President Kennedy kõne Yale'i ülikoolis 11. juunil 1962 - Uudised - 2022\nPresident Kennedy kõne Yale'i ülikoolis 11. juunil 1962 - ajalugu\nPresident Griswold, teaduskonna lõpetajad ja nende perekonnad, daamid ja härrad: Lubage mul kõigepealt väljendada oma tunnustust väga sügava au eest, mille te mulle osutasite. Nagu kindral de Gaulle tunnistab aeg -ajalt Ameerikat Euroopa tütreks, on mul hea meel tulla Harvardi tütre Yale'i. Võib nüüd öelda, et mul on mõlemast maailmast parim, Harvardi haridus ja Yale'i kraad. Mul on eriti hea meel saada Yale'i meheks, sest oma hädadele mõeldes leian, et paljud neist on tulnud teistelt Yale'i meestelt. Ärimeeste seas on mul olnud väike lahkarvamus Rodger Blough'ga, I931 õigusteaduskonna klassist, ja mul on olnud ka kaebusi 1940. aasta klassi sõbralt Henry Fordilt. Ajakirjanduses näib mul olevat erinevusi koos John Hay Whitneyga, 1926. aasta klassist, ja mõnikord ei meeldi mulle ka Henry Luce 1920. aasta klassist, rääkimata ka William F. Buckley'st, nooremast, 1950. aasta klassist. Mul on isegi probleeme oma Yale'iga nõustajad. Ma saan nendega läbi, aga kuidas nad omavahel läbi saavad.\nMul on kõige soojemad tunded 1924. aasta klassi Chester Bowlesi, 1915. aasta Dean Achesoni ja minu assistendi, 1940. aasta klassi McGeorge Bundy vastu. Aga ma pole kindel, kas need kolm tarka ja kogenud Yale'i meest on täielikult lepivad üksteisega igas küsimuses kokku.\nNii et see administratsioon, mille eesmärk on rahumeelne koostöö kõigi ameeriklaste vahel, on langenud teatud loodusliku hädaohu ohvriks, kes on selles linnas arenenud Yalemeni seas. Nüüd, kui ka mina olen Yale'i mees, on aeg rahu saada. Eelmisel nädalal WestPointis, selle akadeemia ajaloolise traditsiooni kohaselt, kasutasin ma ülemjuhataja volitusi, et kõik kuritegude eest karistused, kadetid ära kanda. Selles vaimus ja Yale'i ajaloolises traditsioonis lubage mul nüüd pakkuda, et suitsetan kogu oma venna Elisiga sõprust, ja loodan, et nad võivad olla sõbrad mitte ainult minuga, vaid isegi üksteisega.\nIgal juhul on mul väga hea meel siin olla ja uue klubiliikmena olen kontrollinud, millised varasemad sidemed olid eesistujariigi institutsiooni ja Yale'i vahel. Leidsin, et 1878. aasta klassi liige William Howard Taft teenis Valges Majas ühe ametiaja selle teaduskonna liikmeks saamise ettevalmistamiseks. Ja 1804. aastal lõpetanud John C. Calhoun pidas asepresidentuuri täiesti loomulikult Yale'i vilistlaseks liiga madalaks staatuseks ja temast sai ainus mees ajaloos, kes sellest ametist kunagi loobus.\nCalhoun 1804 ja Taft 1878 lõpetasid maailma, mis on meie omast väga erinev. Nemad ja nende kaasaegsed veetsid terve karjääri, venides üle 40 aasta, maadeldes mõne dramaatilise probleemiga, mille üle rahvas oli järsult ja emotsionaalselt lõhestatud, küsimustega, mis köitsid põlvkonda korraga: ratsionaalne pank, avalikud maad, tühistamine või liit, vabadus või orjus, kuld või hõbe. Tänaseks on need vanad pühkimisprobleemid suuresti kadunud. Meie aja kesksed kodumaised küsimused on peenemad ja vähem lihtsad. Need ei ole seotud filosoofia või ideoloogia põhiliste kokkupõrgetega, vaid viisidega ja vahenditega ühiste eesmärkide saavutamiseks-keeruliste ja kangekaelsete probleemide keerukate lahenduste uurimiseks. Maailmal, Tafti maailmas oli oma raskeid probleeme ja märkimisväärseid väljakutseid. Kuid selle probleemid pole meie probleemid. Nende vanus pole meie vanus. Nagu iga eelmine põlvkond on pidanud end tõekspidamiste ja stereotüüpide pärandist lahutama, peame ka meie omal ajal liikuma aegunud fraaside rahustavalt kordamiselt uuele raskele, kuid olemuslikule vastasseisule reaalsusega.\nSest tõe suur vaenlane ei ole väga sageli mitte valetundlik, väljamõeldud ja ebaaus, vaid müüdipüsiv, veenev ja ebareaalne. Liiga sageli hoiame kinni esivanemate klišeedest. Allutame kõik faktid kokkupandavatele tõlgendustele. Naudime arvamuse mugavust ilma mõtlemiseta. Mütoloogia häirib meid kõikjal-nii valitsuses kui äris, poliitikas, majanduses, välisasjades kui siseasjades. Kuid täna tahan eriti arvestada müüti ja tegelikkust meie rahvamajanduses. Viimastel kuudel on paljudele tundnud, nagu minagi, et dialoog osapoolte vahel-äri ja valitsuse vahel, valitsuse ja avalikkuse vahel-on ummistunud illusioonidest ja arusaamatustest ning ei kajasta Ameerika kaasaegse ühiskonna tegelikku tegelikkust.\nMa räägin nendest asjadest siin Yale'is enesestmõistetava tõe tõttu, et suur ülikool on alati värvatud illusioonide leviku vastu ja tegelikkuse poolel. Keegi pole seda selgemalt öelnud kui teie president Griswold: "Liberaalne õppimine on nii tagatis valede vabadusideede eest kui ka tõeliste allikas." Teie roll ülikoolimeestena, olgu see teie kutse mis tahes, on suurendada iga uue põlvkonna arusaamist oma ülesannetest.\nMeie siseasjades on kolm suurt valdkonda, kus täna on oht, et vihje võib takistada tõhusat tegutsemist. Need on esiteks küsimus valitsuse kohustuste suuruse ja kuju kohta; teiseks avaliku eelarvepoliitika küsimus; ja kolmandaks, enesekindluse, äri- või avalikkuse usalduse küsimus või lihtsalt usaldus Ameerika vastu. Ma tahan rääkida kõigist kolmest ja neist hoolivalt ja kiretult-ning rõhutan, et mind ei huvita siin mitte poliitiline arutelu, vaid viiside leidmine valeprobleemide eraldamiseks tegelikest.\nKui sellele vihaga vaidlema sunnitaks, ei saaks ükski administratsioon reageerimisest taanduda ja ajalugu ei viita sellele, et Ameerika presidendid oleksid ühiskonna ühes sektoris vaenulikkuse tõttu sunniviisiliselt seotud ressurssidega. Kuid laiemate rahvuslike huvide huvides ei ole meil vaja parteilist vaidlust, vaid ühist keskendumist ühistele probleemidele. Ma tulen siia sellesse silmapaistvasse ülikooli, et paluda teil selle suure ülesandega liituda.\nVõtame kõigepealt küsimuse valitsuse suuruse ja kuju kohta. Siinne müüt seisneb selles, et valitsus on suur ja halb ning muutub järjest suuremaks ja halvemaks. Ilmselgelt on sellel müüdil olemas olemise vabandus. On tõsi, et lähiajaloos on iga uus administratsioon kulutanud palju rohkem raha kui tema eelkäija. Seega ületas president Roosevelt president Hooveri ja kui Teise maailmasõja erijuhtumiga arvestati, ületas president Truman president Roosevelti. Lihtsalt selleks, et tõestada, et see pole parteiline asi, edestas president Eisenhower toona president Trumanit nägusa 182 miljardi dollari suuruse summaga. On isegi võimalik, mõned arvavad, et see trend võib jätkuda.\nAga kas sellest järeldub, et suur valitsus kasvab suhteliselt suuremaks? See ei ole-sest see on viimase viie aasta jooksul-föderaalvalitsus-ja ka föderaalne võlg-ning ka föderaalne bürokraatia-on kasvanud aeglasemalt kui majandus tervikuna. Kui jätame kaitse- ja kosmosekulutused kõrvale, on föderaalvalitsus pärast Teist maailmasõda laienenud vähem kui ükski teine meie riigi peamine sektor-vähem kui tööstus, vähem kui kaubandus, vähem kui põllumajandus, vähem kui kõrgharidus ja väga palju vähem kui müra suure valitsuse pärast.\nTõde suure valitsuse kohta on tõde mis tahes muu suure tegevuse kohta-see on keeruline. Kindlasti on tõsi, et suurus toob ohtu, kuid on ka tõsi, et suurus võib tuua kasu. Siin Yale'is, mis on nii palju kaasa aidanud meie riiklikule progressiivsele teadusele ja meditsiinile, võib olla õige vorm mainida ühte suurt ja vähe märgatud valitsuse laienemist, mis on toonud jõudu kogu meie ühiskonnale-meie föderaalvalitsuse uus roll kui peamine teaduse ja meditsiini uurimise patroon. Vähesed inimesed mõistavad, et 1961. aastal, toetades kõiki ülikooli teadus- ja meditsiiniuuringuid, tuli föderaalvalitsuselt kolm dollarit neljast. Vaevalt pean rõhutama, et see on toimunud ilma valitsuse kontrolli põhjendamatu laienemiseta-et Ameerika teadlased jäävad oma sõltumatuse ja individualismi poolest ületamatuks.\nMa ei väida, et föderaalsed kulutused ei suuda mingil määral kontrolli saavutada. Kogu föderaalse põllumajanduskulude suund on eesmärgi ja disaini kaudu olnud seotud kontrolliga, mis aitab lahendada meie põllumeeste tekitatud probleeme ja kasvavat tootlikkust. Minu arvates on iga valdkonda, millele tuleb läheneda, lähtuvalt oma eelistest ja riigi konkreetsetest vajadustest. Üldistused seoses föderaalsete kulutustega võivad seega igal juhul eksitada, teadus, linnauuendus, haridus, põllumajandus, loodusressursid, iga juhtum tuleb kindlaks määrata sisuliselt, et saada kasu oma ületamatust võimest ühendada avalikkuse tugevus ja eraotstarbel.