks ma olen neid teinud ka juba. Aga millalgi võin veel teha 🙂\nVäga kurb on lugeda, sest… Minu suhe algas samal ajal kui sul. Sa kirjeldasid alguses täpselt samu asju, lugesin nagu oma elu. Kuigi meie vanusevahe on u. 15 aastat, siis samastusin täielikult. Kui mu esimene lahkuminek toimus, siis lugesin sinu blogi edasi, veel nentisin kurvalt (enda situatsiooni vaadates, sinu üle oli hea meel), et näe – sina said ikka hakkama! Siis tulime kokku tagasi ja jälle olime mõlemad samal rajal. Kuni järgmine lahkuminek – jälle lugesin ja mõtlesin, et vähemalt on keegi, kes on õnnelik ja õige leidnud. Nüüd oleme uuesti koos ja kuigi ma olen seda algusest peale teadnud, on nüüd teadmine veel tugevam – me ei saa olema kunagi traditsiooniline paar, aga me oleme määratud kokku. Me oleme üks ja need traditsioonilised paarid ei tähenda veel lõpmatut õnne. Nö eeskujusid ju järjest tuleb – sina, kollase ajakirjanduse kaanstaarid jne. Elu ongi ikkagi keeruline kõigil. Ideaalsuse leidmine ei tähenda ideaalsust lõpuni.\nMul on hea meel, et te tõesti saite korraliku joone vahele tõmmata ja olete selle juures asjade käiguga rahul. Kui meie püüame joont vahele tõmmata, siis oleme mõlemad elu õnnetud. Ei saa koos, ei saa eraldi. Eks siis tuleb kuidagi jälle proovida ja proovida ja proovida, sest lahti me teineteisest ei saa.\nPraegu olen jälle rõõmus ja väga inspireeritud, et sa nii ausalt asjad ära rääkisid, sest hea on teada, et tegelikult pole viga ainult minus, meis. Inimesed ongi erinevad, keerulised, ja veel eriti kui vanus on juba keskeas.\nMa soovin sulle kõike head siin ilmas ja ära muutu. Ära arva, et sa peaksid muutma ennast (see raamat mis ülal soovitati – unusta ära), empaatia tuleb ajaga ja vahel polegi see suhtele nii tohutult kasulik, sest siis öeldakse sulle, et ‘kas sul oma tahtmisi polegi?’ jms. Sa ei saa kunagi kellegi meelejärgi 100% olla, looda lihtsalt, et leiad inimese, kes võtab sind koos sinu vigadega.\nAga vahepeal tahaks ikka ägedaid vallalise jutte lugeda 🙂\nMeil jah sellist kokku-lahku teemat ei olnud, vaid otsustasimegi lõpuks ära, et läheme lahku ja kogu moos. Seda vindumist mingis mõttes küll oli, sest esimene mõte lahkuminekust tuli juba mais, aga siis olime ikka veel mõned kuud koos. Selle aja jooksul selgus üha enam, et me oleme liiga erinevad ja lahkuminek on nagunii vältimatu.\nMa kusjuures olin veendunud, et pärast lahkuminekut olen omadega väga läbi, aga ma pole. Ilmselt olen juba kõik pisarad suvel ära valanud, sest nüüd on see vabanemise tunne. Ma olen tänulik, et see praegu juhtus, mitte ei vindunud kauem edasi.\nKuna sa juba selles postituses piisavalt avameelne olid, siis tohib küsida kas Teil voodielu ka siis enam ei eksisteerinud? Sest teada on ju see, et kui hingelt ei klapi, siis see mõjutab ka voodielu…\nJah, see mõjutas viimasel ajal seda ka. Jäi aina harvemaks kuni enam polnudki (enne lõppu juhtus see viimane siis).


It'S SKIN Power 10 Formula VC kreemikapsel 7 tk @ RoseFranklin.ee\nEsileht » It'S SKIN Power 10 Formula VC kreemikapsel 7 tk\nKahefaasiline näohooldus C-vitamiiniga, mis kirgastab ja ühtlustab nahatooni.\nKreemikapsel on loodud inimestele, kes on hädas ebaühtlase nahatooni ja pigmendilaikudega.\nKreemi toimeainetes kasutatakse C-vitamiini derivaate (naatriumaskorbüülfosfaat) ja rohelise tee ekstrakti. C-vitamiin koorib õrnalt surnud naharakud, mis kirgastab ja taastab naha õige tooni. Kirgastab tuhmi, väsinud ja matti nahka. Taastab noorusliku jume ja väljanägemise. Stimuleerib kollageeni ja elastiini tootmist - taastab naha elastsuse ja silub ebaühtlast naha pinda. Hoiab ära veresoonte laienemise ja rebenemise ehk siis ka kapilaaride tekke. Roheline tee tasakaalustab naha normaalset toimimist ja leevendab ärritusi. Aitab leevendada ja rahustada ärritunud nahka, punetust, löövet, sügelust ja paistetust. Vähendab pigmendilaike.\nIt'S SKIN Power 10 Formula C-vitamiiniseerum mini\nTootekood: 11206-2\t, Laoseis: Laos


„Noor Eesti“ kaasanne. H. Laipmann.\n„Kaugelt näen kodu kaswama“\n„KIRJANDUSE SÕPRADE“ KIRJASTUS\nГ. Юрьевъ, 1905 г.\nTrükitud „Postimehe“ — J. Tõnisson’i trükikojas, Tartus — Jurjewis, 1905. a.\nGustav Suits, Noor Eesti 1\n„Noor Eesti“ toim., Noorte püüded 3\nFr. Mihkelson, Asuja 20\nO. Grossschmidt, Pühajärwe tamm 33\nAnsomardi, Wabastatud wang 35\nH. Raudsepp, Keskaja kindlus 41\nAino Kallas, Linna-sõit 42\nG.E. Luiga, Waremed 53\nH. Raudsepp, K.E. Sööti luule 55\nK.E. Sööt, Üks kalmuke teise kõrwa 73\nO. Leik, Mis on seltskond? 74\nO. Grossschmidt, Kiwid 103\nA. Kitsberg, Laseb käele suud anda 104\nGustav Suits, Laul orjadele 111\nJ. Aawik, Eesti kirjakeele täiendamise abinõuudest 114\nGustav Suits, Kewade laul 132\nFr. Mihkelson, Nõiutud ringis 134\nWillem Grünthal, Talwine õhtu 152\nGustav Suits, Ex ungue leonem! 153\nJuhan Liiw, Noor Eestile 163\nGustav Suits, Päätükk pikemast kirjatööst 165\nJuhani Aho, Unustuse saar 179\nAnna Haawa, Mu luule, tule! 188\nHella Murrik, See oli kewadel 190\nMutti, Ema laul 192\nJ. Aawik, Charles Baudelaire ja dekadentismus 194\nE. Enno, Pühapäewa hommik kodus 201\nWillem Grünthal, Wampir 203\nWillem Grünthal, Mere ääres 206\nJ. Kreek, Meri ja weri 208\nRudolf A. Lesta, Ma wihkan teid, ilusad naesed 209\nRein Tamm, Kui ma weel nõrgameelne ei olnud 214\nPärt Pärn, Siis jään ma magama 216\nJ. Lattik, Kui meil weel püksa ei olnud 218\nH. Laipmann, Kaugel, näen kodu kaswama.\nVerd Grüner, Jõua ju kaugelta!\nK. Raud, Millal?\nK. Raud, Fuuriad.\nK. Raud, Surma-laul.\nMarie Möldermann, Hilisel õhtul.\nP. Raud, Rauk Muhu saarelt.\nK.A. Hindrey, Unustuse saar.\nKolm K.A. Hindrey naljapilti.\nRaamatu ilustused on kunstnikud K.A. Hindrey, M. Pukits, K. Raud j.t. joonistanud.\nKaanepildi on kunstnik N. Triik walmistanud.\nKaasandena: R. Tobias, Nänia Kreutzwaldi mälestuseks.\nLas’ kaswame, me tõusew sugu,\nKus nendele, kes näewad und,\nKord müristame kõrwu sõjalugu.\nLas’ kaswame! Las’ kogub rammu\nme lihastesse noortesse,\nlas’ õpetab weel elutee,\nkuis tuleb targu seada sammu.\nLas’ kaswame! Las’ suurdub wägi,\nkel lehwib eel ju noorte lipp,\nkel sihiks on see mäetipp,\nkust muidu laulik kujutusi nägi.\nNoor Eesti Jõua ju kaugelta. V. Güner\nÜksikud mõtted meie olewiku kohta.\nKas teie olete tähele pannud, kuidas suured pilwed sünniwad? Esiteks ujuwad nagu uinudes wäikesed, wäikesed pilwesagarad kusgil taewa äärel; nendega seltsiwad aga ikka uued ja uued pilwede ja pilwekeste salgad — ja waadake, kuidas wiimati kui mustaw meri ähwardawalt üle taewa tõuseb, tormi tiiwul kohisedes ligineb, wälk sähwatab ja kõue kõmiseb — kui jumalate kättemaksmise hääl.\nEhk kas teie olete waadanud, kuidas suured jõed tekiwad? Alles kui Oka ja Kama, hulk nimega ja nimeta jõekesi oma wett ühendanud, sünnib Wolga. Ei ka muidu Emajõge saa, kui Pedja wett ei weereta — Pedja ja hulk teisa.\nÜksmeelt, ühistunnet — on meil Eestis nii wäga tarwis. Selle puudus on meie rahwa needus, see on üks meie jõuetuse, kohutawa wõimetuse pää‑põhjustest. See on kui muinasjutt Kronosest, kes ise oma lapsed ära sõi. See on kui\nmuinasjutt Suur-Tõllu kiriku ehitamisest: mis mees päewal ehitas, see kisti öösi maha. Muinasjutt? Aga see ei ole mitte muinasjutt, waid halastamata elutõde, mis meile iga Jumala päew sadandete silmadega otsa wahib. Wõtke näituseks meie ajalehed — neis tuleb ju seltskonna seisukord kõige selgemini nähtawale. Kui meie kõik tahaksime uskuda, mis Eesti ajalehed üksteise püüetest ilmale wälja kuulutawad, siis ei wõi meie küll muud arwata, kui et nende toimetajad inimesed on, kelledele selle päikese all enam midagi püha ei ole.\nSee on küll loomulik, et waated ja arwamised kokku põrkawad, et kõik mitte üht ja sedasama laulu ei laula, waid mõni hõiskab: „Mu isamaa!“, teine „Oh majandus!“, kolmas „Internationali“,— et üks wanaisa Kanti kumardab, teine isa Marxi ja Häckelit appi hüüab. Aga sellegi pärast ei wõi üksteist weel kiwidega loopima, laimama ja kahtlustama hakata, nagu see meil Eestis armsaks moeks on.\nNoorsugu näeb seda ja kuuleb ja unustab temagi ära, kuidas suured jõed sünniwad. Sagedasti „juba koolipingil“ saab ta erakonna meheks — nagu seda uuemal ajal mõnelt poolt on soowitatudgi.