juuni 2017 – Deini elublogi\njuuni 19, 2017 juuni 24, 2017 DeiniS2 kommentaari\njuuni 12, 2017 juuni 12, 2017 DeiniS1 kommentaar\nTaaskord naudin Dargo nohina saatel puuvilju ja tulin mõtteid kirja panema.\nMa ei ole ammu teinud juttu oma pisipojast, kes on vahepeal nii suureks kasvanud. Oleks aeg veidi tema arengust ja edasiminekutest rääkida.\nMa põdesin siiani, et mu laps räägib nii vähe, lutt on suus, mähkmed pole lõplikult unustatud, keskendumisega on raskused. Tüüpiline ema muretsev süda, kuid mitte sisetunne ei ole see, mis paneb muretsema, vaid standardid. Teiste inimeste arvamus, mis on õige, mis vale.\nMa sisendasin endale küll juba tema sünnist saati, et iga asi tuleb omal ajal, iga lapse areng on erinev, kuid ikka näris see tunne. Et, miks tema laps nii soravalt räägib, miks tema lapsel läks nii lihtsalt lutist võõrdumine, potitamine, korrektne sööma hakkamine, keskendumine. Selle näriva tundega ma aeg-ajalt võitlesin ja tundsin kadedust.\nKuniks ma avastasin, et näed siis, mu lapsel tuleb potil käimine juba päris hästi välja, lutti lasteaias pole vaja, sõnu järjest tuleb ja tuleb.\nNüüd ma vaatan kõrvalt oma 2,5-aastast kutti- kui hästi ta oskab end sõnadega väljendada, jaa, tuleb ette kordi, kus ta arvab, et jonniga saavutab midagi paremini. Aga need on lapsed, oma emotsioonide ja tunnetega, mida nii hästi veel kontrollida ei suudeta.\nLuti viskas päevapealt nurka, enne näris selle muidugi ribadeks ja siis enam ei kõlvanud, loopis voodist välja. Mõnda aega hoidsin lutti igaks juhuks kapis, aga lõpuks lendas ikka prügikasti. Ma ausalt isegi ei tea, kaua ta nüüd lutivaba on olnud, võib-olla kuu, võib-olla rohkem või vähem, see ei omagi tähtsust. Peamine, et lõpuks on see häiriv, kuid esialgu vajalik faktor tema elust kadunud. Jaa, vahepeal võõrutasin ma teda sunniviisiliselt, aga see ei kandnud vilja. Mõnel võib-olla õnnestub ka sunniviisiline võõrutamine, kuid mina seda närvipinget ei talunud.\nPotil käimine on selge, päeval, ka lõunaune ajal mähet ei kasuta, loomulikult juhtub ka õnnetusi, kuid see on esialgu loomulik, ma vähemalt arvan nii. Öösel on mähe veel all, sest miskipärast öösiti ta häda peale ei ärka, see on nüüd puhtalt minu kätte võtmise asi, et öösel äratus panna v lihtsalt ärgata ja ta potile suunata. Ma tegelikult ei kujuta seda ette, sest ma ju häirin lapse und, aga muud üle ei jää, enne beebi sündi tahaks ikka lahti saada. Ma ei kavatse poes kahes eri suuruses mähkmeid ostmas käia. 😀\nVahepeal oli teemaks, et mu poja ei keskendu ega kuula käsklusi või ei saa nendest aru. Minu jaoks oli see muidugi tabu jutt, sest kodus kuulab ta mind kenasti, vahel kiusu pärast muidugi mitte jah, aga, et aru ei saaks, seda pole. Pigem lihtsalt lasteaias ei tahetud kuulata, nüüd pole sel teemal juttu olnud enam.Keskendumise koha pealt, jah, ka kodus ta ei viitsinud pikalt ühe tegevuse juures püsida ja pistis uue tegevuse poole jooksu. Eks see olene sellest, et tegevused on igavad, ma ei suutnud neid järelikult piisavalt huvitavaks teha. Samas omaette mängides leiab ta endale huvi pakkuva tegevuse ja tegeleb sellega tükk aega. Võta siis näpust, kahe otsaga asi.\nKa nüüd viimasel ajal on päevakorras see, et pole midagi teha, just toas olles. Kõik mänguasjad on kuidagi igavaks muutunud, koguaeg teleri ees ei tahaks ka lasta istuda, raamatud sirvitakse nii kiirelt läbi, et ma ei jõua vaadatagi. Sel ajal, kui tema omaette mängib, tunnen mina igavust, vähemalt siis, kui kodused toimetused on tehtud. Palun jagage ideid, mida põnevat ette võtta kahe poole aastase poisipõnniga?