\nJärgmisena käsitleme meie eelarvepoliitika probleemi. Siin on müüdid leegion ja tõde on raske leida. Kuid lubage mul võtta eeskujuks föderaalse eelarve probleem. Me jätkame oma föderaalse eelarve terviklikkuse mõõtmist tänapäeval tavapärase või halduseelarvega-tulemustega, mida peetakse absurdseks igas äriettevõttes-ükskõik millises Euroopa riigis-, või hinnates hoolikalt meie riigi rahandust. Halduseelarvel on usaldusväärsed haldusotstarbed. Kuid laiematel eesmärkidel on sellest vähem abi. See jätab välja meie eri sihtfondid ja nende mõju meie majandusele; see jätab tähelepanuta varade või varude muutused. See ei suuda eristada laenu otsestest kuludest-ja mis kõige hullem-ei suuda eristada tegevuskulusid pikaajalistest investeeringutest.\nSee eelarve ei ole seoses föderaalse eelarvepoliitika suurte probleemidega, mis olid meie majanduse põhilised 1962. aastal, lihtsalt tähtsusetu; see võib aktiivselt eksitada. Ja ometi on olemas mütoloogia, mis mõõdab kogu meie rahvuslikku usaldusväärsust või ebaõigsust ühe ja sama iga -aastase halduseelarve alusel. Kui meie föderaaleelarve ei taha teenida arutelu, vaid riiki, peame ja leiame võimalusi selle aruteluvaldkonna selgitamiseks.\nEelarvepoliitika valdkonnas lubage mul rääkida veel puudujääkidest. Müüt püsib, et föderaalne eelarvepuudujääk tekitab inflatsiooni ja eelarve ülejääk takistab seda. Ometi ei takistanud sõjajärgsed märkimisväärsed eelarveülejäägid inflatsiooni ning viimaste aastate püsiv puudujääk ei ole meie põhilist hinnastabiilsust häirinud. Ilmselgelt on puudujääk mõnikord ohtlik-ja ka ülejääk. Kuid aus hindamine nõuab ilmselgelt keerukamat vaadet kui vana ja automaatne klišee, mille kohaselt defitsiit toob automaatselt kaasa inflatsiooni.\nMüüte on ka meie riigivõlgade kohta. Laialt arvatakse, et see võlg kasvab ohtlikult kiiresti. Tegelikult on nii võlg inimese kohta kui ka võlg meie rahvamajanduse kogutoodangust alates Teisest maailmasõjast järsult vähenenud. Absoluutarvudes on riigivõlg pärast 11. maailmasõja lõppu kasvanud vaid 8 protsenti, erasektori võlg aga 305 protsenti ning riigi ja kohalike omavalitsuste võlad-kellele inimesed sageli soovitavad, et me peaksime lisakoormust panema- Osariigid ja kohalikud omavalitsused on kasvanud 378 protsenti. Pealegi ei ole avalikud ja eraõiguslikud võlad iseenesest head ega halvad. Laenamine võib kaasa tuua liigse pikenemise ja kokkuvarisemise, kuid see võib kaasa tuua ka laienemise ja tugevuse. Selles valdkonnas pole ühtegi lihtsat loosungit, mida saaksime usaldada.\nLõpuks jõuan enesekindluse probleemi juurde. Enesekindlus on müüt ja ka tõe küsimus-ja seekord lubage mul esmalt asja tõde võtta.\nOn tõsi ja väga oluline, et selle riigi õitseng sõltub kindlusest, et kõik selle peamised elemendid täidavad oma kohustusi. Kui ettevõtjad eiraks oma kohustusi avalikkuse ees, kui tööjõud oleks avaliku vastutuse ees pime, ennekõike kui valitsus loobuks oma ilmsest ja seadusest tulenevast kohustusest hoolitseda meie majandusliku tervise eest-kui mõni neist asjadest peaks juhtuma , siis võib usaldus nõrgeneda ja stagnatsiooni oht suureneb. See on tõeline enesekindluse küsimus.\nKuid on ka vale küsimus-ja selle lihtsaim vorm on väide, et kõik spekulatiivse ratta ebasoodsad pöörded-olgu need siis ajutised ja olemuselt nii selgelt spekulatiivsed-tulenevad ja ma tsiteerin, "usaldamatusest. riiklik administratsioon. " Pean teile ütlema, kuigi see lohutab, kuid pole täiesti tõsi. Mis veelgi hullem, see varjab tegelikkust-mis on samuti lihtne. Tugev vastastikuse usalduse alus on valitsuse vajalik partnerlus kõigi meie ühiskonna sektoritega, et otsida pidevalt majanduslikku edu.\nEttevõtete plaanid ei põhine poliitilisel usaldusel parteijuhtide vastu, vaid majanduslikul usaldusel riigi võime suhtes investeerida, toota ja tarbida. Ettevõtetel oli täielik usaldus valitsusasutuste vastu aastatel 929, I954, I958 ja 1960, kuid sellest ei piisanud majanduslanguse ärahoidmiseks, kui ettevõtetel puudus täielik usaldus majanduse vastu. Tähtis on rahvuse kui terviku suutlikkus oma majandusprobleemide ja võimalustega toime tulla.\nStereotüübid, millest olen rääkinud, hajutavad meie tähelepanu ja jagavad meie jõupingutusi. Need stereotüübid teevad meie rahvale karuteene mitte ainult sellepärast, et nad on ammendatud ja ebaolulised, vaid eelkõige seetõttu, et need on eksitavad-sest takistavad raskete ja keeruliste faktide lahendamist. Pole uus, et varasemad arutelud peaksid varjama praeguse tegelikkuse. Kuid sellise vale dialoogi kahju on täna suurem kui kunagi varem lihtsalt sellepärast, et täna sõltub kogu maailma turvalisus-vabaduse tulevik-nagu kunagi varem Ameerika Ühendriikide siseasjade mõistlikust ja selge peaga juhtimisest.\nMeie aja tegelikud probleemid on harva nii dramaatilised kui Calhouni teemad. Erinevused on tänapäeval tavaliselt taseme küsimused. Ja me ei suuda mõista ja rünnata oma kaasaegseid probleeme 1962. aastal, kui meid seovad traditsioonilised sildid ja varasema ajastu kulunud loosungid. Kuid kahetsusväärne on see, et meie retoorika ei ole sammu pidanud sotsiaalsete ja majanduslike muutuste kiirusega. Meie poliitilised arutelud, avalik arutelu praegustest sise- ja majandusküsimustest-on liiga sageli või üldse mitte seotud Ameerika Ühendriikide ees seisvate tegelike probleemidega.\nMeie majandusotsuste kaalul ei ole täna mitte mingi suur rivaalitsevate ideoloogiate sõda, mis laseb riigi kirglikult haarata, vaid kaasaegse majanduse praktiline juhtimine. Vajame mitte silte ja klišeesid, vaid põhjalikumat arutelu keerukate ja tehniliste küsimuste üle, mis on seotud suure majandusmasina edasiliikumisega.\nRiiklikud huvid on kõrge tööhõive ja toodangu pidev laienemine, ebastabiilsed hinnad ja tugev dollar. Sellise eesmärgi deklareerimine on lihtne; nende saavutamine keerulises ja üksteisest sõltuvas majanduses ja maailmas on veidi keerulisem. Nende saavutamiseks ei vaja me automaatset reageerimist, vaid rasket mõtlemist. Lõpetuseks soovitan mõned tõelised küsimused meie riiklikus tegevuskavas.\nEsiteks, kuidas saab meie eelarve- ja maksupoliitika pakkuda piisavaid tulusid ja säilitada meie maksebilansi positsiooni, pidurdamata meie majanduskasvu?\nTeiseks, kuidas me saame määrata oma intressimäärad ja reguleerida rahavoogu viisil, mis stimuleerib kodumaist majandust, ilma et see nõrgendaks dollarit välismaal? Arvestades meie riigisiseste ja rahvusvaheliste kohustuste spektrit, milline peaks olema seos eelarve- ja rahapoliitika vahel?\nLubage mul tuua oma kogemusest mitmeid näiteid nende küsimuste keerukusest ja sellest, kuidas poliitilised sildid ja ideoloogilised lähenemisviisid ei ole lahenduse jaoks asjakohased.\nEelmisel nädalal soovitas selle kooli silmapaistev lõpetaja, senaator Proxmire 1938. aasta klassist, keda tavaliselt peetakse liberaaldemokraadiks, et me peaksime pärast oma majandusprobleemide lahendamist tegema jäiga eelarvepoliitika, rõhutades eelarve tasakaalu ja lihtsat rahapoliitika madala intressimääraga, et hoida meie majandust edasi. Samal nädalal tegi Euroopa Keskpankureid esindav konservatiivne organisatsioon Šveitsis Baselis Rahvusvaheliste Arvelduste Pank ettepaneku, et Ameerika Ühendriikide asjakohane majanduspoliitika peaks olema vastupidine; et me peaksime järgima paindlikku eelarvepoliitikat, nagu Euroopas, puudujäägiga, kui majandus on kloun ja kõrge rahapoliitika intressimäärade osas, Euroopas, et kontrollida inflatsiooni ja kaitsta eesmärke. Mõlemal võib olla õigus või vale. See sõltub paljudest erinevatest teguritest.\nAsi on selles, et see on põhimõtteliselt administratiivne või täidesaatev probleem, milles poliitilised sildid või klišeed ei anna meile lahendust.\nTuntud äriajakiri tõi täna hommikul New Haveni sõites välja väljavaateid, et edasine eelarvedefitsiit toob kaasa inflatsiooni ja soodustab kullavoogu. Meil oli mitu eelarve puudujääki, mis algasid 1958. aastal 121 miljardi dollari suuruse puudujäägiga, ja on tõsi, et 1960. aasta sügisel oli kulla dollari kahjum 5 miljardit dollarit aastas. See näib tõendavat, et defitsiit tekitab inflatsiooni ja me kaotame kulda, kuid pärast 1958. aasta puudujääki ei toimunud inflatsiooni ega inflatsiooni pärast seda.\nMeie hulgihinnaindeks alates 1958. aastast on mitmetest puudujääkidest hoolimata täiesti tasemel püsinud, sest kulla kadu on põhjustanud muud põhjused: hindade ebastabiilsus, suhtelised intressimäärad, suhtelised ekspordi-impordi saldod, riikliku julgeoleku kulutused-kõik muu.\nToon teile kolmanda ja viimase näite. Septembris toimunud Maailmapanga kohtumisel ennustasid mitmed kohalviibinud Ameerika pankurid oma Euroopa kolleegidele, et eelarve i962 eelarve puudujäägi tõttu avaldub dollarile tugev inflatsioonisurve ja kaob kuld. Nende inflatsiooniprognoose jagasid paljud ettevõtjad ja need aitasid turgu üles tõsta. Hiljutine tegelikkus mitteinflatsioonist aitas seda vähendada. Meil ei ole olnud inflatsiooni, sest meie majanduses on olnud muid tegureid, mis on hinnastabiilsusele kaasa aidanud.