\nSee on otse tarwilik, et noorsugu elawalt päewa wõitluse-küsimustest osa wõtab, kui tema meeles muidgi huwitusi liigub — pääle selle, mis talle koolis sisse söödetakse. Need riiuküsimused, mis ühiskonnas meeled liikuma panewad, ei tohigi nooresoole wõõrad olla. On otsekohe nooresoo kohus neist osa wõtta, neid järele kaaluda ja nende kohta\nwõimalikult iseseiswale otsusele jõuda. Kuid niisugust otsust ei anna mitte sõge ühe wõi teise erakonna lipu järel käimine.\n„Katsuge kõik läbi ja pidage, mis hää on“. Ärgem unustagem, et meie ühelegi erakonna-dogmale ei ole truudust wandunud, waid et meie weel nooruse kaunist wabadust maitseme — wabadust kõigist erakondadest kõrgemal olla. Meie oleme küll loomulikult mitmesuguste walitsewate arwamiste — opinionide — mõju all. Aga meie peame endid neist wabastama, neid arwustada wõtma ja nende kohta iseseiswalt otsustada püüdma. Niisuguse püüde aluseks peab muidugi tingimata tõearmastus olema — ning tõe otsimine ja kalliks pidamine nõuab, et muud tõeks ei wõi pidada kui seda, mis hoolsa, erapooletu uurimise järele enesele kindlaks arwamiseks oleme omandanud.\nIseseiswate waadete, iseseiswa arwamise wäljatöötamine nõuab, et wastased arwamised põhjaliku läbikaalumise ja läbikatsumise alla wõetaks. Niisugune läbikatsumine jälle õpetab wastaste mõtetest aru saama ja seda omandama, mis nendes hääd on. Niiwiisi saab wõimalus ka teisitimõtlejatega ühist tööd teha, muidugi seda oletades, et ka wastased tõde ja õigust kalliks peawad.\nSee aeg, kus meie elame, nõuabgi noortsugu ühisel jõuul tulewa elutöö wastu walmistama. On täie õigusega öeldud, et see aeg ülemineku, uuestisündimise aeg on — — — — — —\nUsulises, ühiskondlikus ja riiklikus elus ilmub ikka uusi küsimusi, püüdeid ja wõitlusi. Niisugune üle-\nmineku aeg surub inimestegi pääle oma pitseri-märgi. On nagu kahklewat kõikumist märgata. Ühelt poolt ei usaldata, ei taheta enam wana pääle loota, teiselt poolt waadatakse kahklusega uue, nagu mõne suure weepaisumise pääle. Meie tunneme, kuidas meie noorsugu on aateid otsimas — oma tulewiku teed. Ja meie teame, et niisugusel ajal enam, kui kunagi tarwis on, noorsugu enesele iseseiswat arwamist aja suurte küsimuste ja wõitluste üle püüab luua. Loomulik on, et nooresoo meel uue, tulewa poole ihkab, sest tulewik on noorte päralt — kes noortest tahaks tagurlane olla? Aga kui see ka asjakohane on, et nooresoo silmad uue, tulewa poole on pöördud ja et tal loomulik sund on wanale selga käända, peetagu ometi meeles, et mitte kõike, mis olemas on, enesest ei wõi ära heita nagu wana kuube, — et nii mõnedgi igawesed põhjusmõtted ja aated, milledega wanad elawad, wananemas ei ole, nagu wahest küll usutatakse, waid need wõiwad ka tulewate aegade elu toeks ja põhjaks olla.\nTeaduse, kodumaa armastuse, kõrgete aadete juhil, mis meie meeli üle igapäewaste wäiklaste nägelemiste ja riidude tõstawad, peame oma suurtele eluülesannetele wastu astuma. Ainult niisugune ilmawaade wõib inimeses, kõike walskust ja alatust nähesgi, usku tõe murdmata püha wõimu sisse ülewal pidada — — — — — —\nKui meie wõitluste möllust hämaras orus neile mäekinkudele tõuseks, kuhu päike wabamalt paistab! Kui meie, noored, seda iganes ära ei unustaks, kuidas suured jõed sünniwad!\n„Küsigem, mis on see tingimine, mille läbi inimene kõigi oma wõimete arenemisele jõuab, mille läbi ta kõik, mis tema wõimuses seisab, korda saadab. — Tema peab liikwel olema; tema ei pea mitte alalise mure ja kahkluse koorma all seisma; tema peab kas õnnelik olema wõi ennast mõnest mõttest, eneseusaldusest wõi wisadusest kantud tundma.\n„Ja küsigem seda terwe inimesepõlwe ja terwe rahwa kohta, siis näeme, et üleüldise meeleolu ja hää tuju tekkimine, mille sees kõik tähtjas ja tähelepanemise wääriline sünnib, samati selle läbi tingitud on, et iga üksik ennast edasi tunneb kantama.\n„Ta peab eneses tahtmist tundma ülespoole tõuswat liikumist weerema panna, ehk peab, sellest ülespoole tõuswast liikumisest kaasa kistud, märkama, et päri‑tuul wõi püüete sugulus teda kannab, ja ta peab oma jõuu kahekordseks paisumist tundma — teadmise tõttu, et terwel ühiskogul, mille hulka ta käib, tahtmine on enesele mõju wõita, et see palju oma idealidest on täide saatnud ja selleks tegew on, et weel palju täide saata.\n„Nii tunnewad terwed inimesepõlwed rahwaste hulgas, kui neist sügaw kulturi- wõi ilu-waimustus läbi kohiseb, nagu Italias renaissanssi ja Saksamaal humanismuse ajal — — — — — —\nOma käe pääl püüab ta siis edasi, täis ettewõtmise waimu, elujulgust ja usku oma rahwa tulewiku sisse“.\nEi wõi ütelda, et need omadused: julgus, enesepäälelootmine, ettewõtmise waim,\nusk elu sisse ja tulewiku lootus Eestis kuigi suurel mõõdul leida oleksiwad.\nSügawasti maharõhutud olek walitses kümnete aastate jooksul kuni meie päiwini Eesti waimuelus. Süttisiwadgi ehk siin ja sääl mõned sädemed põlema, aga ainult selleks, et jälle kustuda. Üksikutel püüetel puudus seljatugi, laiemad ringkonnad püsisiwad tuimas ükskõiksuses.\nMis ime siis, kui need üksikud oma nooruse idealisid elus mitte ei suutnud läbi wiia. Aga weel enam. Nemad ei suutnud isegi nendele truuks jääda — nendele oma rahwuslikkudele idealidele. Praktika seisis teoriast kaugel ära. Isamaa sai ainult kulunud sõnakõlksuks. Karakterlik terwele ajale on, et ka need, kes selle ebaisamaalsuse wastu üles tõusiwad, tõelises elus pahatihti oma teoriad näiwad ära unustanud olewat.\nEi ole palju parem lugu ka selle wiletsa ajajärgu mõjudes üleskaswanud nooresooga, nendega, kes kõrgematest õpeasutustest osalt awaliku elu arenale on astumas, osalt sinna juba on ilmunud. Ettewõtmise waimu, kindlat tahtmist ja sellest järgnewat wõimist midagi agaramalt ette wõtta, tegu teha — seda ei wõi nende enamusele mitte omaduseks anda. Tõsisemadgi mehed nende hulgas on ainult teoretikud, kel küll mõnigi kord õigeid mõtteid ja waateid on, aga neil ei ole mitte jõudu mõtetest tegu teha. Neil ei ole selleks sagedasti õieti tahtmistgi. Neil on sellest küll, kui nad eluilmuwuste üle eneste ümber hoolega kätteharjutatud rahuga ja külmawerelusega kõnelewad, ironiseeriwad, paremal juhtumisel arwustawad, ise ikka\npeenikeselt päältwaatajaks jäädes — ja sellesama segamata rahuga — magawad. Mõni on weel uhkegi selle pääle: waat’ kui mõistlik mina olen — elan lõbusasti iseenesele, kuna teised, rumalad, asjata waewa näewad. Nimelt asjata ehk igatahes wäga küsitawat waewa. Nemad on ju skeptikud, kahklejad, ja skepsis ongi, mis nende elujuured ära sööb. Hallid on kõik teoriad ja haljas elu kuldne puu! Kategorilik ja ehk ei, see käib nende morali wastu. Nemad, need skeptikud, ei suuda ühestgi asjast täielikult waimustatud olla, ei suuda nemad ka ühtgi asja sügawasti põlata, kus seda waja. Neist wõib ütelda: „Ni chaud, ni froid“, ehk nagu eestlane lausub: „Ei willa ega nahka“. Ei ole meie ajal paremat uinutamise ja magamise abinõuu kui skepsis.\nEt skeptitsismuse kui ühiselulise paha küsimus meil Eestis arutamise all ei ole olnud, siis lubatagu, kui selle juures weel natukene peatame. Skepsisest räägime siin nimelt kui liialdatud, haiglasest nähtusest, kui ühiselulisest pahast, mis waimuelu ei wärskenda, waid suretab. Sellega ei jutlusta meie mitte mõnda dogmade usku ega räägi kahkluse wastu üleüldse. Meie teame wäga hästi, missugune mõju kahklusel wabamate ja wärskemate mõttewoolude mõjule pääsemisel on olnud, sest et kahklus enesega arwustust kaasa toob. Natukene arwustada tahame siin seda tagasikiskuwat skeptisismust.\nSkeptitsismus on üle terwe Europa laiali lagunenud. Iseäranis praegusel Prantsusemaal on tahtmine raskesti haige — juba kaua aega, suurte waimlikkude ja ühiskondlikkude liikumiste järel, nagu ratsionalis-\nmus ja rewolutsion. Prantsusemaalt lagunes see mujalegi, kus olud selleks kohased oliwad: näituseks Wenemaale. Wene kirjandusesgi tõusis see tüüpus Puschkini Jewgeni Oneginis ülesse, käis Lermontowi Petschorini ja Gogoli Tentetnikowi kaudu kuni Turgenjewi Rudinite ja Lawretskiteni ja ulatab ka Leo Tolstoi ning uuemate kirjanikkude töödesse. Need on kõik ühte wõi teist wiisi üleliigsete inimeste tüüpused — niisuguste, kes seltskonnale mitte ei suuda kasulikud olla ja selle läbi üleliigsed on.