\nRääkides nüüd Dargo iseärasustest- need on nii armsad, neil hetkedel unustad kõik pahandused, mis ta korda saadab, mitte, et neid väga palju oleks.\nKui ta kenasti potil ära käib, tuleb ta mu juurde koos potiga, nii uhke olemisega ja lausub ilmekalt “oooooiii”, seda peab ise kuulma, raske kirjeldada. Samal ajal, kui mina suundun potti tühjendama, ootab tema kenasti seal, kus poti koht on, seni, kuni mina tema varandusega tagasi jõuan. Kogemata juhtun kauemaks jääma, hüüab tema kohe usinalt “emme”. Mul käib alati südamest jõnks läbi, kui laps lausub sõna “emme”, ma justkui siiani ei usu, et ma tõesti olen sellele präänikule emme. Eks tal läks veidi kauem aega ka, et mind üldse nii hüüaks.\nKui ta on pahandust teinud, ja aru saab, mis valesti tegi, langetab ta kurvalt pea ja jalutab aeglaselt oma tuppa. See ei ole alati nii, aga viimasel ajal nunnuks kombeks saanud.\nKuna ta meil kenasti kõike järgi ahvib, siis meie, voodis söömise harjumus on ka talle külge hakanud. Oii, kuidas see mulle ei meeldi, aga no mis sa ära teed, kui ise eeskuju annad. Selle vea ma püüan muidugi likvideerida, paha komme.\nMõne asja kohta on tal täitsa omad väljendid, millest meie siiani aru pole saanud, kuskohast need tulnud on. Näiteks: vanaema-kanana, juua-kuubäbä(samas oskab väga hästi ka ilusti sõna “juua”), onu-konu, palli-kalli, hobune-komune. Neid lahedaid sõnu jagub kindlasti veel, aga hetkel ei suuda meenutada. Tean, et vahel meeldib vanematele sõnu lihtsustada, et vanaema on näiteks mamma. Mina isiklikult sel mõtet ei näe, sest Dargo vanuses laps võiks ka keerulisemaid sõnu õppida.\nOii, kui pikaks see postitus nüüd venis. Loodan, et on andestatav, pole ju Dargost siin nii ammu juttu teinud. 🙂\nTänaseks tõmban siis otsad kokku.\njuuni 5, 2017 juuni 8, 2017 DeiniS1 kommentaar\nTundub, et mulle sobib kord nädalas kirjutamine, sest ega tihemini väga välja ei mängi. Ma muidugi pead ei anna, sest alati võib juhtuda, et tekib suurem motivatsioonipuhang ja postitusi lendab igasse ilmakaarde. Selle postituse kirjutamist alustasin 5.juunil, nagu päisepildilt näha, võtsin teetassi ja maasikad kõrvale. Kahjuks sai uni minust võitu peale tee joomise lõpetamist.\nKuigi mulle tundub see beebiootus kulgevat teosammul, on siiski möödunud märkamatult juba 1.trimester. Võin julgelt väita, et olen siiamaani saanud nautida rasedust. Neli päeva kerget iiveldust(mis minu jaoks tundus nagu surm muidugi) oli tühine kogu selle 17-nädala peale. Elu on lill ma ütlen, väsimus vahel on suurem, kui peaks, kuid ometi on kõik proovid korras olnud, et muretsemiseks põhjust pole. Veidi rohkem pissile ajab küll, kuid öösiti olen piisavalt laisk, et hommikuni oma häda ära kannatada. Veidi rohkem pingutades, kiiremini kõndides või last süles tassides, võtab hingeldama ka, kuid siiski täiesti talutav. Kuigi raseduse algus oli veidi erinev esimesest, siis nüüd on juba kõik üsna sarnane. Kui jätta välja kiirem kõhu kasv ja varem tuntavad liigutused.\nLisaks on mul juba kodus üks rüblik, kes vajab minu hoolt, armastust ja tähelepanu. Et ei saa puhtalt ainult enda rasedusele keskenduda ja miljoni muu faktoriga peab ka arvestama. Näiteks kardan ma, et mänguhoos suudab poja liiga kõvasti mu kõhule vajutada, kuigi iga natukese aja tagant püüan ikka seletada, et beebi on kõhus. Kusjuures, ma ei saagi aru, kas ta mõistab seda või mitte, aga aeg-ajalt ikka näitab kõhu peale ja sõnab siis, kas “tita” või “beebi”.