\nMa ei väida, et valitsusel on õigus ja nad eksivad. Fakt on sel sügisel Föderaalreservi Nõukogus ja administratsioonis, kus paljud hästi informeeritud ja huvitatud mehed olid sarnasel seisukohal, et inflatsioon oli peamine probleem, millega me 1962. aasta talvel silmitsi seisame. mitte.Ma pakun välja, et need probleemid on lõputult keerulised ja lähevad siiski selle riigi tulevikku ja selle võimet tõestada maailmale seda, mida me usume, et see peab tõestama.\nPakun, et kuuekümnendate eelarve- ja rahapoliitika probleemid, mitte sellised probleemid, millega me kolmekümnendatel aastatel silmitsi seisime, nõuavad peeneid väljakutseid, millele tuleb pakkuda tehnilisi, mitte poliitilisi vastuseid. Need on küsimused, milles valitsus ja ettevõtjad võivad ja paljudel juhtudel ei nõustu. Need on kindlasti küsimused, mida valitsus ja ettevõtjad peaksid arutama kõige kainemalt, kiretumalt ja ettevaatlikumalt, kui tahame säilitada sellist jõulist majandust, millest meie riik sõltub.\nKuidas saaksime arendada ja säilitada tugevaid ja stabiilseid põhitoodete maailmaturge ilma tarbija suhtes ebaõiglaselt ja tootjat liigselt stimuleerimata? Kuidas me saame luua ostujõudu, mis võib tarbida seda, mida toodame oma taludes ja tehastes? Kuidas saaksime ära kasutada automatiseerimise imesid suure nõudlusega, et see rakendaks kõrgelt kvalifitseeritud tööjõudu ja pakuks siiski tööd igal aastal poolele miljonile tööturule sisenevale poolele koolist väljalangejale, neist kaheksale miljonile?\nKuidas kõrvaldada tõkked, mis eraldavad olulisi vähemusi meie kodanikest juurdepääsust haridusele ja tööhõivele teistega võrdsetel tingimustel?\nKuidas saaksime kokkuvõtlikult panna oma vaba majanduse täiel võimsusel toimima, st pakkuda ettevõtetele piisavat kasumit, piisavat palka tööjõule, seadmete piisavat kasutamist ja võimalusi kõigile?\nNeed on probleemid, millest me peaksime rääkima- mida peaksid arutama erakonnad ja meie riigi erinevad rühmitused. Neid ei saa lahendada loitsudega unustatud minevikust. Kuid Lääne-Euroopa näide näitab, et nad on võimelised lahendama-valitsused ja paljud neist on konservatiivsed valitsused, kes on valmis lahendama tehnilisi probleeme ilma ideoloogiliste eelarvamusteta, suudavad koordineerida rahvamajanduse elemente ning tuua kaasa majanduskasvu ja jõukust. kümnendil sellest.\nMõned vestlused, mida olen kuulnud meie oma maal, kõlavad nagu vanad plaadid, kauamängivad, mis on jäänud kolmekümnendate aastate keskpaigast. Kolmekümnendate aastate debatt ja selle suur tähtsus ning andis suurepäraseid tulemusi, kuid see toimus teises maailmas, erinevate vajaduste ja ülesannetega. Meie kohustus on täna elada oma maailmas, selgitada välja vajadused ja täita 1960ndate ülesanded.\nKui praeguste suundumuste kohaselt on praeguste probleemide lahendamine vanade klišeedega praegu õige, siis on õige hetk see peatada-enne kui see meid kõiki steriilse kurbuse rabasse satub.\nArutelu on hädavajalik; ja ma loodan, et viimaste nädalate arutelu, ehkki siiani mõnevõrra viljatu, võib olla tõsise dialoogi algus, mis on toonud Euroopas kaasa sellise viljaka koostöö kõigi majandusühiskonna elementide vahel ja aastakümne konkurentsitu majanduse areng. Kuid ärgem astugem valel ajal valesse vaidlusse valede inimeste vahel vales riigis-samal ajal kui meie oma aja tegelikud probleemid kasvavad ja paljunevad, hoolitsedes meie hooletusse jätmise eest.\nLigi 150 aastat tagasi kirjutas Thomas Jefferson: "Uued tingimused, millesse meid paigutatakse, nõuavad uusi sõnu, uusi fraase ja vanade sõnade ülekandmist uutele objektidele." Uued sõnad, uued fraasid, vanade sõnade ülekandmine uutele objektidele-see on tänapäeval tõesem kui Jeffersoni ajal, sest selle riigi roll on nii palju olulisem. Inglismaal on nagu "Stop the World, I Want to Get Off". Te pole otsustanud seda võimalust kasutada. Olete osa maailmast ja peate meie aastate nendel päevadel osalema meie peale kerkivate probleemide lahendamisel, mis nõuab kõige keerukamat ja tehnilisemat otsust; ja kui me töötame kooskõlas, et vastata meie aja autentsetele probleemidele, loome nägemuse ja energia, mis näitab maailmale taas vaba ühiskonna ülimat elujõudu ja tugevust.\nMÄRKUS. President rääkis kell 2t 11:30 a. m. vanalinnakus pärast õigusteaduste doktori aukraadi saamist.\nRohkem kui retoorika\nEelmise nädala alguses surnud Ted Sorensen oli meie kõigi seas legendaarne kõnekirjutamise vennaskonnas erakordse töö eest, mille ta koostas koos president John F. Kennedyga. Isegi vabariiklased kihutasid temast eemale ja Clintoni Valges Majas esindas ta kullastandardit, mille poole püüdlesime pidevalt, ebatäiuslike tulemustega (see on raskem, kui tundub).\nMiks need sõnavõtud nii head olid, on palju öelda. Ilmselgelt kuulub suur au kõne esitajale ja Ted Sorensenit õnnistati haruldaste võimetega partneriga. Kuid ta tõi kaasa oma suurepärased võimed, mis läksid suurepäraselt kokku president Kennedy võimetega. Ta oli kõhn igas mõttes, mitte ükski sõna ei raisatud nendel pingelistel ja lihaselistel kõnedel. Kuulsalt kuulis Sorensen enne avamiskõne kirjutamist Ameerika ajaloo suuri kõnesid ja avastas, et Lincolni Gettysburgi aadressil oli väga vähe mitmesilbilisi sõnu. Tulemuseks olid need põnevad kaks silpi “ära küsi!” („küsimine” ulatus dramaatiliselt bostoni keelde), nõudlikum kui küsimine. Need olid hädavajalikud ülejäänud kuulsa lause seadistamiseks. Mitte ainult „ära küsi”, vaid ka oluline paus, mis saabus pärast seda, kui nimetissõrm lõi külma ilma. See oli kõrgeima taseme poliitiline teater.\nSorensen oli mitmel muul viisil andekas oma fenomenaalse tööeetika, välkkiiruse ja peenetundelise vaimukusega. Ta oli vallatu ja säilitas oma täiusliku juuksekarvaga Kennedy-laadse poisilikkuse õhu vananemiseni. Kõik need omadused andsid sõnavõttudele vürtsi - erinevalt nii mõnestki Washingtoni kõnepruugist sisaldas iga ütlus üllatusvõimalust, ebatavalist vihjet, julgustavat vaimukust ja alati kutset tegudele.\nSorenseni mälestusteraamatus „Nõunik” kirjutas ta: „Lähenesin igale kõnetõmbusele, nagu võiks see kunagi ilmuda Kennedy nime all maailma suurte kõnede kogumikus.” See seab lati üsna kõrgele - kuid arvestage tulemustega. See John F. Kennedy ja Ted Sorenseni kõnede esikümne nimekiri ei sisalda Sorenseni suurimat panust ajaloos - ta koostas kirja Nikita Hruštšovile, mis aitas lahendada Kuuba raketikriisi. See ei sisalda ka mõningaid meeldejäävaid kõnesid, mille on koostanud teised Kennedy lähiringis olevad pliiatsid - näiteks peen kõne Amhersti kolledžis 1963. aastal, kus kiidetakse luulet, mille on koostanud Arthur Schlesinger Jr.\n1. Aadress Ameerika ülikoolis, 10. juuni 1963. See tähelepanuväärne kõne sõnastas külma sõja täielikult uuesti. Seitse kuud pärast Kuuba raketikriisi kuulutas ta välja, et Ameerika Ühendriigid ja Nõukogude Liit võivad tõepoolest leida ühisosa. Sellel on vähem sähvatust kui paljudel Kennedy kõnedel ja rohkem raskelt võidetud realismi, nähes maailma "sellisena, nagu see on"-seda joont kasutas president Obama oma 2009. aasta Nobeli kõnes. Kuulutades rahu inimõiguseks, pakkus see Nõukogude Liidule uut lepivat lähenemisviisi, mille juht Nikita Hruštšov vastas sellele, nimetades seda „suurimaks kõneks Ameerika presidendilt pärast Roosevelti”. Varsti järgnes tuumakatsetuste keelustamise leping. Eriti liigutavad olid kolm lühikest lauset, mis, nagu tõestati, olid liiga prohvetlikud: „Me kõik hingame sama õhku. Me kõik hindame oma laste tulevikku. Ja me kõik oleme surelikud. ”\n2. Avaaktus, 20. jaanuar 1961. See kõne oli muidugi eeskujuks kõigile järgnevatele. See pulbitses energiast ja sihikindlusest, sisaldas tõelist tulevikukava ja andis energiat põlvkonnale, kes oli olnud vaikne, peamiselt seetõttu, et tal polnud kunagi midagi palutud. See sisaldas nii võimu kui ka luulet, sealhulgas riime („Andke igale rahvale teada ja#8230, et astume vastu igale vaenlasele”). Hoolimata haruldasest Sorenseni klumprist (segatud metafoor „kui koostööpartner võib tõrjuda kahtluste džungli …”), oli see kõne kogu aeg.\n3. Kodanikuõiguste televisioonipöördumine, 11. juuni 1963. Advokaadi selgusega läks Sorenseni eelnõu Ameerika kõige juurdunud probleemi keskmesse. Üksainus lause andis suurepärase tooni, väites, et kodanikuõigused on moraalne küsimus, „sama vana kui Pühakiri ja sama selge kui põhiseadus”. (Võib -olla, kui põhiseadus oleks olnud selgem, oleksime võinud pärisorjuse kaotada varem, kui tegime, kuid see on ajaloolase, mitte kõnekirjaniku küsimus.) Martin Luther King juunior, vaadates kodus, ütles: „Kas te võite uskuda, et valge mees mitte ainult ei astunud taldriku juurde, vaid lõi selle üle aia! ”\n4. Berliini kõne, 26. juuni 1963. Ükski Ameerika president pole muule maailmale kunagi tundunud atraktiivsem kui president Kennedy päeval, mil ta läks Lääne -Berliini, kommunismist ümbritsetud ja peaaegu müüriga ümbritsetud ning pidas selle lühikese, põneva ja igati võidukõne. See sisaldas meeldejäävaid helipilte (“Ich bin ein Berliner”), üllatavaid huumorisähvatusi (JFK tänas tõlki, et ta tõlkis saksa keele saksa keelde) ja presidendi draama sobis ideaalselt tema ajaga.