\nKa meil Eestis on see haigus lahti. Ma arwan, et teist wist küll pea igaüks Eesti Oneginid ja Rudinid on näinud, kes oma sugulastest küll mitmeti lahku lähewad, aga kellede tüüpus selle läbi juba eemalt ära tunda on, et nad Childe Haroldi mantlit kannawad.\nSee skepsis on osalt, nagu närwide nõrkusgi, mooduhaiguseks ja iseäralise toreduse tundemärgiks saanud; algupäraliselt on tal aga muidugi tõsisemad põhjused.\nSkeptitsismus, eitamise ja kahklemise ajajärk, käib alati suure waimustuselaene järel, siis kui waimustus inimesi mitte soowitud sihile ei wii — ja paljas waimustus ei tee seda kunagi.\nNii oli lugu ka meil Eestis. Laseme neid meile kõikidele tuttawaid sündmusi silmade eest mööda käia.\n70 aastate ümber kuuldi ühte nime kõlawat, taewa wõlwilt wastu hõiskawat; see nimi oli eestlane. Ja see aeg oli Eesti rahwusliku ärkamise aeg, ilus kewade-idill. Taewas paistis nii sinine ja rahwa süda oli nii täis ihaldusi ja lootusi. Missugune imelik ja paljutõotaw oli see suur loomise nädal!\nNagu kewadel ühise salasunni järel jõed üle kallaste kohisewad, puud pakatawad, põllud haljendawad, linnud laulawad, nii oli lugu ka siis, kui Eestis 30 aasta eest suur kewade oli. Wanemuise laul ja mäng helises üle maa, Kirjamehed hakkasiwad Eesti hariduse ülesannete kallal tööle, Põllumehed tõstsiwad rahwa majandust, Eesti laewad sõitsiwad Läänemerest wälja kaugetesse maadesse. Ja kui suured lootused oliwad sinuga ühendatud, Eesti walulaps, Aleksandri kool! See pidi terwe maa waimuhallikaks olema, siin pidiwad Eesti lapsed kõrgemat haridust saama... Ilusad ja julged oliwad siis unenäod, sel suurel loomise nädalal! See oli ajajärk, kus igaüks Eesti tähte tõusmas nägi.\nIlusa kewade järele tuleb weel kaunim suwi! mõtlesiwad meeled.\nAga Eesti iseteadwuse ajalugu on lugu suwest, mis ialgi ei tulnud.\nPõhjused, miks Eesti suwi ei tulnud, on: sisemised ja wälimised.\nOlgu see üksik inimene wõi terwe ühiskond: oma romantilises eas unistab ta hiilgawatest õhulossidest ning kõneleb palju ja waimustatult suurtest ülesannetest, mida ta on kutsutud täide saatma. Aga sellejuures unustatakse tihti ära elutõega rehkendamast ja tõsist tööd tegemast. See on hukatust toow wiga.\nEelpool kirjeldatud ajal kirjutati ja kõneldi Eesti kuldsest minewikust, rahwa kasuks töötamisest ja muist ilusatest asjadest. Aga kuidas kainelt olewiku kitsastes raamides elada, kuidas tõesti\nrahwa kasuks tööd teha, see oli õieti tume mõiste. Eesti, isamaa, see oli sõna, mis ainult pühapäewaseid tundmusi äratas, äripäewane tegelik töö ei mahtunud weel selle mõiste alla. Puudus ka asjatundmist, mille pääle tõsiseid ettewõtteid oleks wõinud rajada.\nSee on üks põhjus, mis meie suurematele ettewõtetele kadu tõi.\nTeine tähtsam põhjus on: ühistunde puudus, sisemised tülid ja üksikute tegelaste alatud püüded.\nSee on ju kulunud lause, et kus elu on, sääl ka wõitlus tekib. Waadete ja püüete lahkuminemine ühiskonna elu põhjusküsimustes on kõigi rahwaste juures ja kõigis ühiskondades olnud. Tõelises, praktilises elus ei ole mitte ainult üks tee, üksainus õige tee olemas ja teised kõik eksiteed. Elu tähtsamates küsimustes, nagu usulistes, riiklikkudes, ühiskondlikkudes, sõditakse just lahkuminewate ja üksteise wastu käiwate aadete eest suure waimustuse ja warmsusega. Näib wahel küll, et õige tee üle mingit kahklust ei ole; aga kui tihti on nähtud, et mõni õigusemõiste, mis ise-aegadel ja ise-oludel usudogma pühaduse on saanud, teistsugustel aegadel ja oludel kõrwale heidetakse. Ühiskonna üleüldistes küsimustes on iga rahwaliikme kohus iseoma järelkaalumise põhjal oma seisukoht wõtta. Kui ta seda teinud, wõib ta küll kinnitada: mina olen selle üle kindel, et minu waade õige on. Aga temal ei ole mitte õigust kinnitada: see on täitsa kindel, et minul üksnes õigus on ja teistel mitte. Sest sel, kel teised waated on, oleks siis õigus sedasama kinnitada. Aga kui mul õigust ei ole ütelda, et minu waade ainus õige on, siis on minul weel wähem õigust kinnitada, et need, kes teise aate eest wälja\nastuwad, ise teawad, et see wale on, ja wastu oma paremat tahtmist teewad — isiklikkudel, egoistlikkudel põhjusmõtetel\nMeil Eestis ei ole salliwuse põhjusmõtted teisitimõtlejate kohta weel nüüdgi kaugelt mitte mõjule pääsenud, seda wähem siis weel tol tormisel ajal. Wõitlus sai lihtsalt wastaste häwitamiseks. Kaotati aade silmist, mille eest wõi wastu sõditi, ja nähti ainult isikuid, kellede poolt wõi wastu wõideldi. Wastased ei tunnud enesel enam midagi ühist olewat, nad unustasiwad ära, et nad ühise Eesti emakese lapsed on. Sellepärast oli iga mõte, iga tegu, mis wastaste poolt wälja läks, juba sellepärast kõlbmata, et ta wastaste oma oli. Ja sellest siis tuli, et ka kõige lihtsamate küsimuste kallal häbemata kombel jonniti.\nKuule, armas Eesti weli:\nSellest ei olnud weel küll, waid wastastikku häwitamise tuhinas hakati üksteise tegude faktoriks alatut omakasupüüdmist, silmakirjateenistust, mammonaorjust — wõi kuidas need selleaegsed hüüdsõnad oliwad — otsima. Kui halb moraliline mõju säärasel negatiwilisel woolul oli, see on arusaadaw. Aga teisest küljest annab juba see asjaolu, et niisugused kahtlused tekkisiwad, kurba tunnistust, et tõesti isikuid leidus, kellede teguwedruks sarnased auutud põhjusmõtted oliwad. Kui meri laenetab, siis sünnib ikka, et laened põhjast muda ja kõntsa üles loputawad... Rahwakasu nime all ratsutas, näituseks, X ja waatas oma „walguse“ kiirte abil, kel pää segane\nja taskus kopik raha! Püha näoga kraaksus: rahwakasu, rahwakasu! Y ja hulk tema sarnaseid „wareseid!“\nKuna sisemised alused isegi kõikusiwad, käis raske rahepilw üle Maarjamaa... See lõi puruks kõik meie lootuslillekesed ja peksis maha walmiwa wilja wäljadel... „Laula, linnuke, surnuaial, ära sa, wallatu, waiki — Eesti on suur surnuaed. Mu süda, mu süda on nii haige!“\nMaani maha painutatud oliwad isamaa sõprade meeled.\nOn üks sõna, mida tol ajal tihti üteldama kuuldi, mitte kergemeelselt, waid ahastawas kurbtuses :\nMeie oleme surmale pühitsetud rahwas. Eesti täht kustub!\nOn arusaadaw, et niisugustel oludel allapoole weerew wool läbi maa käis, et tahtminegi kadus midagi teha. Ja kuigi neid harwu leidus, kel jumalasäde südames põles, siis puudus neil selja taga jõud allapoole weerewat woolu peatada: rahwas oli oma jõuu ära kulutanud ja, mis weel pahem, iga lootuse ja usalduse Eesti asja wastu kaotanud.\nMis ime siis, kui skeptitsismus ja ironia 90 aastate nooresoo keskel maad wõttis. Mis ime kui neil enam rahwuslikka idealisid ei olnud, sest wanade eeskuju ja Eesti iseteadwuse lühikene ajalugu oli neid säära-\nseid idealisid ainult põlgama ja pilkama õpetanud. Inimestele oli waheajal uusi püüdeid ja hoolesid kaswanud. Nende ringkondades, kes endid edumeesteks nimetasiwad, räägiti ainult „realpolitikast“, ühiskondlikkudest ja majanduslikkudest küsimustest kui ainsatest tõsistest asjadest. Ja sääl naerdi juba kõige lapsiku waimustuse üle. Sest küsimused ei olnudgi sääl niisugused, mis waimustust wõi aateid oleksiwad tarwitanud. Üleüldise asja kohta oliwad neil lahkuminewad arwamised. Igatahes ei leidnud nad Eesti olewikust midagi, mis neid ükskõiksusest oleks wälja tõmmanud, tulewiku üle nad kahklesiwad. Aga julgemad nimetasiwad endid otsekoheselt kosmopolitideks. Sel ajajärgul sündis ka see muidu kuulmata asi, et üks rahwajuht oma rahwale awalikult kadu kuulutas ja ühtesulamist ühe suurema rahwusega soowitas...\nSkeptitsismus ja pessimismus oliwad päälegi suurel mõõdul üleüldse aja waimus leida, nii et noorsugu kergesti üleüldise meeleolu mõju alla sattus. On tuttaw, et haigutamine külge hakkaw on. Ah — see suur hulk haigutawaid nägusid, mis meie oma ees näeme!..\nRaske on niisugusel ajal midagi julgeda ette wõtta, kui üleüldine wool selle wastu on, kui sind igalt poolt tahmise- ja teowõimetus sisse piirab.\nJa kui sa pilgu üle suurte ja wäikeste kulturimaade lased käia ja siis kodumaa lagedat pinda silmitsed: missugune tundmus lõikab sul läbi rinna!