\nUmbes 14.nädala paiku ma tundsin mingit aimatavat siblimist seal alakõhus, kuid nüüd 17.nädalal on liigutused täiesti selged ja aktiivsed. Küll mitte iga päev, aga alati on tuju kohe kordades parem, kui kõhuelanik endast märku annab.\nJõudsin vahepeal juba lootedopleri soetada, et süda rahul oleks, sest ämmakas ei ole kahe visiidi jooksul südant kuulanud. Olen lugenud mõnelt poolt, et tihti ei kuulatagi peale 20-nädalat, sest siis ei pruugi südamelööke alati kätte saada ja asjatut paanikat tekitada ei taheta. Esimese lapse ootuse ajast mäletan küll, et iga visiidi aeg siiski kuulati, oli ka sama äe. Õnneks olen ka koduselt ideaalselt südamelöögid kätte saanud, beebi südant on super armas kuulata, koguaeg kuulaks. Sellega oli ka muidugi mingi teema, et vist väga tihti ei soovitata kuulata? Õnneks mul pole suurt vajadust seda tehagi, sest ka liigutused on tõestuseks, et kõik on korras.\nVahepeal ajaviiteks proovisin siin ka erinevaid soo ennustusmeetodeid: kuldsõrmuse ja juuksekarvaga, igasugu tabelid marimelli blogist, no ja siis lihtsalt, kui miski kuskilt kõrvu jäi. Kõik viitavad tüdrukule.\nMuidu peaksime soo teada saama 4.juulil LA ultrahelis. Mis te arvate, kui väga ma seda ootan?\nMis ei tähenda seda, et ma kuidagipidi pettunud oleksin, kui ei ole soovitud sugu.\nKeda teie mulle ennustaksite?\nOn teil mõni ootus?\nOlete teie kunagi oma lapse soos pettunud?\nMillised tunnused on teil olnud poisi või tüdrukuga?\njuuni 1, 2017 juuni 29, 2017 DeiniS12 kommentaari


Sportkoer blogi: Kutsikaga mängimisest\nOlen siin varem kirjutanud päris mitu lugu kutsika koolitusest ning ka mängust. Lugude juures on ka illustreerivad videod, kust on näha, et kuidas midagi võiks teha ning mis on oluline. Mõte teemat käsitleda tekkis ühest küljest lähtuvalt sellest, et minu poole pöörduti ja küsiti nõu mõningate detailide osas seoses kutsikaga mängimisega ning teisalt lähtuvalt sellest, et nägin just internetis ühte videot, kus üks meie kohalik tegija kutsikat jõmaka mänguasjaga taga ajab. Vaadates seda videot ning mõeldes mulle esitatud küsimustele pean paraku tõdema, et sellisel asjal nagu kutsikaga läbiviidav mäng on olemas rida näiliselt pisidetaile, mis tervikus üsnagi määravaks saavad. Need detailid aga määravad väga palju. See, kuidas kutsikaga mängida määrab tegelikult päris palju koera saagiinstinkti arengus, oskuses omanikuga suhelda, õpetab kutsikale nö. peamisi kanaleid ning annab talle enesekindluse ning usu võitu olenemata raskustest. Kutsikaeas on koer nagu käsn, mis kogemusi endasse imeb ning need puhtale valgele lehele joonistatud kogemused tekitavad nö. esimese pildi elust.\nKui me mõtleme mängu peale, siis mis on nö. peamised pidepunktid:\n1. Mänguasi peab olema kutsikale tabatav ja võidetav. See tähendab, et esimene mänguasi ei tohiks mingil juhul olla pall või nuts või muu kompaktse kujuga asi. Esimene mänguasi võiks olla kalts või rätt. See peaks olema selline "vedel" ja pehme ning kergelt tabatav. Kergelt tabatav peab see asi sellepärast olema, et koerale tuleb tekitada mulje, et ta peab 100% pingutama, et mänguasja tabada. Kalts oma lotendavas suuruses on kutsikale ka siis tabatav, kui seda kiiresti liigutada. Kutsikat on selliselt lihtne provotseerida kiirelt püüdma ja aina rohkem kiirendama, et mänguasja tabada. Vaatamata kaltsu kiirele liikumisele on siiski kutsikal võimalik võita.