\n5. Kõne Suur -Houstoni ministrite assotsiatsioonile, 12. september 1960. Rooma katoliku nimetamine puudutas pingeid, mis läksid Ameerika ajaloo keskmesse. Ja Sorensen ja Kennedy läksid Ameerika ajalukku nende lahendamiseks. Kõige tõhusam liin, mis tõmbas Texase südamelööke, tuli siis, kui JFK tuletas oma kuulajatele meelde, et keegi ei tea Alamo kaitsjate seas katoliiklast, „sest Alamo linnas ei toimunud usutesti”.\n6. Aadress Rice'i ülikoolis, 12. september 1962. Kaks aastat päevast pärast järjekordset Houstoni kõnet kinnitas Kennedy teaduse rolli rahva edusammude edasiviimisel ja kutsus spetsiaalselt Kuu -uuringuid tegema. Jällegi oli see ajaloos peidus (William Bradford sai üllatava hüüatuse) ja klassikaliselt löövad Sorenseni laused pingutuse ja tipptaseme kohta. ("Me otsustame minna Kuule. Me otsustame sellel kümnendil minna Kuule ja teha muid asju mitte sellepärast, et need oleksid kerged, vaid seetõttu, et need on rasked ja#8230.")\n7. Kõne Alžeeriast, 2. juuli 1957. See kõne, mille pidas toonane senaator Kennedy, kuulutas tema sõltumatust parem- ja vasakpoolsetest parteilistest õigeuskudest ning valmisolekut mõelda uuesti külma sõja ja arengumaailma rolli üle selles. See vihastas demokraatlikke külma sõdalasi nagu Dean Acheson, kuid tagantjärele tarkusena näeme, et see polnud mitte ainult nägemuslik, vaid ka õige. Sorensen nimetas seda "üheks kõige põhjalikumalt uuritud sõnavõtteks, mida ta kunagi pidas", ja see pidi olema, sest see seadis kahtluse alla peaaegu kõik USA välispoliitikat suunavad eeldused.\n8. Aadress Washingtoni ülikoolis, 16. november 1961. Seda kõnet ei mäletata nii hästi, kuid see sisaldab ühte rida, mida sageli tsiteeritakse, kuna see on seotud globaliseerumisega ja Ameerika Ühendriikide domineerimise vähenemisega, eriti Iraagi järel. Kennedy ütles: „Peame silmitsi seisma tõsiasjaga, et Ameerika Ühendriigid ei ole kõikvõimsad ega kõiketeadvad - et me oleme vaid 6 protsenti maailma elanikkonnast -, et me ei saa oma tahet peale suruda ülejäänud 94 protsendile inimkonnast - et me ei saa parandada kõiki vigu. või muuta kõik ebaõnnestumised - ja seetõttu ei saa igale maailmaprobleemile leida Ameerika lahendust. ”\n9. Alustamisaadress, Yale'i ülikool, 11. juuni 1962. Pärast pikka ja vaimukat sissejuhatust, naljatades tõsiasja üle, et nii paljud JFK kriitikud olid Yale'i mehed, läks president oma kõne keskmesse, kaitstes valitsuse rolli elu parandamisel ja õigluse edendamisel. Seda tuleb uuesti lugeda nädala pärast teepeo mässust ja see kajastab ka raskusi õigel teel ajalooliste isikutega, keda me suurendame või teotame ebaproportsionaalselt nende tõeliste inimestega: „Sest tõe suur vaenlane on väga sageli mitte vale - tahtlik, väljamõeldud ja ebaaus - vaid müüt - püsiv, veenev ja ebareaalne. Liiga sageli hoiame kindlalt kinni oma esivanemate klišeedest. Allutame kõik faktid kokkupandavatele tõlgendustele. Naudime arvamuse mugavust ilma mõtlemiseta. ”\n10. Hüvasti Massachusettsiga, Boston, 9. jaanuar 1961. See üleskutse aususele esitati seadusandlikus kojas (Üldkohus), mis ei ole alati nendele standarditele vastanud, kuid on ajaproovile vastu pidanud. Inspireerituna president Lincolni hüvastijätust Springfieldiga, rõhutati kõnes, et see ei olnud hüvastijätt, kuid nagu Lincolnil, oli see kõik sama. See süvenes sügavalt algsesse asjaajamisse, mis tõi asunikud lahe kolooniasse, viidates John Winthropi linnale mäekäigul, õigesti üks kord ("Me oleme nagu linn mäel - kõigi inimeste pilgud on meie peal"). Seda fraasi on laenanud paljud teised, eriti Ronald Reagan (kes lisas Kennedy-stiilis ebasõna “särav”), kuid mitte kunagi tõhusamalt. Koos Daniel Websteri vastusega Hayne'ile ja tema Bunker Hilli aadressiga on see parim väljavalitud ametniku kõne selle riigi kohta.\nTed Widmer töötas Clintoni Valges Majas aastatel 1997–2001 algul kõnekirjanikuna, seejärel vanemnõunikuna. Ta juhib Browni ülikooli John Carter Browni raamatukogu ja on New America Foundationi vanemteadur.\nKennedy, Obama ja Spin\nTõe suur vaenlane ei ole sageli vale ja tahtlik, väljamõeldud ja ebaaus –, vaid müüt, mis on püsiv, veenev ja ebareaalne.\nJohn F Kennedy, alguskuupäev, Yale'i ülikool, New Haven, Connecticut, 11. juuni 1962\nKaks meest, kaks presidenti peaaegu viiekümneaastase vahega, üks valgete eesõiguste laps, teine multikultuursuse laps, mõlemad sõjaväebaaside impeeriumi ülemad igal kontinendil Arktikast Antarktikasse, mõlemad oma aja maailma liidrid , mõlemad on täiuslikud kõlarid, mõlemad on keerutamise meistrid.\nJohn F. Kennedy ja Barack Obama kõnedes kasutatud pöörlemine võib erineda, kuid igaüks saavutas omal moel selle, mis oli nende ajal ebatõenäoline, kui mitte täpselt võimatu. Nad tegid seda võimsa retoorika abil.\nKennedy ja tema kõnekirjanikud Arthur M. Schlesinger, juunior ja Theodore “Ted ” Sorensen olid traditsioonilise impeeriumi rajamise retoorika meistrid, mis viitasid Vana -Kreekale ja Roomale keiserliku gravitatsiooni toonides. Tema stiili iseloomustas tema avamiskõne Washingtonis 1961. aastal.\nSellest ajast ja kohast, nii sõbrale kui ka vaenlasele, tuleb rääkida, et tõrvik on antud edasi uuele ameeriklaste põlvkonnale, kes on sündinud sel sajandil, sõja karastatud, karmi ja kibeda rahuga distsiplineeritud, uhke meie üle iidne pärand. . .\nKuigi ma kahtlen, et paljud ameeriklased kasutasid sõnu, mine välja, vaenlane või karastatud, hüpnotiseeriti neid tema aadressi järgi. Tema klassikalise retoorika juhtimine lõi müüdi suurest juhist ja inimesed jäid tema sõnade külge.\nObama ja tema kõnekirjanikud Jon Favreau ja Cody Keenan valivad sõltuvalt asjaoludest selle asemel asutajate retoorika ja ühise puudutuse vahel vahetamise. Obama kõne rassisuhete kohta, mis peeti Philadelphia iseseisvushalli vastas asuvas riiklikus konstitutsioonikeskuses, algas sõnadega „Meie, inimesed, et luua täiuslikum liit. Kakssada kakskümmend üks aastat tagasi kogunes saali, mis seisab endiselt tänava vastas, ja kogunes rühm mehi ning käivitas nende lihtsate sõnadega Ameerika ebatõenäolise demokraatiaeksperimendi. ”Ta tugineb põhiseaduse stiilile ja väärikusele . Arvestades, et tema 2004. aasta demokraatliku konvendi peaettekande lihtsam keel ja levinumad väljendid tuginevad kõnekeelele nagu numbrite fudge.\nKui saadame oma noori mehi ja naisi kahjustama, on meil pühalik kohustus mitte numbritega varjata ega varjata tõde selle kohta, miks nad lähevad, hoolitseda oma perede eest, kui nad on ära läinud, kalduma sõdureid pärast tagasipöördumist ja mitte kunagi minema sõtta ilma piisavalt vägesid, et sõda võita, rahu kindlustada ja maailma austust teenida.\nNende retooriliste strateegiatega asetab Obama end osavalt rahva meheks ja ameeriklaseks. Tegelikult on see, mida tema käik sellel tükil varjab, ümbritsetud reas „mitte kunagi sõtta minna ilma sõja võitmiseks piisavalt vägesid”. Ta oleks võinud öelda: "Kui minust saab president ja ma lähen sõtta, tahan ma rohkem vägesid."\nOn möödunud peaaegu 50 aastat sellest, kui Kennedy kirjutas oma viimase kõne novembris 1963. Ta pidi selle pidama mõrvapäeval. Kas ta esitaks täna sama kõne? Kas selle riigi president, kes uskus, et on võitnud ajaloo suurima sõja, majanduskasvu ja poliitiliselt naiivse elanikkonnaga riigi, peab sama kõne ka Dallase kodanike nõukogu ja assamblee 2013. aasta aastakoosolekul? Kas ta esitaks sama kõne pärast kahte pikka ebaõnnestunud sõda ja üht suurimat majanduslangust pärast suurt depressiooni?\nOsa Kennedy kõnest võidakse täna isegi paremini vastu võtta kui see, mida Obama esitas sarnasel teemal. Näiteks hoolikalt kirjutatud, peaaegu poeetiliselt rütmiline „Maal kuuleb alati teisitimõtlevaid hääli, mis väljendavad vastuseisu ilma alternatiivita, leiavad süüd, kuid ei soosi kunagi, tajuvad igatahes pimedust ja otsivad mõju ilma vastutuseta. Need hääled on paratamatud. ” See kõlab peaaegu Shakespeare’ina, võrreldes Obama maalähedase ja koolimeisterliku kaitsmisega oma maksukompromissile vabariiklastega 2010.\nNüüd, kui see on standard, mille alusel me edukust või põhiprintsiipe hindame, siis laseme silmitsi seista, ei saa me kunagi midagi tehtud. Inimestel on hea meel, et neil on puristlik positsioon, ja Ameerika rahvale pole võitu. Ja me suudame end hästi tunda ja enda suhtes pühaks pidada, kui head on meie kavatsused, kui karmid oleme.