\nMõne wäikese rahwa kirjandusel on tähtjas osa Europa waimuelus, aga seda imet ei ole Läänes keegi kuulnud, et eestlastel ka kirjandust on — eestlastest ei ole üleüldse keegi midagi kuulnud. Suurel maailma näitelawal, kus rahwad üles astuwad, otsid sa asjata ühte, kelle nimi eestlane on. Ta on kulisside taga, tal ei ole mitte wõimu rahwaste mängust osa wõtta. Ehk wõib olla, talle antakse mõnikord — rumala Augusti wõi metslase osa. Mitte naljalehtedes, waid tõsistes konwersatsioni leksikonides ja geografia õperaamatutes loeme meie tänapäewani, kuidas eestlane loomadega ühes ruumis elab, kust suits sellestsamast uksest wälja käib, kust elanik ise, ja muud sellesarnast. Ja meist ei ole niigipalju asja, et lugewale Europale meie olude tõelise seisukorra üle teadmist anda, ära näidata, et ikka meiegi kulturi-rahwas oleme.\nKas ei ole wõimata Eesti tulewikku loota? —\n„Wõimata?“ müristas Mirabeau oma sekretäri pääle. „Ne me dites jamais ce bête de mot — ärge ütelge mulle ialgi seda rumalat sõna!“\nElus tuleb tihti ette, et targad mehed otsustawad, see ja see asi on wõimata. Oli juba korra ära näidatud, et luulekunst wõimata on, sääl tuli Goethe, sääl Byron. „Kõik suured asjad on alguses wõimata“, ütleb Goethe. Ja weel ütleb suur Wolfgang: „Mehisust ära kaotada, see tähendab kõik ära kaotada; parem kui niisugune inimene ilma ei oleks sündinud!“\nÜhest kahejalgsest sulgedega kaetud loomast jutustatakse, et kui kriidiga tema ümber joon tõmmata,\nta siis üle selle joone astuda ei julge. Selle kahejalgse looma nimi on hani, ja mõned armastawad wäga hanipraadi.\nKui laene on wajunud, tõuseb ta uuesti.\nMeie tunneme, kuidas uuesti ülespoole tõusew liikumine hoogu wõtab ja läbi maa weereb. Loomulikul arenemise käigul on meie elu jälle wõimsamaid awaldusi ja uusi püüdeid saanud, nagu seda iseäranis nähtused meie kodumaa ühiskonna-olude küsimustes wiimastel aegadel tõendawad.\nKas meie, noored, tahame maha suruda kõik mõtted ja aated, mis ajawaim meie rinda loob?\nEnnemalt öeldi: Noblesse oblige — aadel kohustab!\nMeie ütleme: Jeunesse oblige — noorus kohustab!\nOn paljugi sihtisid ja püüdeid meie maal, aga noorte ülesanne ja püüe olgu: kui aeg kitsas ja madal on, siis tuleb seda laiendada awaramaks, tarwituste kohasemaks teha!\nSee, mis olusid inimestele ja rahwastele aitab tarwituste kohasemaks teha, mis inimesi kannab ja tõstab, on haridus. Ja meie hüüe on: Enam kulturi! See on kõigi wabastawate aadete ja püüete esimene tingimine. Enam europalist kulturi!\nMeieaegne hariduselu on nii laialine, nii haruline, et seda ainult üksik-asjades omandada wõib. Ametmehi on igal pool, aga wähe on üleüldist haridust, üleüldiseid ühendawaid aateid.\nMis meieaegseid inimesi tunnetes ja püüetes laiemalt äratada, ühendada, neile karastawat, ülendawat jõudu anda wõib, on iseäranis kirjandus ja kunst. Kirjandus ja kunst on ühtlasi wäsimata jõud, mis selle kallal töötab, et seltskondlikkude ja rahwuslikkude eelarwamiste müürisid maha kiskuda, wabadust ja walgust inimeste südametesse paista lasta.\nEi mingis muus asjas ei ole meie seltskond europalistest waimuliikumistest nii maha jäänud, kui just kirjanduse ja kunsti asjas. Kui palju on meil kirjanduslikka toodeid, mis haritud maitse ja kunstinõuete kõrgusel seisaksiwad? Kus on meil asjalik, awara silmaringiga kirjanduslik arwustus, mis meie kirjanikkude ja lugewa publikumi maitset hariks, huwitust kirjanduse wastu wirgel peaks, Lääne-Europa wärskemaid waimlikka woolusid ja liikumisi meile juhiks? — Ja mis meie kunstisse puutub, siis ei wõinud sellest kuni siiamaani üleüldse mitte rääkida.\nKirjanduse ja kunsti tõusmine ei olnudgi meil seni wõimalik, kui meil mitte haritud seltskonda, oma intelligentsi ei olnud, — kui kõik aga armsale Eesti rahwale lõbusaks ajawiituseks ja õpetuseks kirjutati. Mitte kusgil maailmas ei ole rahwas igapäewase leiwa küsimusega koormatud, kehalikku tööd tegew, wähem haritud ühiskonna kiht, kõrgemate kulturi-püüete — teaduse, kirjanduse ja kunsti — kandjaks, waid on seda kõige päält ikka rohkem haritud, lahedamates elutingimistes leiduwad ringkonnad.\nNüüd, kus meil oma haritlaste ringkond järgesti kaswamas ja kujunemas, on ka aeg käes, et sel omakohane kirjandus oleks, et ka kunst oma küsimustega päewakorrale wõiks tulla.\n„Noor Eesti“ püüded tahawad endile kõige päält kirjanduse, kunsti ja arwustuse piirides awaldust otsida; siin on meie sihiks, noort, julget, algupäralist, edasipoole näitawat, wabastawat wõimalust mööda awaldada ja edendada. Aga ka muid Eesti kulturi-püüdeid, iseäranis seltskondlikka küsimusi, tahame jõudu mööda käsitada.\nMeie tahame otsida neid sihtisid ja wormisid, millede juurde meid ühest küljest meie oma rahwa waim, meie rahwa loomulikud omadused ja wajadused, teiselt poolt europaline kultur juhatab.\nMeie esialgne ülesanne oli ainult neid mõtteid ja tundmusi, milledest eespool kõnelesime, liikuma panna. Ja käesolew album pidi näitama, missugused woolud ja sihid endid praegu meie „nooremas“ kirjanduses ilmutawad. Ka meie kunstnikkude toodetega tahtsime tutwust teha. Muud ärgu meie praegusest wäljaandest nõutagu.\n„Noor Eesti“ püüete kindlam kujunemine aga on alles lähema tulewiku asi: kui endid need on ühendada wõinud, keda waimusugulus kannab. Noored selles mõttes wõiwad ka need olla, kel juba hõbejuuksed pääs: kui aga nende waim weel nooruse ihaldusi ja püüdeid on alal hoidnud ja nende süda noorte südametega ühes tuksub.\n„Noor Eesti“ toim.\nKeset elu tormilist liikumist oleme meie inimese-soo edu-käigust ja eneste kangelase tegudest waimustatud. Suures hiilgawas seltskonnas räägime meie ilusaid sõnu elu- wõitlusest, tööst ja raskustest.\n— Las’ raksub rahe ja mässab maru, las’ wälguwad mõõgad ja langewad mehed. Meie oleme elu, meie loome elu! Wõitluse tuhinas kaotame oma noorusepuna palgelt, meie rinnad wajuwad kokku ja meie langeme elu- talt maha. Kuid wõitlus, wõitlus — elu suurte põhjusmõtete ja paleuste pärast, wõitlus rahwa ja inimese-soo eest — see on meie töö! Ei oleks meid — ei oleks elu! Meie juhatame ja nemad lähewad ettejoonistatud radasid mööda.\nSuured sõnad sünniwad, kui maru tuuled, mis kohisedes üle maa lähewad, ja meie usume, et kaugete nõmmede kulu-kõrred nende laenete järele paenduwad...\nJa meie näeme ennast kangelased olewat ja ootame ning nõuame ajaloo käest, et meie nimed temas kuld-tähtedega säraksiwad...\nEnne oli siin ainult põline mets kahisenud, mille südamesse harwa elawa inimese jalg puutus, kus ainult metsloomad ümber hulkusiwad ja oma toidust püüdsiwad. Kümnete werstade pääle wenis pikk metsik laan oma pimedate padrikute, jämedate mändade, kadaka-jäserikkude ja mädade samblasoodega, kuhu suuremad loomadgi ligi ei pääsenud, kus ainult rööwlinnud ja pikajalgadega kured asusiwad, kes kewadest kuni sügiseni sügawa wee sees sulistades konnasid püüdsiwad ja üksikute soosaarte pääl kaswawate puude otsa pesi ehitasiwad. Suures arwus ilmusiwad siia ka kõiksugused nepid, koowitajad, metshanid ja pardid, kes sügisel jälle pikkade ridadena halli taewa all lõuna poole lendasiwad. Soodest ja järwedest eemal, kõrgemal kohal, asus pool lüngi langenud männa mehiste juurte all wana mesikäpp, kes aga peaaegu ialgi mett maitsta ei saanud, sest külad ja mõisad oliwad liiga kaugel, et laisk loom oleks wiitsinud sinna linnupuid rööwima minna. Paksu kuuse padriku sisse oli hundi paar oma pesa ehitanud, kust nad saaki püüdmas käisiwad.\nMetsa omanik ei tuletanud oma omandust palju meeldegi. Kord oli mõisawalitseja temale ütelnud\nTarwis oleks seda metsa wähendama hakata. Saaks põllu-maadgi.\nMõisnik oli käega wisanud.\nEi maksa. Ei tasu waewa ja kulu ära. Las’ minu järeltulew sugu seda teeb.\nJa wanawiisi mühises põline mets karedate talwiste tormide käes ja kahises maheda kewade õhul. Igal aastal sündis uusi taimi juurde ja iga aasta murdis maru nii mõnegi kõdunenud männa ehk kuuse maha ehk pööris ühes juurtega wälja. Iga päew tõi selles ääreta laanes suuri muudatusi, nii mõnigi metspart kadus elawate kirjast, nii mõnigi nepp langes rööwlooma terawate hammaste wahele. Aga nende kadunute asemele astusiwad jälle uued, ja nii mõnedgi aastakümned — ehk ka juba sajad — ei olnud siin midagi muutust tunda. Igal kewadel kattis metsaalust noor rohi ja puud läksiwad lehte, sügise tuul kandis aga need jälle ära ja uuesti hulus talwine tuul metsas, kandis murdunuid männa, kuuse ja kadaka okkaid ühest laane otsast teise. Üksgi uus ja wõõras hääl ei äratanud metsloomi ega pannud õhku wärisema. Waikus kuulas waikust, waikus. ajas waikusega juttu, aga waikus ei sünnitanud mitte häält, waid waikust...