\nKui kasutada jäigemat asja, siis liigutades seda kiires tempos on see raskelt tabatav, mistõttu mängija teeb lihtsalt vea nähes, et koer ei taba ning aeglustab mänguasja liikumist. Sellega õpetab ta koerale, et kui sa täiega liikuvat asja ei taba ja oled siuke keskpärane, siis ma aitan sind ning annan sulle selle mänguasja ise. Selliselt mängides ongi väga kerge premeerides kinnistada poolikut pingutust ning õpetada kutsikat saama nö. kingitusi.\nPehme kaltsu suur eelis on ka asjaolus, et selline "vedel" asi on kutsikale alati "vähem ohtlik" ning ta ei karda seda. Kui peos on jäigem nuts, siis kutsikas tunnetab selles hästi lihtsalt omaniku käe pikendust ning ei julge seda hammustada. Siuke jõmakas tundub koerale ka kergemine ähvardav ning koormav. Kui kutsikas sellegipoolest ei taha hammustada kaltsu, siis on võimalik see nööri otsa panna ja vedada, mis muudab kaltsu lihtsamini tabatavaks. Nutsu vedamisel nööri otsas on see tihti ikkagi mõnevõrra raskesti tabatav, mistõttu omanik peab allahindulust tegema.\n2. Mängida tuleb selliselt, et koer saab haarde alati, kui ta maksimaalselt seda tahab, mitte varem. Ehk kutsikalt tuleb nõuda maksimaalset pingutust selliselt, et ta peaaegu saab ja peaaegu saab ning siis lõpuks pingutades kõige rohkem saab alles kätte. Mingil juhul ei tohi selliselt mängida, et kui kutsikas ei saa kätte, siis pannakse koerale mänguasi ise suhu või nö. kingitakse. Mõelge nüüd ise, et kas teist keegigi käiks tööl, kui teile palka niisama makstaks või kas te üldse pigutaks millegigi nimel kui see teile nii ehk naa kohale tuuakse. Kutsikal kinnistub aga sellest käitumismall ehk tal tekib harjumus seoses teatud tegevusega. Antud juhul seoses mänguga, premeerimisega ja teiega suhtlemisega. Selliselt ei arene koeral välja vajalikul kujul saagiinstinkt ning ei teki ka piisavalt sügavat nälga mänguasja järgi, mis on vajalik hilisemates trennides. Olen erinevatel seminaridel kohanud mitmeid selliseid kutsikaid / noori koeri, kes ei oskagi midagi teha, kui neilt nina eest nutsu/kaltsu kiiremini ära tõmmata. Nad loobuvad kiirelt, kui tabavad, et jõud üle ei käi ning omanik ei anna niisama ka.\n3. Koer peaks tundma ennast võitjana. See võit võib teinekord tulla kohe ning anda sellega kutsikale lisaindu. Kuid ka kohesel premeerimisel peaks koer seda kaltsu enne kasvõi murdosa sekundit sikutama. Teinekord peaks see võit tulema läbi võitluse ehk koer peaks õppima võidu eest võitlema. See kogemus annab koerale maailmapildi ning käitumismalli, et kui olla sihikindel ja jätkata, siis ka kõige raskemates olukordades paistab siiski tunneli lõpus valgus ning ta võidab igal juhul. Samas nagu öeldud, võit ei ole see, kui annad koerale kaltsu niisama ära. Ta peaks ikkagi tahtma. See tahtmine võib väljenduda kiires tagaajamises ja osavas püüdmises või siis jõulises sikutamises. Mõlemal juhul teeb koer tööd ning võidetud kalts on nagu preemia, mis annab usku ka raskemate olukordade jaoks.\n4. Mängul peaks taotlema täissuu haaret. See tähendab, et mitte igal haardel, kuid siiski aina rohekmatel haaretel peaks üritama anda kaltsu selliselt, et koer saab võimaluse heaks haardeks või siis võimaluse parandamiseks. See annab koerale kogemuse, et läbi sellise haaramise saabub võit. Ta hakkab siis palju sihipärasemlt taotlema ja üritama täissuuhaaret. Samas ei tohiks igal korral täissuu haaret taga ajada, kuivõrd see on kutsika jaoks suhteliselt frustreeriv ja võib mänguindu jahutada, kui ta haaramisel ei saa kaltsu kätte vaid järgneb mingi ebamäärane tegevus, millega koerajuht üritab kutsikat parandama saada. Nagu öeldud, siis teinekord võiks saada kutsikas kohe kätte asja, teinekord aga nõuda parandamist. Ajapikku muutub parandamine iseeenslikuks ja sellele ei pea üldse nii palju enam tähelepanu pöörama.