\nTeisest küljest ei jää Kennedy kiitlemine tuumaraketitele kulutamise üle tänapäeval tõenäoliselt veebikriitikute tähelepanu alt välja. Tuumarelvadesse investeeritud poliitiline kapital on juba ammu hajunud ja tema agressiivne dialektika Dallase kõnes solvab tõenäolisemalt liitlasi ja Ameerika kodanikke, kui paneb nad end turvaliselt tundma, eriti pärast Tšernobõli ja Fukushima lekkeid ning paljude teiste riikide valguses. omades tuumarelvi kui 1963.\n. . . Ameerika Ühendriikide strateegilist tuumajõudu on viimase 1000 päeva jooksul nii palju moderniseeritud ja laiendatud, et kõige kaasaegsemad raketisüsteemid on kiiresti toodetud ja kasutusele võetud, nii et kõik potentsiaalsed agressorid seisavad selgelt silmitsi strateegilise võidu võimatusega – ja täieliku hävingu kindluse – kui nad hoolimatute rünnakutega peaksid meile kunagi peale suruma strateegilise vastuse vajalikkuse.\nSamuti on kaheldav, kas mõni president täna varustaks oma opositsiooni ja rahvusvaenlasi nii palju laskemoona kui see sõjaliste kulutuste nimekiri, mis pärineb Kennedy märkustest Fort Worthi Kaubanduskojas 1963. aastal, tema viimases kõnes.\nViimase kolme aasta jooksul oleme suurendanud Ameerika Ühendriikide kaitse -eelarvet üle 20 protsendi, suurendanud Polarise allveelaevade soetamisprogrammi 24 -lt 41 -le, suurendanud raketi Minuteman ostuprogrammi rohkem kui 75 protsenti, kahekordistanud strateegiliste pommitajate ja rakettide arvu. Valvelolek kahekordistas strateegiliste häirevägede käsutuses olevate tuumarelvade arvu ja suurendas Lääne -Euroopasse paigutatud taktikalisi tuumajõude rohkem kui 60 protsendi võrra, lisades Ameerika Ühendriikide armeele viis lahinguvalmis diviisi ja viis taktikalist hävitustiiba. Ameerika Ühendriigid suurendasid meie strateegilist õhutranspordivõimet 75 protsenti ja suurendasid mässutõrje erivägesid, mis on praegu Lõuna-Vietnamis, 600 protsendi võrra. Loodan, et need, kes soovivad tugevamat Ameerikat ja asetavad selle mõnele märgile, paigutavad ka need kujud selle kõrvale.\nPidades silmas oma kulutusi sõjaväele ja tuumarelvadele, nagu ta äsja kirjeldas, saavutatakse selgem arusaam Kennedyst kui manipuleerivast retoorikast ja spin -arstist, eriti arvestades tema kuulsat kõnet Ameerika Ülikooli algusaadressil 10. juunil 1963. .\nKennedy alustas oma tiitliga. Rahu ja vabadus kõnnivad koos Lisaks kasutas ta võtmepunktides 9 korda sõna “Vabadus ”, kuigi oli sel aastal juba loonud CIA ’s siseoperatsioonide osakonna. Vabadus, kuid võib -olla mitte nii palju ameeriklaste jaoks.\nHiljem oma kõnes on kaheldav, et see retoorilise absurdi pärl saavutaks midagi sellist, nagu see oli 1963. aastal. Nende eesmärkide kindlustamiseks ei ole Ameerika relvad provokatiivsed, hoolikalt kontrollitud, heidutamiseks ja võimelised valikuline kasutamine. Meie sõjaväed on pühendunud rahule ja distsiplineeritud enesevalitsuses. Meie diplomaatidel palutakse vältida tarbetuid ärritajaid ja puhtalt retoorilist vaenulikkust. ”\nKennedy jätkab sirge näoga: “Sest ei saa olla kahtlust, et kui kõik rahvad suudaksid hoiduda sekkumast teiste enesemääramisse, oleks rahu palju kindlam. ” See oli oma presidendiaja staadiumis, kui ta oli teel Fort Worthi kodanikele: „Meie abi nendele riikidele võib olla valus, riskantne ja kulukas, nagu see on tänapäeval Kagu -Aasias. Kuid me ei julge ülesandest väsida. Meie abistamiseks on võimalik paigutada 3,5 miljonit liitlasvägede sõdurit mööda kommunistlikku piiri.\nTa lõpetab silmakirjaliku sõnadega: „USA, nagu maailm teab, ei alusta kunagi sõda. Me ei taha sõda. ” Nagu ta toona ütles, suurendas ta aktiivselt osalemist Vietnamis ja jättis mugavalt mainimata Laose. Tegelikult ütles keeleteadlane ja poliitikauurija Noam Chomsky: „aastaks 1962 oli Kennedy sõda ületanud Prantsusmaa sõja oma tipphetkel helikopterite ja õhutulejõuga”.\nSee oli nutikas kõne, rahuldust pakkuv neile, kes vaatasid Kennedyt roosade prillidega ka täna. Lõppude lõpuks ütleb ta "rahu" 50 korda, mis paneb paljud inimesed uskuma, et alguspäeva kõne oli tõend selle kohta, et Kennedy oli rahutegija ja et ta kavatseb Vietnamist taganeda. Kuid tema tegevus, nagu ta ennast väidab, tõestab vastupidist. Pigem on tema nutikas kõne, mille eesmärk on üha radikaalsemate õpilaste mollimine, tõestada, et ta oli omal ajal topeltkõne meister. Mitte mees kõigi aastaaegade jaoks, vaid mees kõigi meeste jaoks, kes kohandas oma kõnesid nii, et see meeldis igale tema publikule. Mees, kes võiks pidada kõne, mis räägib ühele inimesest sõjast ja kõne, mis paneb teise kõlama nagu rahu. Nagu ta ise ütleb, võib -olla parafraseerides Goebbelsi: "Ükskõik kui suur vale seda kordaks, ja massid peavad seda tõeks."\n1963. aasta Ameerikas ei saanud president Barack Obama eksisteerida. Sel aastal oli Kennedy oma kodanikuõiguste küsimuses venitamisega lõppemas ja seadus võeti vastu alles 1964. aastal pärast tema mõrva.\nKuid Obama kõned oleksid tolle aja ameeriklased mitmeti mõistetud. Tema lootusrikkuse ja saatuse hüüe oli toona sama toetatav kui praegu. Oma 2008. aasta Iowa Caucuse võidukõnes ütles: „Lootus on selle rahva alus. Usk, et meie saatust ei kirjuta meile, vaid meie, kõik need mehed ja naised, kes ei ole rahul sellega, et leppida maailmaga sellisena, nagu see on, ja kellel on julgust maailma ümber teha sellisena, nagu see peaks olema. ”Hiljem 2008. aastal Berliinis peetud kõnes ütleb ta: „Me oleme ebatõenäolise lootusega rahvas. Tulevikku vaatava pilguga, südames kindlameelsusega mäletame seda ajalugu ja vastame oma saatusele ning teeme maailma kord ümber. Kas Ameerika inimesed eelistaksid 2013. või 1963. aastal lootusele „Loodan, et aluspõhi” mitte „Ebatõenäolise lootusega inimesed”? Kas kummalgi avaldusel on sisukas sisu?\nIdeoloogilisest ja dialektilisest vaatenurgast paljastab Obama aastatuhande arengueesmärkide tippkohtumisel 2010. aastal poliitilised nurgad oma spin -arstlikus tegevuses ja retoorilistes üleskutsetes patosele.. Ta ütleb siiralt: "Kui laps sureb ennetatava haiguse tõttu, vapustab see kõiki meie südametunnistust." See tekitab küsimuse, kas droonirünnakutes hukkunud lapsed seda ei tee. Ta pöörab poliomüeliidi likvideerimise kampaaniat, et see tunduks olevat USA juhitud programm. "Teeme koos partneritega koostööd lastehalvatuse likvideerimiseks." Kuigi tegelikult on see WHO, UNICEFi ja Rotary algatus. Ja USA droonirünnakud Pakistanis on tõsiselt takistanud viimast vaktsineerimist Pakistanis, kuna kahtlustatakse, et CIA kasutab vaktsineerimiskampaaniat kattena, kuna tuvastab potentsiaalsed droonide sihtmärgid.\nObama jätkab: „Selle asemel, et lihtsalt ravida HIVi/AIDSi, oleme investeerinud teedrajavatesse teadusuuringutesse, et lõpuks välja töötada viis, kuidas aidata miljonitel naistel tegelikult nakatumist vältida.” Kuid ta ei jaga oma publikuga seda, mida Ameerika Ühendriikide presidentide hädaabiplaan PEPFAR teeb oma „teedrajava uurimistööga”. Võtke näiteks Uganda. Nagu tervishoiupoliitika juht Scott Evertz juhtis tähelepanu, on Ugandal varem olnud kõikehõlmav ABC (Abstinence, Be truful, Condoms) strateegia, mis vähendas abi määra 15% -lt 6% -le elanikkonnast. Nüüd pakub PEPFAR suure osa abist rahastamiseks kristlikele religioossetele rühmitustele, kes propageerivad ainult karskusestrateegiat ja ründavad aktiivselt kondoomi kasutamist. Selle tulemusena tõuseb Aids uuesti.\nVäljajätmine on jätkuvalt Obama strateegia üldsuse teavitamisel muust välisabist, eriti millenniumi arengukorporatsiooni kaudu. Ta räägib hõõguvalt korporatsioonist ja selle abist El Salvadori maapiirkondade teede ehitamisel. Kuid nagu teatati ajakirjas Voices from El Salvador, ütles USA suursaadik Maria Carmen Aponte 2012. aastal, et uute MCC fondide heakskiitmine sõltub P3 seaduse vastuvõtmisest. Ametiühingud ja põlisrahvad ütlevad, et P3 seadusega erastatakse valitsuse teenused, nagu õhu- ja meresadamad, tervishoiuasutused ja haridus. Paljukiidetud teed pole mõeldud kohalikele inimestele, vaid võimaldavad investeerida põlisrahvaste turismi ja hotellidesse.\nTeine strateegia, mida Obama kasutab, on ühtlase käelisuse välimus. Sellised sõnad nagu "tasakaal" võimaldavad Obamal paigutada sotsiaalselt positiivsed mõisted selliste vastuolulisemate poliitiliste tegevuste kõrvale nagu vabadus ja vajadus turvalisuse või privaatsuse kaitse järele ning pealtkuulamine.\nSellepärast peame järgmistel aastatel kõvasti tööd tegema, et leida sobiv tasakaal meie turvanõuete ja nende vabaduste säilitamise vahel, mis teevad meist need, kes me oleme. See tähendab õiguskaitseasutuste ülevaatamist, et saaksime uut tüüpi suhtlust pealt kuulata, aga ka väärkasutuse vältimiseks luua privaatsuse kaitset.\nKennedy ütles enam -vähem sama asja oma pöördumises Ameerika ajalehekirjastajate assotsiatsioonile 1961. aastal, kuid kasutab jah/aga argumenti täieliku näoga.