\nÜhel warasel kewadel, kui weel kõrged lumehanged metsa all oliwad ja kuristikka lobjak ning jäätus täitis, ärkas hunt ehmatanult hommiku-unest üles ja tuli kuuse padrikust wälja, et selgemini neid imelikka hääli kuulata, mis eemalt nagu wasara hoobid kostsiwad. Ettewaatlikult astus ta läbi põõsaste ja lepistiku ning ligines wäikesele lagendikule, kust\nhääled tuliwad. Ehmatanult jäi hunt lagendiku lähedale seisma, pistis pää kadakapõõsa tagant wälja ja nägi imestades, kuidas kaks uut elukat, missuguseid ennem metsas nähtud ei olnud, põlise männa tüwe mööda isesuguste asjadega peksiwad, nii et killud eemale lendasiwad. Ja hundi kõige suuremaks imestuseks langes wägew mänd pragina ja kärinaga lagendiku äärde maha.\n— Ei meie seda suuda! Ei suuda seda ka karud ning metssead, kes ennewanast siin olewat elanud, — mõtles hunt ehmatanult, jooksis oma pesa juurde tagasi ja ei julgenud enam ialgi lagendikule ligineda. Ta kartis neid uusi elukaid, kelle wastu üksgi metsloom ei jõudnud.\nAga kirwehoobid kestsiwad iga päew hommikust õhtuni edasi. Kaks inimest raiusiwad wanu mändasid maha, pühkisiwad warukatega otsaesiselt higi ära, sõiwad oma wiletsat toitu ja puhkasiwad riideräbalate pääl wäikese telgikese all oma wäsimust. Uudishimulikult tuliwad loomad lagendiku serwale, küünitasiwad oma pääd põõsaste tagant wälja ja imestasiwad selle üle, mis lagendikul sündis. Selle järele pistsiwad nad oma ninad ja nokad kokku ning hakkasiwad asja-olu arutama. Nii mõneltgi poolt awaldati kahtlust, et uued loomad wanadele mitte hääd ei kuuluta. Ja paha meelega nägiwad wiimased, kuidas wõõrad iga päew ikka enam ja enam põliseid mändasid maha murdsiwad ja ära koorisiwad...\nJaak oli juba rohkem kui 40 aastat wana. 25 aastat oli ta auusasti mõisat teeninud, wee ja leiwa eest oma higi walanud ja waewa näinud, jõudu\nkulutanud ja terwist rikkunud. Nii mõnegi kortsu oli elu juba tema otsaesisele kaewanud, ära oli ta palgelt nooruse puna kadunud, läinud oli ka rõõmus läige silmadest. Kuid usku oma jõuu ja kangete käte pääle, oma kõikumata ja kindla tahtmise ning edasipüüdmise wõimu pääle polnud ta weel ära kaotanud. Ja tihti, kui ta wõõral wäljal rasket tööd tehes ära oli wäsinud ning põllu peenrale ehk laiale raud-kiwile maha istus, tärkas uue hooga ta meelde, et ka tema oma jõuuga ja tööga omale põllukese wõiks muretseda, mille wilja tema oma aida salwe paigutada wõiks. Ta unistas omast iseseiswast wabadiku põlwest, nägi kuldset und omast talutarest, omast kodust ja koldest, oma rukki kahisemisest... Ta waim wirwendas kaugele, ta nägi uut raendikku metsa lagendikul, mille pääle kollakat karwa, kooritud palkidest, kolme aknaga, eestoa ja sawi-kiwist korstnaga ahjuga maja ilmus. Ta nägi, kuidas ta raendikul kändusid kaalus, sõõrdu põletas, kuidas karuäke üle kändude ja kiwide käis, sambla-tuustisid ja turwaid lõhkudes, kuidas idanewad seemned kütisemaa pääle langesiwad ja kaswama hakkasiwad; kuidas wikat wilja sees wihises ning sirp sihises, kuidas koodid kopsisiwad ja puhtad, rasked terad läbi sarra rehealuse põrandale warisesiwad. Sarnaseid mahedaid hääli kuulates, sarnaseid ilusaid piltisid nähes unustas Jaak ära, et tal walusad rakud pihku katsiwad, et ta praegusel silmapilgul teise teenija, wõõra ori oli, et ta oma nooruse jõuu ja terwise kaotanud oli, ja ka selle unustas ta ära, missugused raskused teda siis weel ootama saaksiwad, kui ta oma tare ehitama ja oma kodu kollet asutama hakkaks. Kõik selle unustas Jaak unistades ära,\nwajus sügawasti mõtete sisse, nii et kubjas temaga juba riidlema hakkas, et ta kaua puhkust peab. Ja õhtul, kui ta woodisse puhkama heitis ja waiba üle pää tõmbas, ka siis mõtles ja unistas ta uuest kodust.\nAga ega ta üksi ei unistanud. Juba lapsena teadis ta, et\nUni ei anna uuta kuube,\nMagamine maani särki.\nTeist teenides, teise wara rohkendades oli ta ka omale kopikaid kogunud, tööd murdnud ja waewa näinud. Wabal ajal oli ta luudasid ja wihtasid teinud, asjakesi nokitsenud ja niiwiisi teeninud. Ja kui ta 40 aastane oli, siis oli temal juba kirstu põhjas wana willase suka sees 150 haljast hõberubla. Salaja iga uudishimulise silma eest luges ta neid hämaras toanurgas läbi ja kuulas rõõmuga, kuidas hõbetükid langedes helisesiwad ja kõlisesiwad. Ei ta olnud rumal ihnus ega warakoguja, kes kogumisest isegi kasu ei mõista saada. Aga siisgi pani raha kõlin ta südame kiiremini tuksuma: see awas temale wabaduse wärawa, andis temale wõimalust oma kodukohakest asutada, oma eluasemekest ehitada, kus ta enam teise käsualune ei olnud ega teise leiba söönud.\nJaak palus ja sai ka enesele tüki maad metsa pragastikus, mille pääl kidurad kadakad, mehised kuused ja metsikud männad kaswasiwad. Selle rägastiku eest pidi ta weel paar aastat mõisat ilma palgata teenima.\n— Noh, saame näha, kuidas sina sääl metsas elama hakkad, — nii oli mõisawalitseja lausunud. — Mõisa töö teed sina küll ära, aga kas sul julgust on metsas elu asutama hakata, seda ma ei usu.\n— Kui aga selleks luba on! — oli Jaak rõõmsalt hüüdnud. — Küll mina murran. Ei ma karda tööd. Küll minul julgust leidub.\nRõõmsa meelega teenis Jaak need mõned lunastuse-aastad ära. Tihti nägiwad teised töölised, kuidas Jaak laupäewa õhtutel pärast rasket päewatööd metsa poole hiilis. Tähelepanemata läks ta mitme wersta kaugusel olewa lagendiku lähedale, laskis seljaga wastu noort haawa tüwe ehk wiskas lagendikul murule maha, käänas näo taewa poole ja hakkas uuest kollastest palkidest seinadega majast unistama. Ja kui ta pärast keskööd ehk enne hommiku-koitu koju tagasi tuli, siis teadsiwad teised töölised rääkida, et Jaagul hiilgaw nägu olnud. Nii mõnedgi pilkasiwad meest ja ütlesiwad:\n— Palju peab sinul usku olema, kui pääle julged hakata.\n— Seda mul ka ei puudu...\nKärsitusega ootas ta aega, kui mõisa tööst lahti saaks ja oma terawa kirwega padrikusse wõiks asuda.\nJa aeg tuli. Jaak palkas ühe küla wanamehe, wiskas leiwakoti, kus silgud ja kore leib sees oli, õlale, teisele õlale pani aga terawaks ihutud kirwe ja kadus terweks nädalaks metsa. Hommikust õhtuni\nkostsiwad rasked kirwe-hoobid metsa lagendikult.\nOliwad wiimased kewade päewad. Laupäewa päike oli juba ammugi metsa taha kadunud. Õhtuhämaruses seisis lagendiku serwal metsa ääres kõrge, wärisewate lehtedega haawa all wäikene kollastest, kooritud palkidest maja. Läbi akna-augu, kuhu weel raamisid ei olnud pandud, wahtis Jaak pimedaks\nminewa lagendiku pääle. Natukene maad eemal mustas paks kase ja männa mets, aga lagendiku hommikupoolset otsa kattis paks kadaka pragastik. Jaak mõtles...\nTa nägi haljast odra orast lagendikul laenetawat. Ta nägi noort naist wäikese rinnalapsega uksepakul istuwat. Aga wäikene walge pääga poisikene mängis juba wihmast ja päikesest halliks läinud seina ääres. Magus muigatus, lõbus naeratus weeres selle mõtte juures üle Jaagu kareda ja kortsudega kaetud palge.\n— See on ju minu tulewane pere! — ütles ta pool kõwasti, nii et wanamees, kes nurgas laastude pääl lamas, uinakust üles ärkas ja küsimusega: „mis pere?“ ka Jaagu mõtetest üles äratas.\n— Ei midagi... ei midagi, — wastas Jaak, otsaesist pühkides.\nJaak astus õuue, — õuue, missugust teist suuruse poolest waewalt leida oli. Maja lähedal ei olnud üht aia-juppigi ehk kraawi-otsa, mis õuue muust metsast ja laanest oleks lahutanud.\nAeglaste sammudega ligines Jaak oma wäljadele, kus paar wagu kartulid ja natukene otre ja kaeru kaswas. Nii palju oli ta maja ehitamise kõrwal mahti saanud põldu harida. Mõttes käis Jaak ringi oma põldude ümber ära, waatas oma esimest wilja ja astus siis kodu poole tagasi, oma kodu poole. Maja lähedal jäi ta seisatama, laskis kase najale, tõstis pää üles ja waatas kaua oma uue maja pääle. Kõrgel maja kohal seisis kuusepuust rist, aga selle haru pääl kõikus reburaigastest ja paluka wartest walmistatud pärg. Seinte pääl kollendasiwad paaripuud; katust polnud weel pääl.