\n5. Mängul peaks koer haarama tugevalt. Kui haare on nõrk saab kaltsu suust ära tõmmata. Pidevalt kaltsu ära tõmmates koolitatakse koer ebakindlaks. Seepärast peab ta ka võitu saama ning äratõmbamine ei tohi olla väga absoluutne. Tõmmata tuleb nö. tundega - alati piiri peal, et koer peaks pingutama. Küll aga tasuks vähehaaval tõmbamiss aina rohkem jõudu panna ja teravust. Koeral peab tekkima arusaam, et haarama peab tugevalt.\n6. Kasulik oleks nõuda kutsikalt rahunemist. Kui kutsikas juba aktiivselt püüab ja taotleb, siis saab tuua sisse pealesunnitud rahunemise. See, kui omaniku nõudel kutsikas veidi rahuneb kalts suus, annab nö. tulevikuks võimaluse nõuda rahunemist ka teistsugustes olukordades. Eriti oluline on see varrukatrennis. Aga jällegi, rahunemise nõudmine käib pisteliselt. Selleks, et säilitada kutsika innustust ning aktiivset püüdmist ei tohiks iga kord nõuda rahunemist. See muudab koera jaoks mängu igavaks ning ajapikku kaob sealt sära. Rahunemine võiks käia nö. vahetevahel mängu sisse ning alati peale rahunemist haarab koerajuht uuesti kaltsust ning mängib uuesti. Sellisel juhul viib rahunemine nagu mingi järgneva laheda elemendini ehk mänguni ja see omandab mingigi mõtte. Sellel rahunemisele järgneval mängul on kaks olulist eesmärki :\n- järgnev mäng on nagu preemia nõutud rahunemise eest, mis annab kutsikale võidu\n- kutsikas harjub omaniku sekkumisega ning ei karda hiljem käsi ja nõudmist.\n7. Koheselt, kui kutsikas mängib hästi järgneb lahti käsu õpetamine. Sellest olen ma kirjutanud siia mitu pikemat artiklit, istõttu pikemalt sellest ei kirjuta (eks kasutage blogi otsingut , lööge sisse käsk lahti ). Toonitan vaid seda, et käsk lahti peab olema koera jaoks IGAL juhul aktiveeriv ning uut ja nö. paremat energiataset esiletõstev. See tähendab, et kui hiljem treeningute käigus öelda koerale lahti, siis selle järgseltpeaks koer olema valmis tegema omaalgatuslikult ning aktiivselt mingit järgnevat harjutust. Ma never - ever ei vahetaks mängu ajal kaltsu toidu vastu. See on minu arust üks hullemaid vigu, mida teha saab. Kahju seisneb selles, et üldjuhul tahavad kõik kutsikad toitu rohkem kui kaltsu. Kui koer on kaltsu kätte saanud ning pakud talle toitu, siis järgnevalt peale lahtilaskmist tekib kutsikal lootus, et äkki saab toitu veel ning ta pigem on toidu lainel ,kui mängust huvitatud. Seetõttu peab omanik nägema üksjagu vaeva, et koera uuesti kaltsuga käima tõmmata. Selle mängu käigus on omanik tihti "kingitusi jagav " ja teeb koerale elu väga lihtsaks, et teda kuidagigi saada toidu lainelt ära. Osad kutsikad jäävadki peale sellist sammu kehvemini mängima, sest toit jääb neile meelde mõlkuma. Teine probleem on see, et toit on igal juhul rahustava iseloomuga preemia (erinevalt kaltsust). Kui ütled koerale lahti ja annad talle toitu, siis rahustad koera sealt tasemelt, kus ta oli põhimõtteliselt maha ning kõik algab jälle nullist. Hilisemates treeningutes on aga see väga takistav tegur, kui peale lahti käsku koer tuimaks jääb. See töötab vastu nii kuulekuses kui ka kaitses. Tasub vaid mõelda aporti peale, kus peale lahtilaskmist järgneb järgmine aktiivsust nõudev harjutus või varruka peale, kus järgneb aktiivne haukumine. Mina õpetaks lahti käsu kindlalt käsuna ehk kasutaks vajadusel lisaks nõudmisele ka negatiivset mõjutust. Sellisel juhul aitab ta luua vajalikku kanalit ning omandab kohe õige värvingu. Lahti käsule peaks koheselt järgnema aktiivne mäng, mis värvibki lahti käsu aktiivseks.