\nJa ükski minu administratsiooni ametnik, olgu ta kõrge või madal, tsiviil- või sõjaväelane, ei tohiks tõlgendada minu öiseid sõnu siin täna ettekäändena uudiste tsenseerimiseks, eriarvamuste lämmatamiseks, meie vigade varjamiseks või ajakirjanduse ja ajakirjanduse eest hoidumiseks avalikustada fakte, mida nad väärivad teada. . . . Sellegipoolest tunnistab iga demokraatia vajalikke riikliku julgeoleku piiranguid - ja jääb küsimus, kas neid piiranguid tuleb rangemalt järgida, kui tahame vastu seista sellisele rünnakule ja otsesele sissetungile.\nObama kõnede tugevus ilmneb tema edust kahel valimisel Ameerika esimese mustanahalise presidendina. Ta on president, kes nagu Kennedy on võimeline retoorika ja hüperbooli lendudeks, mis segavad kujutlusvõimet ja inspireerivad ameeriklasi. Sarnaselt Kennedyle kasutab ta magusaid valesid ja lollusi, mis meeldivad tema valijaskonnale, kui ta teeb tõeks ja mängib tõega. Nende sõnavõttude sisu ja ajalooline kontekst on sageli peaaegu identsed. Mõnikord võivad nende kõned olla omavahel asendatavad ja tegelikult näeksid 1963. ja 2013. aasta ameeriklased tõenäoliselt vähe erinevusi oma poliitikas või retoorikas, nagu loetud:\nMe oleme ja jääme alati Ameerika Ühendriikideks.\nSee on vastus, mis viis need, kellele paljud on nii kaua rääkinud, küünilised, kartlikud ja kahtlevad selles, mida me suudame saavutada, et panna käed ajaloo kaarele ja painutada see taas lootuse poole. parem päev. . . Neile, kes lammutaksid maailma: Me alistame teid. Neile, kes otsivad rahu ja turvalisust: me toetame teid. Ja kõigile neile, kes on mõelnud, kas Ameerika majakas põleb ikka veel nii eredalt: täna õhtul tõestasime veel kord, et meie rahva tõeline tugevus ei tulene meie relvajõust ega rikkuse mastaabist, vaid püsivast võimust. meie ideaalid: demokraatia, vabadus, võimalus ja järeleandmatu lootus.\nAjalugu ei hinda meie ettevõtmisi ja valitsust ei saa valida ainult värvi, usutunnistuse või isegi parteilise kuuluvuse alusel. Samuti ei piisa sellistel aegadel pädevusest, lojaalsusest ja kaalust, kuigi need on äärmiselt olulised.\nNeilt, kellele palju antakse, nõutakse palju. Ja kui mõnel tulevikus kohtub kõrgeim ajaloo kohus meie kõigi üle ja otsustab, kas täitsime oma lühikese ajateenistuse jooksul oma kohustused riigi ees ja meie edu või ebaedu, olenemata sellest, millises ametis me olla saame. mõõdetakse nelja küsimuse vastustega:\nEsiteks, kas me olime tõeliselt julged mehed, kes julgesid seista vastu ühele oma vaenlastele ja kes julgesid vajaduse korral püsti seista oma kaaslaste ja julguse vastu seista avalikule survele ja ka ahnusele?\nTeiseks, kas me olime tõepoolest otsustusvõimelised mehed, kellel oli oma tuleviku ja ka mineviku ja oma vigade ning teiste ja teiste vigade tajumise osas piisavalt tarkust, et teada saada, et me ei teadnud, ja piisavalt avameelselt, et seda tunnistada ?\nKolmandaks, kas me olime tõeliselt ausad mehed ja#8211 mehed, kes ei saanud kunagi otsa põhimõtetest, millesse nad uskusid, ega inimestest, kes neisse uskusid, ja meestest, kes uskusid meisse, ja meestest, keda rahaline kasu ega poliitilised ambitsioonid ei suutnud kunagi täitmisest kõrvale juhtida. meie pühast usaldusest?\nLõpuks, kas me olime tõeliselt pühendunud mehed, kelle au oli pandud ühelegi üksikisikule või rühmale ning keda ei seatud eraõiguslike kohustuste või eesmärkide tõttu ohtu, vaid kes olid pühendunud üksnes avaliku hüve ja rahvuslike huvide teenimisele.\nEsimene on Barack Obama võidukõne Grant Parkis, 2008. Teine on John F. Kennedy kõne Massachusettsi üldkohtu ees, 9. jaanuar 1961.\nKui ajalugu ja Ameerika inimesed võtavad roosad prillid eest, hindavad nad Kennedy ja Obama püüdlusi ja silmakirjalikkust sellepärast, millised nad on suurepärased retoorikud, vaesed inimesed, 50 -aastase vahega, kes aga mitte oma värvi pärast nahk oleks olnud täiesti vahetatav.\n„Ce n ’est pas la première fois que je remarque combien, en France Partulièrement, les mots ont plus d'empire que les idées. ”\n“See ei ole esimene kord, kui märkasin, kui palju sõnadel on rohkem jõudu kui ideedel”\n“Aadress, “President ja ajakirjandus, ja#8221 Ameerika Ajalehtede Kirjastuste Assotsiatsiooni ees, 27. aprill 1961. – John F. Kennedy presidendi raamatukogu ja muuseum. N.p., n.d. Võrk. 30. mail 2013.\nRünnak Pakistani poliomüeliidi vaktsineerijate meeskonnale tapab ühe. ” Zeenews.com. Zeenews, 20. mai 2013. Veeb. 30. mail 2013.\n“Barack Obama 2004 Demokraatliku rahvuskongressi peaesineja ja#8211 Ameerika retoorika. ” Barack Obama 2004 Demokraatliku Rahvuskonvendi peaesineja ja#8211 Ameerika retoorika. C-Span, 18. august 2008. Veeb. 28. mail 2013.\nChomsky, Noam. “Noam Chomsky – 1993 – Cameloti ümbermõtestamine. ” Kirjutas. N.p., n.d. Võrk. 30. mail 2013.\nArutelu avaliku ja erasektori partnerluse seaduse ja MCC rahastamise üle El Salvadoris. ” Hääled El Salvadorist. N.p., 10. aprill 2013. Veeb. 29. mail 2013.\nTrumm, Kevin. “Obama läheb keskaegselt vasakule. ” Ema Jones. N.p., 7. detsember 2010. Veeb. 28. mail 2013.\nEvertz, Scott H. Rep. Kuidas ideoloogia teadust lõi, miks PEPFAR ei suutnud oma potentsiaali ära kasutada. Ameerika edusammude keskus • Ülemaailmse võrdõiguslikkuse nõukogu, jaanuar 2010. Veeb. 30. mail 2013.\nKennedy, John F. „Aadress Massachusettsi Üldkohtu ees, 9. jaanuar 1961. ” – John F. Kennedy presidendi raamatukogu ja muuseum. Rahvusarhiivi ja arhivaalide administratsioon, n.d. Võrk. 28. mail 2013.\nKennedy, John F. “Avaleht Ameerika Ülikoolis, 10. juuni 1963. ” – John F. Kennedy presidendi raamatukogu ja muuseum. Rahvusarhiivi ja arhivaalide administratsioon, n.d. Võrk. 28. mail 2013.\nKennedy, John F. “ Alustamiskoht Yale'i ülikoolis, New Haven, Connecticut, 11. juuni 1962. ” – John F. Kennedy presidendi raamatukogu ja muuseum. Rahvusarhiivi ja arhivaalide amet. n.d. Võrk. 29. mail 2013.\nKennedy, John F. “Märkused valmis saatmiseks Dallases, 22. novembril 1963 toimunud kaubanduskeskuses [Undelivered]. ” John F. Kennedy presidendi raamatukogu ja muuseum. Rahvusarhiivi ja arhivaalide amet. n.d. Võrk. 28. mail 2013.\nMirengoff, Paul. “See kuu kodanikuõiguste ajaloos. ” Elektriliin. N.p., 13. mai 2013. Veeb. 30. mail 2013.\nObama, Barack. “Barack Obama peab oma Iowa Caucuse võidukõne. ” Barack Obama.net. Barack Obama, 3. jaanuar 2008. Veeb. 30. mail 2013.\nObama, Barack. “Barack Obama kõne ja#8211 valimiste öövõit – 4. november 2008. Barack Obama. N.p., 4. november 2008. Veeb. 30. mail 2013.\nObama, Barack. “Presidendi märkused aastatuhande arengueesmärkide tippkohtumisel New Yorgis, New Yorgis. ” Valge Maja. USA valitsus, 22. september 2010. Veeb. 30. mail 2013.\nObama, Barack. “Presidendi märkused riigikaitse ülikoolis. ” Valge Maja. USA valitsus, 23. mai 2013. Veeb. 30. mail 2013.\n“Obama kõne rassist riiklikus põhiseaduse keskuses. ” Obama kõne rassist riiklikus põhiseaduse keskuses. Riigi põhiseaduse keskus, 8. märts 2008. Veeb. 28. mail 2013.\n“President Kennedy 1961. aasta avamiskõne. ” Youtube. YouTube, 14. jaanuar 2009. Veeb. 28. mail 2013.\n2. Franklin D. Roosevelt ’s First Fireside Chat “On Banking ”\nFranklin Roosevelt valmistub oma esimeseks 𠇏ireside vestluseks ”, kus ta selgitas meetmeid, mida ta võttis riigi pangandussüsteemi reformimiseks. (Krediit: Corbis/Getty Images)\nMillal: Märtsil 1933\nMida Roosevelt ütles: “Minu sõbrad, ma tahan mõne minuti USA -inimestega rääkida pangandusest ning#x2026 enesekindlus ja julgus on meie plaani elluviimisel hädavajalikud. Teil inimestel peab olema usku. Kuulujutud ega oletused ei tohi teid tembeldada. Ühinegem hirmu tõrjumisel. Oleme pakkunud masinaid oma finantssüsteemi taastamiseks ning teie ülesanne on seda toetada ja toimima panna. See on teie probleem, mu sõbrad. Teie probleem ei ole väiksem kui minu oma. Koos ei saa me ebaõnnestuda. ”\nMiks see oli oluline: Alustades lihtsast fraasist, “My friends ”, oli ette nähtud eesistumise isikupärastamine, mis jätkus kogu FDR -i#administratsiooni ajal. Roosevelt sai avalikkuse tugevat toetust ja kasutas meedia võimu oma valijatega ühenduse loomiseks. Tunnistades avalikustamist poliitika kujundamisel oluliseks, töötas ta välja väga keerulise suhtekorralduskava kõigi oma New Deal'i õigusaktide jaoks. Meedia lubas tal esitada väga hoolikalt koostatud sõnumi, mis oli ajakirjanduse poolt filtreerimata ja vaidlustamata. Paljud ajalehed olid tema New Deal'i saadete suhtes kriitilised, nii et raadio ja filmide poole pöördumine võimaldas tal oma versiooni konkreetsest poliitikast otse inimestele esitada. Täna näeme paralleele Twitteri kasutamisel, et mööda minna oponentidest ja administratsiooni kriitikutest, et pöörduda otse Ameerika rahva poole. Ja kõik sai alguse FDR -ist ja tema esimesest kaminaäärsest vestlusest.