\nKaua seisis Jaak ja wahtis oma pooleliehitatud maja pääle. Ta süda oli rõõmus, palju lootusi asus ta rinnas, sadanded plaanid walmisiwad pääs.\nSelle järele astus ta oma majasse ja wiskas wanamehe kõrwale laastude pääle maha. Ta kuulis, kuidas wanamees norskas ja laastud mullast põrandal kahisesiwad.\nWarsti magas mees kõwasti ja puhkas päewa wäsimusest.\nUue maja seina lähedal istus aga hiline ööpik toominga oksal ja wilistas oma wanu ja igawesti uusi wiisisid, nuttis ja kaebas, hõiskas ja hüüdis...\nPeaaegu igal inimesel on elus üks otstarbe, üks siht, mille poole ta kõigest ihust ja hingest püüab, üks mõte, mille üle ta waimustatud saab, üks asi, mille üle ta magusat und näeb. Ja kui inimesel mitte sarnast sihti ei ole, siis on elu tüütaw, ilma huwituseta, sellega ka ilma wäärtuseta. Siis ei ole elu mitte huwitaw wõitlus, temas ei ole wõitu ega kaotust, mille ootusel süda rõõmsalt ehk kartlikult wäriseks. Jaagul oli sarnane siht ja eesmärk; tema elu ei olnud mitte tühine. Tema, kes alati tõsiselt iga asja pääle waatas, oli oma maja ehitamise, oma kodukoha asutamise üle nii waimustatud, et selle üle tihti prii ajal tundide kaupa unistas, mõtteid mõlgutas.\nJaak ostis warsti hobuse ja mõned põllutööriistad, mõne lamba ja lehma. Lagendik oli juba kõik põlluks muudetud. Nüüd asus Jaak metsa kallale — hommikust õhtuni kostsiwad tema asutuse poolt rasked kirwe-hoobid. Kõrgele üle metsa hõljus\nkütise suits, nii et ükskord mõisawalitsus juba arwas, et mets põleb. Kang murdis kändusid, tuli põletas neid tuhaks. Metsa raiuti, laastud lendasiwad. Korra tuli metsawaht Jaaku waatama. Imestades nägi ta, mis asuja juba ära oli jõudnud teha\n— Kunas sa sarnase töö ära jõudsid teha? — küsis ta.\n— Eks ikka murdnud ka, — wastas Jaak, kuna ta silmad õnnelikult särasiwad.\n— Oled wahwa mees küll!\nHää meelega kuulas Jaak sarnast kiitust. Ta ei wastanud aga midagi. Kuid ta rõõmsad silmad rääkisiwad: „Seda olen mina oma 150 rublaga, oma warandusega nii teinud!“\n— Seda peab ütlema, et sinul julgust ei puudu, — rääkis metsawaht, kuna ta ise uut maja ja lagendikku silmitses. — Tore maja, platsikene põlluks muudetud.\nJaak aga nohises ainult wastuseks.\n— Kuidas siis tulewikus läbi saad? — päris metsawaht.\n— Küll ma tööd teen, kui aga terwist on. Küll mina juba...\n— Raske on sinul, oled juba wanapoolne mees\n— Mina wõi? Küll töö mind kardab. Käed on mul weel kanged. Lõhun tööd teha, raiun metsa maha, kisun kännud wälja, põletan ära, aga maa teen põlluks...\n— Sa’s nii oma jõuu pääle loodad?\n— Küllap loodan. Kindel lootus ei peta. Ei ta ole mind petnud, ei saa ka petma. Juba mul usku algamiseks oli, küll minul siis lootust lõpetamiseks ka leidub.\nSelle juures waatas ta oma rakkudega kaetud käte pääle.\n— Sa ikka mõtled ka oma tulewase pere ja järeltulewa soo pääle, — naeris metsawaht.\nKohmetanult waatas Jaak rääkija otsa.\n— Mis siis, kui ka tõesti nii?\n— Ega midagi, sina oled ikka tubli mees!\nOli jälle üks lõbusatest päewadest Lagendil. Nõnda kutsuti Jaagu wabadiku talu. Lagendi uus maja oli weel alles kollakas-walge, ei teda olnud ühtigi päike pleekinud ega wihm wetitanud. Uksed ja aknad oliwad kase okstega ära ehitud. Kõrgel õlekatuse kohal lehwis sarika-puu külge kinnitatud ridwa otsas pidu-lipp; lipust natukene all pool kõlkus aga wärske pärg. Läbi lahtise akna kostis lauluhääl ja hõiskamine metsa, nii et hunt, kes waheajal oma perega inimese eest kaugemale oli asunud, jälle lagendikule ligines ja uudishimulikult põõsa tagant maja poole piilus.\nÕhtu hämaruses kostsiwad pilli-hääled läbi metsa. Kaugele ümberringi kostsiwad sõnad :\nHõissa! Pulmad jälle!\nNeiud, noored, tantsige!\nLagendi Jaak pidas pulmi. Isegi teada, ei olnud need pulmad suured; aga asuja kohta päris parajad. Ka pulmalisi oli wähe. Oliwad mõned Jaagu endistest kaasteenijatest ja mõrsja sugulased. Mõrsja oli waesest perekonnast; kuid Jaak teadis, keda ta kosis.\nPulmapäewa õhtul läks noorpaar üksi põldusid waatama. Põllu ääres istusiwad Jaak ja Mai\nkiwi otsa maha ja hakkasiwad tulewiku plaanisid arutama.\nWiisteistkümmend aastat on mööda läinud. Ei need aastad ole lennates kadunud, waid aegamööda wenides läinud, nad on tööd ja waewa toonud, nad on nii mõnegi ootuse ja lootuse mulla põuue matnud, nii mõnegi õhulossi ära laotanud. Ka meie tuttawal metsalagendikul on selle aja sees palju muutnud. Jaagu kindel usk ja lootus on ilusat wilja kannud. Lagendik oli ammugi põlluks muudetud, kuna iga aasta hulka metsa maha raiuti ja wiljakandwaks maaks tehti. Koht, kus aastakümnete sees wähe muutust ette tuli, oli selle aja sees päris teistsuguse näo saanud. Lagendikul seisis wäikene jõukas talukene, ümberringi laenetasiwad lõikust tõotawad wiljawäljad. Nende wiieteistkümne aasta sees oli Jaak rasket waewa näinud, ta oli sajaaastaseid puid raiunud, kändusid kaalunud ja esimesi wagusid läbi sammaldanud maa ajanud. Ta pidi ennast ka kiskjate metsloomade eest kaitsma, pidi oma loomadele kindlad warjupaigad ehitama. Kõrge palkidest aed piiras õue ümber, aga maja kohal kõlkus kuiwanud pärg.\nAh, kui lühikene, kui igapäewane on inimese elu! Keegi ei tea sinust, ajalugu ei tunne sind ja sina isegi ei ole ennast uskunud kangelase olewat...\nAh, õnnetud inimesed! Teie ei tea, kuidas meie teie eest wõideldes oma nooruse ohwerdame, missugused ilusad rajad meie teile ette tähendasime,\nkuidas meie teie tulewiku eest muretsesime ja missugused paleused teile ette kirjutasime!\nNemad ei tunne meid wahest — — sellepärast, et meie nii ägedalt nende kasu püüame, suuri sõnu räägime ja kirjutuse laua taga istudes wõitleme... Aga nemad on palju lihtsamad — — nemad wõtawad kirwed selga ning lähewad metsikutesse rabadesse ja raiuwad sääl metsa ning laastud lendawad...\nPühajärwe wõimsat tamme\ntorm ei ial kõiguta:\nmarutuuled, piksepilwed —\nteda nad ei kohuta.\nPühajärwe wõimsal tammel\nelujõud on otsata:\nnagu Soomes taotud teras —\nkarastatud kangeks ta.\ntorm küll okstes möllanud,\naga ainult koltun’d lehti\nsäält ta maha puistanud.\nwesi juuri uhtunud:\nsügawamas ema pinnas\non ta juured peidetud.\nainult tema nõrku oksi\nraputas see weidike.\ntorm ei ial kohuta,\nsääl ta seisab Sõsarsaaril —\nterwitab sind, rändaja.\n/— pilt —/\nNoor Eesti. K. Raud.\nMitu-mitu aega, nii et ta isegi enam ei teadnud, kui kaua, oli teda wangis peetud. Kaua pidi see wangipõlw tõesti kestnud olema, sest kolmed wangikoja ülemused oliwad waheajal waheldanud ning wiimanegi, see kolmas, walitseb sääl juba wäga palju aastaid. Ka ränk, ütlemata igaw ja waewaw oli see wangistus; wiletsam ja waewarikkam, kui ühelgi teisel enne ja pärast teda, sest tal ei olnud mitte ainult käed ja jalad raudus, waid ka suu seotud, mida ainult söögiajaks topist wabastati. Päälegi lamas ta pimedas kongis, seina külge needitult. Oli ju iga uus ülemus midagi ikka ta wangipõlwe raskendamiseks teha püüdnud: esimese ajal heidetud ta wangihoonesse, ilma et liikmete wabadust temalt wõetud oleks; teise tulekul pandud käed\nja jalad raudu; kolmanda hoole läbi saanud ta topi suhu ja seina külge needitud. Nii elutses ta sääl poolsurnult, poolelusalt maetud. Isegi wangihoidjad imestasiwad, et tal hing ikka weel sees oli. Ja sees see tal oli.\nÜhel päewal, aga mitte harilisel ajal, rägises jällegi ta urka ukse luku sees wõti ja waht astus sisse.\n— Hei, sina! Maast üles! Täna lasen ma su aina oma armust wabaks. Kuuled? Oma armust,— hüüdis ta uhkelt ja hakkas seina külge needitud käeraudadest õnnetu käsa wabastama.\nTuimalt waatles wang wahi toimetust. Juhmilt jäi ta ka siis lamama, kui käerauad raginal wastu seina mahalangesiwad. Ta ei näinud mõistma, mis sündis.\n— Topi wõid isegi oma molust wäljatõmmata ja aegapidi jalad raudadest wabastada. Korraga täit wabadust anda oleks liig palju ja kahjulik, — pajatas waht ning lisas, wangi ikka tuimalt maas lamamas nähes, karmilt juurde: — Noh, kuuled? Oma armust päästan su täna wangipõlwest.