\n8. Mänguasja tuleks muuta järkhaaval raskemaks vastavalt sellele, kuidas koera oskused kasvavad. Näiteks kui koera jaoks on kalts juba väga lihtsalt tabatav, siis tasuks see asendada nahast kaltsuga. See nõuab koeralt juba jupi tugevamat haaramist. Kui koer ei suuda tugevalt haarata, siis jääb ilma. Kui on näha, et koer ei suudagi, siis on mõistlik äkki vahend tagasi vahetada. Samas minnes kaltsult nahale peab alguses olema tõmbamises veidi tagasihoidlikum, kui oldi kaltsuga, sest koer ei õpi nii kiirelt ümber. Tal oli tekkinud kogemus, et teatud jõuga haarates alati võidab ning kui nüüd ei võidagi vaid pidevalt kaotada, siis see muudab ta ebakindlaks.Vahendi raskemaks muutmine peaks toimuma sedavõrd lühikeste sammudega, et koer ideaaljuhul suudaks kogu aeg võita ilma et oleks vajalik allahindlust teha.\nSiinkohal jätaks pooleli ja kirjutaks lähiajal edasi.


meningioom | Psühhiaatria | Arsti nõuanded | Küsi nõu Eesti tipparstidelt! - Kliinik.ee\nmeningioom 16.04.14 / Psühhiaatria\nVanaemal avastati paar aastat tagasi peaaju kesknärvisüsteemi ebaselge või teadmata loomusega kasvaja. Saatekirjas seisab järgmiselt: "Esimeses koljuaugus bifrontaalsel on suur meningioomiks sobiv ekspansiivne muutus aksiaalsete mõõtudega 4,8x5cm". Kuna tegemist on üle 70 aastase prouaga, siis operatsiooni ei soovitatud. Selle haiguse tõttu ajab reaalsuse ja une/mõtted/filmi/... elu täiesti segamini. Asi on nii kaugele läinud, et üksi enam elada tal ei saa lasta, sest aeg ajalt pakib kotid ja hakkab sõitma Aafrikasse või Ameerikasse. Paar korda tabatud sussides ja hommikumantlis linna pealt lennukit ootamas. Ta on väga kange iseloomuga, et midagi seletada või proovida nö maapeale tagasi tuua, ei ole võimalik. Kunagi kui esines nõrgemalt, sai vahepeal ikka aru, et ajab vahel segast. Ei teagi kuidas ta nö fantaasiale reageerida, kas mängida kaasa või just lõpmatuseni proovida seletada, et asi pole nii ja ajab jälle midagi millegagi sassi. Ma saan ju aru, et tegemist on haige inimesega aga kuidas oleks kõige parem ja õigem taga suhelda? Mis oleks tema jaoks kõige parem lahendus, nüüd paar kuud elab mul ema juures aga kuulen igapäevaselt, et takistab ja segab ka tema toimetamisi. Kuna tegemist ikkagist kalli inimesega, siis ei tule kõne allaga viia kuskile vanadekodusse, kus tehakse tast voodi haige, söödetakse rahusteid ja piiratakse liikumist (kogemused). Kuna tal jalad täitsa paistes, mille tõttu liigub suhteliselt vähe, siis ta põhiliselt ainult sööb, milletõttu kehakaal on täitsa kopsakas juba (üle 100 julgen pakkuda). Kas peaks sundima rohkem liigutama ja andma majapidamistöid või talle on parem kui liigub minimaalselt?\nTänan ette ja olen igasuguse info, soovituste, nõuannete eest tänulik!\nPäevakorda tuleb kolm küsimusteringi:\n1) neuroloog ja tema nägemus selle meningioomiga seoses, et mis kaebusi see anda võib ja mida jälgida tuleks (näit., ajuturse küsimused, peavalud, nägemishäired jms);\n2) psühhiaatri konsultatsioon - millised meelepettelised või muud häired. Selles valdkonnas vägagi head arstirohud olemas;\n3) perearsti poole ja need tursete-kehakaalu jmsprobleemid kontrolli alla. Vajadusel saatekiri haiglaravile. On ka Hooldusravikliinikud.\nSeega - hooldekodusse minek jääb esialgu veel kaugemasse tulevikku - vajadusel.