\n— Kathryn Cramer Brownell, Purdue ülikooli ajaloo dotsent\nReis New Yorki ja Connecticuti: alguskuupäev Yale'i ülikoolis, kell 11.30\nSelle kogumiku dokumendid, mille koostasid Ameerika Ühendriikide ametnikud oma ametikohustuste raames, on üldkasutatavad. Mõne selle kogumiku arhiivimaterjali suhtes võivad kehtida autoriõiguse või muud intellektuaalomandi piirangud. Nende materjalide kasutajatel soovitatakse määrata nende dokumentide autoriõiguse staatus, millest nad soovivad avaldada.\nAmeerika Ühendriikide autoriõiguse seadus (jaotis 17, Ameerika Ühendriikide koodeks) reguleerib autoriõigusega kaitstud materjali koopiate või muude reproduktsioonide tegemist. Teatud seaduses sätestatud tingimustel on raamatukogudel ja arhiividel õigus anda koopia või muu reproduktsioon. Üks nendest täpsustatud tingimustest on see, et fotokoopiat või reprodutseerimist ei tohi „kasutada muuks otstarbeks kui eraõppeks, stipendiumiks või teadustööks”. Kui kasutaja esitab fotokoopia või reprodutseerimise taotluse või kasutab seda hiljem „õiglast kasutamist” ületavatel eesmärkidel, võib see kasutaja vastutada autoriõiguste rikkumise eest. See asutus jätab endale õiguse keelduda kopeerimiskorralduse vastuvõtmisest, kui tema hinnangul kaasneks tellimuse täitmisega autoriõiguse rikkumine. Autoriõiguse seadus laiendab selle kaitset avaldamata teostele alates loomise hetkest käegakatsutaval kujul.\nYale'i kolledži varajane ajalugu Redigeeri\nYale jälgib oma algust "Aktiga vabaduse nimel kolledžikooli püstitamiseks". See on harta, mis võeti vastu New Havenis toimunud kohtumisel Connecticuti koloonia üldkohtu poolt 9. oktoobril 1701. Seaduse eesmärk oli luua institutsioon ministrite koolitamiseks ja Connecticuti juhtimiseks. Varsti pärast seda kogunes kümnest koguduseministrist koosnev rühm Samuel Andrew, Thomas Buckingham, Israel Chauncy, Samuel Mather (Increase Matheri vennapoeg), praost James Noyes II (James Noyes'i poeg), James Pierpont, Abraham Pierson, Noadiah Russell, Joseph Webb ja Timothy Woodbridge, kõik Harvardi vilistlased, kohtusid auväärne Samuel Russelli uuringus, mis asub Connecticuti osariigis Branfordis, et annetada oma raamatuid kooli raamatukogu moodustamiseks.  James Pierpont'i juhitud rühmitus on nüüd tuntud kui "Asutajad". \nOma päritolust on see tuntud kui "kollegiaalne kool", mis asutati oma esimese rektori Abraham Piersoni kodus, keda täna peetakse Yale'i esimeseks presidendiks. Pierson elas Killingworthis (praegu Clinton). Kool kolis Saybrookisse ja seejärel Wethersfieldi. 1716 kolis see Connecticuti osariiki New Haveni.\nVahepeal tekkis Harvardis lõhe selle kuuenda presidendi Increase Matheri ja ülejäänud Harvardi vaimulike vahel, keda Mather pidas üha liberaalsemaks, kiriklikult lõdvaks ja kirikupoliitikas liiga laialdaseks. Vaen põhjustas matheritel kollegiaalse kooli edu eest võitlema lootuses, et see säilitab puritaanliku religioosse õigeoleku viisil, mida Harvard ei olnud.  Praost Jason Haven, Massachusettsi Dedhami esimese kiriku ja koguduse minister, oli valitud presidendiks tema ortodoksse teoloogia ja "Stiilse väärikuse ja stiilipuhtuse [üle], mis ületab kõiki, kes on on mainitud, "kuid anti üle tema" väga valetinaarsele ja nõrgale tervislikule seisundile ". \nNime andmine ja muutmine Muuda\nAastal 1718 võttis rektor Samuel Andrew või koloonia kuberneri Gurdon Saltonstalli käsul Cotton Mather ühendust eduka Bostonis sündinud ärimehe Elihu Yale'iga, et paluda temalt rahalist abi kolledži uue hoone ehitamiseks. Jeremiah Dummeri veenmise kaudu sai Elihu "Eli" Yale, kes oli Madrases varanduse saanud, töötades Ida -India ettevõttes Fort St. George'i esimese presidendina (suures osas salajaste lepingute kaudu Madrase kaupmeestega, mis olid ettevõtte poliitika kohaselt ebaseaduslikud) ), annetas üheksa palli kaupa, mida müüdi rohkem kui 560 naela eest, mis oli tol ajal märkimisväärne rahasumma. Cotton Mather soovitas koolil muuta nime "Yale College".  Walesi nimi Yale on Iâl'i ingliskeelne õigekiri, mida nimetati Llandegla küla lähedal Plas yn Iâli perekonna valduseks.\nVahepeal veenis Inglismaal töötav Harvardi lõpetaja umbes 180 silmapaistvat haritlast Yale'ile raamatuid annetama. 500 raamatuga 1714. aasta saadetis esindas tolleaegset inglise kaasaegset kirjandust, teadust, filosoofiat ja teoloogiat.  Sellel oli sügav mõju Yale'i intellektuaalidele. Bakalaureuseõppe üliõpilane Jonathan Edwards avastas John Locke'i teosed ja töötas välja tema esialgse teoloogia, mida tuntakse kui "uut jumalikkust". Aastal 1722 teatasid rektor ja kuus tema sõpra, kellel oli uute ideede arutamiseks õpperühm, et nad on loobunud kalvinismist, saanud arminilasteks ja ühinenud Inglismaa kirikuga. Nad ordineeriti Inglismaal ja naasid kolooniatesse anglikaani usu misjonäridena. Thomas Clapp sai presidendiks aastal 1745 ja kuigi ta üritas kolledži tagasi viia kalvinistlikku õigeusku, ei sulgenud ta raamatukogu. Teised õpilased leidsid raamatukogust Deisti raamatuid. \nAsutajate ühendused orjakaubandusega Muuda\nÜks Elihu Yale'i kohustustest Fort St. George'i presidendina oli selle orjakaubanduse järelevalve, kuigi ta ise ei olnud kunagi orjakaupleja, ei omanud kunagi orje, oli orjakaubanduse vastu ja kehtestas sellele ametiajal mitmeid piiranguid.  Sellegipoolest väidavad kriitikud, et ta sai kaubandusest kasu, kui ta oli üks oma kohustustest presidendina, hoolimata sellest, et ta ei omanud ühtegi kaubeldavat inimest ega saanud kasu nende müügist. \nVaidlus selle üle, et Yale'i ülikool nimetati orjakaupmehe Elihu Yale auks, pärineb vähemalt 1994. aastast. 2007. aastal eemaldas Yale'i ülikool maali, millel on näha, et Elihu Yale'i külastas orjalaps. Toona teatas Yale'i ülikool, et probleemid Elihu Yale'iga algasid vähemalt 13 aastat varem. Kuigi Elihu Yale oli Ida -India ettevõtte president, väitis Yale'i ülikooli pressiesindaja, et: ". Elihu Yale ei toetanud orjapidamist."  A 2017 Wall Street Journal arvamusartiklis nõuti ka Yale'i ülikooli ümbernimetamist.  \nAlates 2016. aastast on Yale'i ülikool tunnistanud, et Elihu Yale oli ". Seotud orjakaubandusega ja sellest kasu saanud".  Vaidlus Yale'i nime üle algas 2020. aastal uuesti Yale Daily News'i postitusega "Yale peab minema!" \nPärast aastaid kestnud protesti nimetas Yale'i ülikool Calhouni kolledži 2017. aastal ümber Hopperi kolledžiks. Calhouni kolledž nimetati Lõuna-Carolina orjaomaniku ja abolitsionisti, asepresidendi John C. Calhouni järgi.    Yale'i ülikool omandas oma kraadiõppe programmi rahastamiseks ka orjaistanduse. \nYale'i ülikoolil on orjade omanike austamiseks mitmeid teisi hooneid, sealhulgas piiskop George Berkeley, Timothy Dwight ja Ezra Stiles. \nYale'i kolledži üliõpilased järgivad vabade kunstide õppekava koos osakondade erialadega ja on korraldatud elamukolledžite sotsiaalseks süsteemiks.\nYale'i vallutasid selle aja suured intellektuaalsed liikumised - suur ärkamine ja valgustus - presidentide Thomas Clapi ja Ezra Stilesi religioossete ja teaduslike huvide tõttu. Mõlemad aitasid kaasa Yale'i teadusliku õppekava väljatöötamisele sõdade, üliõpilaste mässude, grafitite, õppekavade "ebaolulisuse", hädavajaliku annetamisvajaduse ja Connecticuti seadusandlike erimeelsustega.   [ lehte vaja ]\nTõsised Ameerika teoloogia ja jumalikkuse üliõpilased, eriti Uus -Inglismaal, pidasid heebrea keelt koos kreeka ja ladina keelega klassikaliseks keeleks ning Vana Testamendi uurimiseks originaalsõnades hädavajalikuks. Lugupeetud Ezra Stiles, kolledži president aastatel 1778–1795, tõi endaga kaasa huvi heebrea keele vastu kui vahendit iidsete piiblitekstide uurimiseks nende algkeeles (nagu see oli levinud teistes koolides), nõudes kõigil esmakursuslastel heebrea keele õppimist. (erinevalt Harvardist, kus keele õppimiseks olid kohustatud ainult ülemklassid) ja vastutab Yale'i pitseri heebreakeelse fraasi אורים ותמים (Urim ja Thummim) eest. 1746. aastal Yale'is lõpetanud Stiles tuli kõrgkooli hariduskogemusega, olles mänginud lisaks ministrile ka lahutamatut rolli Browni ülikooli asutamisel.  Stilesi suurim väljakutse tekkis juulis 1779, kui Briti väed okupeerisid New Haveni ja ähvardasid kolledži hävitada. Kuid Yale'i lõpetanud Edmund Fanning, Briti peasekretär, kes juhtis okupatsiooni, sekkus ja kolledž päästeti. Aastal 1803 anti Fanningile aukraad LL.D. tema pingutuste eest. \nAinus ülikool ülikoolis Connecticutis aastatel 1701–1823 õpetas Yale eliidi poegi.  