\nKui ka selle pääle õnnetu ainult mõistmatalt ringi waatas, lõi ta temale saapaninaga wastu külge ja kärgatas: — Maast üles, sa laiskworst! Wõi arwad, et sind igawesti siin priikorteris priileiwaga toitma peab. Küll juba. Nüüd katsu ise enese eest muretseda.\nWalust erutatud, sirutas wang tummalt oma kangeks jäänud liikmeid ja wast nüüd alles näis ta aru saama, et ta elus muudatus oli sündinud: ta käed oliwad wabad, sein ega lukutatud uks ei pidanud teda enam kinni; ainult jalgade ümber kõlisesiwad weel rauad. Neid waatles ta mõni pilk ning katsus siis, istukile ajades, enesest ära heita. Rauad oliwad ilm-tugewad ja hästi needitud; ta käed aga kanged ja\njõud otsas. Katse läks nurja. Ägades langes õnnetu põrandale, kust aga kohe ootamata wäledusel püsti kargas ja umbselt rääkides, sest topp oli tal ikka weel suus, kui päris hullumeelne hoopisid enese ümber wälja jagama hakkas, hoolimata, kuhu need sattusiwad — seinade, ahelate, enese wõi wahi pihta. Wiha, mis kaua, kaua ta hinges oli imbinud, käärinud, paisunud — meeletu, loomalik wiha, millele weel pöörane wabaduse rõõm kaasa asunud, oli õnnetuseks nüüd äkitselt põlema süttinud ja ta juba muidugi roidunud, umbunud ja tölpinud mõistusekese oma alla matnud. Wahi kisa pääle ilmus korrasoldat. Ka sellele langes mõni hoop osaks. Waewaga suudeti hullustajat waigistada ja nimelt siis, kui ta wahi rusikate ja soldati püssipära all ära nõrkes...\nMinestusest ärgates leidis ta enese wangimaja õuest. Kõrge taewas kumardas ta üle, waba õhk hõljus ta ümber. Topp oli iseenesest ta suust wälja kukkunud. Kirjeldamata rõõmu pärast, et jälle kord, nii hirmus pika aja tagant, elawat, kuigi pilwise ilma pärast kurba loodust näeb ja waba, kuigi hoonete pärast osalt läpastanud õhku sisse hingata wõib, — unustas ta ihuwalu ja hingeroiju ning ajas enese istukile ja puhkes laulma.\nKauasest waikimisest kangeks jäänud keelel ja kähisewal häälel leelutas ta sääl laulusid oma kodu ilust ja ihast ta wastu, mõne pooliku lookese oma endisest wabadusest ja hulk wangisolemise ajal wahtidelt kuuldud wõõraid wiisisid. Imelik, weider ja lapsik oli see leelutamine, aga ta äratas kuuljates siisgi ootamata ja isemoodi osawõtmist. Mõisteti, et selles pool-elawas kehas haruldase rammu ja sitkuse idud ikka weel närtsinud pole; et wiletsa pool-halwa-\ntud hinges palju isesuguseid iludusi immitsemas; et ta tömbiks waewatud waim weel mitte täiesti waibunud ei ole ning et sellest looma järjesse surutud inimesest tarwilisel turgutusel päratu palju tulu wõib wälja norida. Tarwis ainult aegsasti, seni kui ta täiesti weel toibunud pole, ta tahtmise wõimu oma mõju alla wõita.\nSelleks ilmusgi kohe wangihoidja ja pajatas sõbralikult: „Tead mis? Mina wabastasin su käed raudadest ja tõin su wangikojast wälja. Minu käes on ka su jalgraudade wõti. Oma hää südame poolest unustan su hiljutise hullustuse ja wabastan ka su jalad, aga ühe tingimisega: sa pead selle eest mulle eluaegseks sulaseks tulema. Mitte just päris sulaseksgi. Ei, ainult nõnda ütelda — oma inimeseks. Õiguse pärast, mul ei maksagi siin tingimistest kõneleda, sest sa isegi ju mõistad wäga hästi, et mu pakkumine muud ei ole, kui ilmotsata häätegu sinu, wiletsa, wastu, mida ainult ülemalnimetatud kombel ära tasuda wõiksid. Mõtle ise: sul ei ole enam kohta ega paika, kuhu minna; ei hurtsikut ega ulualust, kuhu asuda; ei leiba ega wett, et isu ja jänu kustutada, ei ka hilpusid, milledega oma poolpaljast, räpast ja kurnatud ihu katta, ega — wiimaks — jõudugi, et neid tööga omale muretseda. Ühe sõnaga: sul ei ole mitte kui midagi ja sa ise ei ole ka enam mitte midagi. Sina, kui iseseisew isik, oled igawesti kadunud, päris kui surnud. Ei ole sul mingit ilu, kõlblikku terwist, tarwilikku jõudu, wähematgi inimlikku auu ega isiklikka õiguseid. Kõik on möödas. Wõi mis auu ja õiguseid sellel olla wõis ja wõibgi, kes wangi sattunud? Auusate koht pole wangikodades. Wiimaks ei ole sul nimegi enam. Ta on\nkõigil ammugi ununenud. Sind tuntakse nüüd ainult kui № ja sedagi üksi siin, wangihoones. Minu juurest aga leiad ulualuse, toitu, ihukatet ja wiimaks, kui hästi ennast üles pead ja taewas seniks elu-terwist annab, kuni su wangisolemise loole ümberkaudu unustusekate pääle kaswab, — wõid ehk koguni mu wara ja nimegi pärida. Mul on ju tütar, kuna pojaga Jumal mind õnnistanud ei ole. Tule!..“\nNorgus, tüdinenult, peaaegu lollakalt kuulab waene wabastatud wang. Raskelt, pikkamisi, nõksawalt ja katknedes rühiwad ta roidunud pääs mõtted... Aga mis tal sääl kaua ja iseäranis nii mõteldagi: Tõtt, sula tõtt kõneleb ju auus wangihoidja. Midagi paremat ei jää, ei wõigi siin üle jääda... Ja õnnetu hakkabgi oma kaitseja järel selle koja poole tammuma...\n— Pea! Kuhu sa, wõrukael, ta wiia tahad?! — kärgatab järsku hääl nende selja taga. See oli wangimajaülema wali hääl. Ülem oli samati imelikku laulmist kuulnud ja selle pääle sinna ilmunud.\n— Wõi sina, lontrus, olla tema wabastaja! Sina, tühipüks, kes sa ise minu käsualune ja sulane oled! Häbemata petis! Waat’, mina alles olin see, kes sulle käsu andis, teda lahti lasta. Ainult minule on ta selle eest otsata tänu wõlgu. Nii siis minu juurde peab ta tänu pärast sulaseks tulema. Mõistate? Sulle saagu juba sellestgi, et sa ta elumaja õueaia pärisid. Mõistad nüüd? Kasi siit! Sina aga, №, tule minuga. Minu kaitse all pole sul midagi karta. Wast minu wõimu waral ja minu juures teenides wõid sa omale uue auusa nime ja inimeseõigused omandada...\nWaene № jääb nõutult seisma. Weel alamale wajub ta kuumaw pää longu. Weel komistawamalt


Neymari CS: GO auaste, Steami ID, nahad, inventar, voog ja palju muud - Sporti\nNeymari CS: GO auaste, Steami ID, nahad, inventar, voog ja palju muud\nNeymar juuniorile pole võõras CS: GO voogesitus Twitchis, kuid paljud ei tea mängija nahakogumist ja mõningaid muid tegureid.\nNeymaril on enamus oma kollektsiooni kõige kulukamatest nahkadest ja talle meeldib teatavasti kleebiseid oma erinevatele relvadele kleepida.\nNeymari versioon AK47 - ümbris Karastatud kohandatud kleebistega, nagu on näha Steamis\nMõned Neymari kulukamad nahad on järgmised:\nAK47 - korpus on karastatud\nAWP - kulutuli\nBajonett - karmiinpunane veeb\nNeymari versioon AWP -st - Dragon Lore koos kohandatud kleebistega, nagu Steamis näha\nPeale selle on Brasiilia professionaalsel jalgpalluril ka CS-GO nimekirjas lai valik mängusiseseid agente. Neymarile kuuluvate agentide loend sisaldab järgmist:\nSir Bloody Skullhead Darryl - professionaalid\nChem -Hazi spetsialist - SWAT\nSir Bloody Miami Darryl - professionaalid\nOperaator - FBI SWAT\nKoer - Phoenix\nB malevkonna ohvitser - SAS\nFBI snaiper - Michael Syfers\nEriagent Ava - FBI\n3. komando kompanii - KSK\nLisaks nendele kuulub Brasiilia ääremängijale ka hunnik haruldasi kleebiseid, pihusid ja mitmesugust kosmeetikat.\nPariisi Saint-Germaini ääremängija on tuntud ka oma oskuste poolest FPS-tiitli poolest, mis on talle Twitchis kogunud üle 1,2 miljoni jälgija.\nFännid saavad vaadata Neymari auruprofiil , Neymari aurude nimekiri ja tema Twitchi kanal siin.\nNeymari saavutused CS: GO -s\nHiljuti nähti Neymari 1v3 sidurit maha tõmbamas showmatši ajal, kus osalesid mõned CS: GO suurimad nimed, näiteks ZywOo ja shox. Peale selle on elukutseline jalgpallur Brasiilia algusaastatest tuntud ka tulihingelise armastuse poolest Counter Strike'i vastu.\nTäna õhtul 20h (Pariis) https://t.co/lbiyU2WJfL\nMeeskond @neymarjr vs meeskond @gotaga CSGO\nMinu meeskond saab olema ...... @Kana1 @Artcsgo @Yuurih aakkari pic.twitter.com/6hSxn4UNKt\n- Neymar Jr (@neymarjr) 21. detsember 2020\nBrasiilia superstaar on juba mõnda aega jätkuvalt laineid löönud nii jalgpallis kui ka e -spordis. Arvestades seda, kui hästi on Neymar Twitchis voogesituse ja sisuloojana kasvanud, peaks jalgpallur muutuma pärast spordist lahkumist täiskohaga sisuloojaks, siis pole see ilmselt paljudele üllatus.\nMängisin selle nimel ... MERCI @ywoo 🤣 pic.twitter.com/zwRGT52M3g\nSellegipoolest jääb Neymar praegu Pariisi Saint-Germaini jalgpallile pühendunuks, sest Prantsusmaa soovib kindlustada kauaoodatud UEFA Meistrite liiga. See aga ei takista superstaaril CS: GO -s 200 IQ esitamist sooritamast.\n5 parimat näpunäidet Shulkersi tapmiseks Minecraftis\nSee käbilaadne konn näeb välja nagu väike jõehobu\nkas saate minecraftis laamaga sõita\nmis on kiireim auto gta 5 -s


Amelia pätid • Leht 3 • Meie rotid • www.pisi.ee\n76 postitust • Lehekülg 3/3 • 1, 2, 3\nRe: Amelia pätid\nPostitas cougar » 12. mai 2011, 17:20\nKirjeldad ehk pikemalt, kuidas ja mismoodi ja nii\nPostitas Amelia (Teema autor) » 13. mai 2011, 13:10\nKõigepealt, kui Sohvi koju jõudis, pidi ta mõned tunnid koos transportpuuriga riidekapis veetma, kuna ma olin balletitunnis. Koju jõudes tõstsin ma ta ümber vanasse liivahiirepuuri ning tõstsin sinna ka Gabrielle (kuna ta on kõigist mu rottidest kõige lahkem). Gabrielle ise tundus huvitatud olevat pigem uurist endast, nii et ta jooksis seal ringi, kõigi nurke läbi nuusutades, samal ajal, kui Sohvi tal seljast käppadega "läbi kammis".\nKuna tundus, et neil lähevad asjad täitsa hästi, lisasin sinna puuri Dianne. Ka temaga ei tekkinud probleemi nii et tõstsin sinna ümber ka Emily ning Lily. Tundus, et Emily ja Lily kartsid rohkem, kui Sohvi... Sohvi oli igatahes paras nahhaal, käitudes umbes nii, nagu hoopis tema puuri oleksid uued rotid tulnud.\nÜhtegi piiksatust igatahes ei tulnud, nii et otsustsin, et julgen nad kõik koos suurde rotipuuri tagasi panna. Ka seal oli kõik korras, rotid jätkasid enda tegevustega nii, nagu kõik olekski algusest peale nii olnud, et Sohvi seal ka elab.\nAhjaa, vahepeal jõudsid nad väikeses puuris magama ka jääda, siis nägin ma igatahes Sohvit ja Lily't teineteise kaisus, teised pätid magasid kaugemal. Nüüd ma ei tea, kes kelle kaisus magab, kuna suures puris on neil (nagu korralikule rotile kohane) privaatne magamispesa, kuhu sisse nii kergelt ei näe. ^^\nJa eile õhtul oli juba nii, et Sohvi ronis imekiirelt mu õlale, vast et isegi kiiremini, kui teised. Väga hästi ära sotsialiseeritud rott on (mitte nagu loomapoest saadute puhul enamasti..)\nP.S. Sohvi on nii ümmargune ja suur, et tekib lausa piinlik, et olen enda rotte alatoituvuses vist hoidnud...\nPostitas cougar » 13. mai 2011, 14:04\nNo nii vaffa Sohvi oli jah pesakonnas kõige suurem, isegi poistest suurem. No ja minu kui Vähi püha kohus on kõik sõbrad ja lapsed ümmarguseks sööta\nIgatahes on meeldiv, kui ta oskab viisakalt käituda, on kraps ja ergas ja asjast huvitatud, ei tee vanaemale häbi seltskonda sattudes Khassvathatud peavad lapsed olema, khassvathatud, nagu ütles Kohviveski filmis "Siin me oleme"\nÄkki saab siis millalgi pilte ka, suuruste vahe puhul ja üldse, kuidas nad seal omavahel koos on.\nPostitas Amelia (Teema autor) » 13. mai 2011, 14:35\nMa proovin ja vääääga loodan, et ehk näiteks sellel nädalavahetusel saab ka pilte.\nPostitas cougar » 17. mai 2011, 17:16\nPostitas Amelia (Teema autor) » 19. mai 2011, 00:58\nNagu Merily'lgi, on mul hetkel nii kiire, et rottide jaoks ei jää just väga palju aega, argipäevadel saavad vaid 5-15 minutit suhelda. Vaid nädalavahetusel ja kolmapäeval (mul on siis lühem päev) on mul rohkem aega ja jõudu, et nendega pikemalt tegeleda. Seetõttu pole ka mingeid naljakaid või huvitavaid juhtumisi olnud, millest kirjutada, kõik on võrdlemisi rahulik.\nSee-eest tegin täna aga pilte. Adelet piltidel pole, kuna ta on jätkuvalt kadunud... :/\nP.S. Neil punased silmad vaid välgu pärast, tegelikult on kõigil peale Lily mustad silmad.\nP.P.S. Lily markeering on praktiliselt olematuks muutunud.. o_o\nPostitas Amelia (Teema autor) » 23. mai 2011, 13:05\nProovisin üle pika aja pättidele vett tutvustada (nooremate puhul esimest korda). No ei saanud sellest midagi... Nad ei läinud vee lähedalegi, ükskõik kui palju ma neid sinna toiduga ei proovinud meelitada.\nMa ei saa aru, kuidas mõni vaikselt suudab rottidele vett tutvustada (olen ju vadanud igasuguseid õppevideoid).. Tundub, et nende rotid siiski on sellest piisavalt huvitatud, et sinna lähedale minna.\nNing veel jooksurataste teemal (nagu paaris muus teema neist räägitakse) - leidsin ka ühe jooksuratta ja panin siis huvipärast puuri, et näha, kas hakkab neile meeldima. Korraks nuusutati üle ja siis mindi tagasi oma asjadega tegelema, ei ronitud kordagi sissegi... :]\nPostitas Kissu » 05. november 2011, 11:00\nAmelia, kuidas sinu plikade kambal elu läheb?\nPostitas Amelia (Teema autor) » 06. november 2011, 17:50\nOh jah.. kõigepealt mõtlesin, et kirjutan siis, kui uutest tibinatest olen lõpuks viitsinud pilti teha. Selleni pole ma siiamaani muidugi jõudnud. *punastab*\nSeejärel muutusin aga järjest laisemaks ning mida enam aega edasi läks ja asju, millest kirjutada, juurde tuli... laiskus ainult kasvas. (;\nAga olgu, ilmselt peaksin ma end tõesti kokku võtma ja vähemalt lühidalt rääkima kõigest, mis praeguseni toimunud on.\nKeset suve (see oli vist 23. juuni või midagi selle kuupäeva lähedast) ei suutnud ma loomapoes vastu pidada ja ostsin veel kaks plikat - tumehalli topeltrex Hana ja musta-valgekirju Melissa. Algas sellest, et läksin korraks loomapoodi ja seal oli Melissa, klaasi vastas, tehes suurimat nunnunägu, mida rott teha saab (teate vast küll, seline, mis ütleb "Paaaalun võta mind koju, mul on siin nii kurb olla...").\nTutvustamine läks kergelt, kui õigesti mäletan, läksid nad juba samal ostmise päeval suurtega samasse puuri, peaaegu ühtegi piuksu ei olnud kuulda.\nLiigun edasi Adele juurde - kätte ma teda ei saanudki. Nägin teda mitu korda seal puuriseina vahel ja suhtlesin temaga natuke sealt kaudu. Samuti, kuna ma nägin teda kord vannitoas, hakkasin ma sinna talle toitu ja jooki panema. Pärast seda nägin teda veel mitu korda seal söömas, nii et vähemalt ei pidanud ta enam kasside käest toitu varastama.\nMillalgi hakkas toit sealt aga eriti kiirelt otsa saama. Samuti nägi mu ema kord halli rex isast rotti vannitoas... Järeldasime, et ilmselt kuidagimoodi (ei kujuta küll ette, kuidas...) oli Adele endale leidnud "abikaasa", kes on samuti kodurott (vähemalt pole ma kuulnud, et taolise välimusega rotid võiksid metsikud olla...).\nPeagi hakkasime ka kahtlustama, et Adelel on pesakond... toit kadus kiiremini, kui puuris, kus seitse rotti oli. Tundub, et meil oli õigus... Ühel hommikul leidis ema surnud isase rotipoja keset tuba, tundub, et kassid olid ta kätte saanud. Järgmine päev leidis ema ka tiine Adele surnult... Mul on kohutavalt kahju, et ma teda enne kätte ei saanud ja naiivselt lausa lootma hakkasin, et ta saabki nii hakkama.\nVannitoast kaob jätkuvalt toitu.\nDianne kasvajad olid lõpuks juba hiigelsuured, ta sai vaevu kõndida ning temast oli praktiliselt alles ainult skelett.. toitsin ja jootsin teda iga päev eraldi, aga pikalt see ei aidanud.\n31.08.08 - 14.10.11\nLühikest aega pärast Diannet suri ka Gabrielle, näiliselt oli temaga kõik korras... Tundub, et ta läks kurvastusest.\n11.09.09 - 22.10.11\nOeh.. palju kurbi uudiseid tuli nüüd. Aga meeldiv on see, et tundub, et keegi ei proovi hetkel puuris paika panna uut alfat, nad on kõik rõõmsalt karjana ühtemoodi olulised. Keegi neist pole vist väga domineeriva iseloomuga.\nHetkel on minu rottideks ühesõnaga Emily, Lily, Sohvi, Melissa ja Hana (ning X arv Adele järeltulijaid... v_v). Ilmselt rohkem pisikesi ma enam võtta ei saagi, kuna tõenäoliselt lähen pärast kooli lõpetamist Soome edasi õppima ja ei saa rotte endaga kaasa võtta.\nTahaksin lubada, et teen neist varsti pilte ka, aga kardan, et peaksin sel juhul enda sõnu sööma, nii et parem ütlen, et ma lihtsalt loodan, et nii läheb, kuid ei luba midagi.\nPostitas roberta » 06. november 2011, 18:58\nPostitas samton » 06. november 2011, 19:02\nTunnen südamest kaasa; kaks sõbrakest nii järjest kaotada on väga raske.\nPostitas Anete12 » 06. november 2011, 19:33\nPostitas Merily » 06. november 2011, 23:25\nKaastunne ka minu ja käpaliste poolt!\nPostitas Riina1958 » 07. november 2011, 14:47\nPostitas Angoora » 08. november 2011, 19:10\nPostitas Amelia (Teema autor) » 22. märts 2013, 11:57\nMinu viimane rott Sohvi lahkus mõned päevad tagasi, 17. märtsil, seega minul enam rotte pole. Uusi rotte mulle tõenäoliselt nii pea ei teki, kuna mul oleks nende jaoks järjest vähem aega. Panen teema kinni.