Õpilaste karistatavate kuritegude hulka kuulusid kaardimäng, kõrtsis käimine, kolledži vara hävitamine ja kolleegiumi võimudele sõnakuulmatus. Sel perioodil eristus Harvard oma juhendajate korpuse stabiilsuse ja küpsuse poolest, Yale aga oli nooruslik ja innukas. \nKlassika rõhutamine tõi kaasa hulga eraõiguslikke üliõpilasühinguid, mis avati ainult kutse alusel ja mis tekkisid peamiselt kaasaegse teaduse, kirjanduse ja poliitika arutelude foorumina. Esimesed sellised organisatsioonid olid aruteluseltsid: Krotoonia 1738. aastal, Linonia 1753. aastal ja Vennad ühtsuses 1768. Kuigi seltse enam ei eksisteeri, võib mälestusmärke leida ülikoolilinnaku struktuuridele, nagu näiteks vennad Unity Courtyardis Branfordi kolledžis .\n1828. aasta Yale'i aruanne oli ladina ja kreeka õppekava dogmaatiline kaitsmine kriitikute vastu, kes soovisid rohkem kursusi kaasaegsetes keeltes, matemaatikas ja loodusteadustes. Erinevalt Euroopa kõrgharidusest puudus Ameerika Ühendriikides riiklik õppekava kolledžitele ja ülikoolidele. Üliõpilaste ja rahalise toetuse konkursil püüdsid kolledži juhid innovatsiooninõuetega kursis olla. Samal ajal mõistsid nad, et märkimisväärne osa nende õpilastest ja tulevastest õpilastest nõudis klassikalist tausta. Yale'i aruanne tähendas, et klassikast ei loobuta. Sel perioodil katsetasid kõik institutsioonid õppekava muudatusi, mille tulemuseks oli sageli kahesuunaline õppekava. Ameerika Ühendriikide kõrghariduse detsentraliseeritud keskkonnas oli muutuste tasakaalustamine traditsioonidega tavaline väljakutse, sest institutsioonil oli raske olla täiesti kaasaegne või täiesti klassikaline.   Rühm Yale'i ja New Haveni koguduseministrite professoreid väljendas konservatiivset vastust muutustele, mille tõi kaasa viktoriaanlik kultuur. Nad keskendusid religioossete väärtustega inimese arendamisele, kes oli piisavalt tugev, et seista piisavalt kiusatuste vastu seestpoolt, kuid samas piisavalt paindlik, et kohaneda „ismidega” (professionaalsus, materialism, individualism ja tarbimine), mis ahvatlevad teda väljastpoolt.  [ lehte vaja ] William Graham Sumner, professor aastatel 1872–1909, õpetas kujunemisjärgus majanduse ja sotsioloogia erialadel üliõpilaste ülevoolavaid klassiruume. Sumner oli parim president Noah Porterile, kellele ei meeldinud sotsiaalteadused ja kes soovis, et Yale jääks oma klassikalise hariduse traditsioonidesse. Porter vaidles vastu sellele, et Sumner kasutas Herbert Spenceri õpikut, mis pooldas agnostilist materialismi, sest see võib õpilasi kahjustada. \nKuni 1887. aastani oli ülikooli juriidiline nimi "New Yorgi Yale'i kolledži president ja stipendiaadid". 1887. aastal nimetati Yale Connecticuti peaassamblee seaduse alusel ümber praeguseks Yale'i ülikooliks. \nSport ja väitlus Redigeeri\nRevolutsioonisõja sõdur Nathan Hale (Yale 1773) oli 19. sajandi alguses Yale'i ideaali arhetüüp: mehine, kuid aristokraatlik teadlane, kes on sama hästi kursis teadmiste ja spordiga, ning patrioot, kes "kahetses", et tal oli üks elu kaotada "oma riigi jaoks. Lääne maalikunstnik Frederic Remington (Yale 1900) oli kunstnik, kelle kangelased hiilgasid võitluses ja jõuproovides Metsikus Läänes. Väljamõeldud, 20. sajandi vahetuse Yale'i mees Frank Merriwell kehastas seda sama kangelaslikku ideaali ilma rassiliste eelarvamusteta ja tema väljamõeldud järeltulija Frank Stover romaanis Pliit Yale'is (1911) seadis kahtluse alla koolis levinud ärilise mentaliteedi. Üha enam pöördusid õpilased oma kangelastena spordistaaride poole, eriti kuna suure mängu võitmine sai üliõpilaskonna, vilistlaste ja meeskonna enda eesmärgiks. \nKoos Harvardi ja Princetoniga lükkasid Yale'i üliõpilased tagasi Briti kontseptsioonid spordi "amatöörisusest" ja koostasid ainulaadselt ameerikalikke spordiprogramme, näiteks jalgpalli.  [ lehte vaja ] Harvardi ja Yale'i jalgpallivõistlused algasid aastal 1875. Aastatel 1892, kui Harvard ja Yale kohtusid ühes esimestest kolleegiumidevahelistest debattidest,  [ lehte vaja ] ja 1909. aastal (Harvardi, Yale'i ja Princetoni esimese kolmnurkse arutelu aasta) kasutati kergejõustikus kasutatud retoorikat, sümboolikat ja metafoore nende varajaste debattide raamistamiseks. Arutelusid kajastati kolledži ajalehtede esikülgedel ja neid rõhutati aastaraamatutes ning meeskonnaliikmed said oma jopede eest isegi samaväärse sportliku kirja. Peeti ka miitinguid, et saata väitlusmeeskonnad mängudele, kuid arutelud ei saavutanud kunagi seda laialdast külgetõmmet, mis kergejõustikule meeldis. Üks põhjus võib olla see, et aruteludel pole selget võitjat, nagu spordis, ja punktiarvestus on subjektiivne. Lisaks pakkus kergejõustik 19. sajandi lõpu murega kaasaegse elu mõju kohta inimkehale lootust, et üksikisik ega ühiskond ei lähe lahku. \nAastatel 1909–10 seisis jalgpall silmitsi kriisiga, mis tulenes 1905. – 2006. Aasta reformide ebaõnnestumisest, mille eesmärk oli lahendada tõsiste vigastuste probleem. Valitses ärevus ja umbusaldus ning kriisi arenedes töötasid Harvardi, Yale'i ja Princetoni presidendid välja spordi reformimise projekti ja hoidsid ära võimalikud radikaalsed muudatused, mille valitsus spordile sunnib. Presidendid Arthur Hadley Yale'ist, A. Lawrence Lowell Harvardist ja Woodrow Wilson Princetonist töötasid välja, et töötada välja mõõdukad reformid vigastuste vähendamiseks. Nende katseid vähendas aga mäss eeskirjade komitee vastu ja kolledžitevahelise kergejõustikuliidu moodustamine. Kuigi kolm suurt olid üritanud enamusest sõltumatult tegutseda, vähendasid surutud muudatused vigastusi. \nAlates Yale'i meditsiinikooli lisandumisest 1810. aastal laienes kolledž järk-järgult, luues 1822. aastal Yale'i jumalikkuskooli, 1822. aastal Yale'i õigusteaduskonna, 1847. aastal Yale'i kunstide ja teaduste kõrgkooli. Sheffieldi teaduskool 1847. aastal,  ja Yale'i kaunite kunstide kool 1869. aastal. 1887. aastal nimetati Yale'i kolledž Timothy Dwight V eesistumise ajal Yale'i ülikooliks ja endist nime kasutati hiljem ainult bakalaureuseõppe kolledžis. . Ülikool laienes jätkuvalt suuresti 20. ja 21. sajandisse, lisades 1894. aastal Yale'i muusikakooli, Yale'i metsandus- ja keskkonnauuringute kooli 1900. aastal, Yale'i rahvatervise kooli 1915. aastal, Yale'i arhitektuurikooli 1916. , Yale'i õenduskool 1923, Yale'i draamakool 1955, Yale'i juhtimiskool 1976 ja Jackson School of Global Affairs, mis on kavas avada 2022. aastal.  Sheffieldi teaduskool korraldab ümber ka oma suhted ülikooliga, et õpetada ainult bakalaureuseõppe kursusi.\nLaienemine tekitas Yale'i uute rollide osas poleemikat. Moraalifilosoof Noah Porter oli president aastatel 1871–1886. Kõrghariduse tohutu laienemise ajastul seisis Porter vastu uue teadusülikooli tõusule, väites, et selle ideaalide innukas omaksvõtt rikub bakalaureuseõppe. Paljud Porteri kaasaegsed kritiseerisid tema administratsiooni ja ajaloolased on tema juhtimist halvustanud. [ tsiteerimine vajalik ] Ajaloolane George Levesque väidab, et Porter ei olnud lihtsameelne reaktsionäär, kriitikavabalt pühendunud traditsioonidele, vaid põhimõtteline ja valiv konservatiiv.  [ lehte vaja ] Levesque jätkab, öeldes, et ta ei kiida heaks kõike vana ega lükanud tagasi kõike uut, vaid püüdis kiiresti muutuva kultuuri suhtes rakendada ammu väljakujunenud eetilisi ja pedagoogilisi põhimõtteid. Lõpetuseks mainib Levesque, mainige, kuidas ta võis mõnest oma aja väljakutsest valesti aru saada, kuid ta nägi õigesti ette kestvaid pingeid, mis on kaasnenud kaasaegse ülikooli tekkimise ja kasvuga.\nMilton Winternitz juhtis Yale'i meditsiinikooli selle dekaanina aastatel 1920–1935. Pühendunud Saksamaal asutatud uuele teadusmeditsiinile, oli ta sama tulihingeline „sotsiaalmeditsiini” ning inimeste uurimise suhtes nende kultuuris ja keskkonnas. Ta rajas õpetamise "Yale'i süsteemi", kus oli vähe loenguid ja vähem eksameid, ning tugevdas täiskoormusega õppejõudude süsteemi, samuti lõi ta Yale'i õenduskooli ja psühhiaatriaosakonna ning ehitas hulgaliselt uusi hooneid. Edusammud tema plaanides luua inimsuhete instituut, mis oli ette nähtud varjupaigaks, kus ühiskonnateadlased teeksid inimkonna terviklikus uurimises koostööd bioloogiateadlastega, kestsid kahjuks vaid paar aastat, enne kui pahameelse antisemiitlike kolleegide vastuseis teda sundis tagasi astuma. \nEnne Teist maailmasõda luges enamik eliitülikooli teaduskondi oma arvukuse hulka vähesed, kui üldse, juudid, mustanahalised, naised või muud vähemused. Yale ei olnud erand. Aastaks 1980 oli see tingimus dramaatiliselt muutunud, kuna paljud nende rühmade liikmed olid õppejõududel.  Peaaegu kõik kunstiteaduskonna liikmed - ja mõned teiste teaduskondade liikmed - õpetavad bakalaureuseõppe kursusi, millest üle 2000 pakutakse igal aastal. \n1793. aastal sooritas Lucinda Foote Yale'i kolledži sisseastumiseksamid, kuid president lükkas ta oma soo alusel tagasi.  Naised õppisid Yale'i ülikoolis juba 1892. aastal Yale'i kunstide ja teaduste kõrgkooli kraadiõppe programmides. \nAastal 1966 alustas Yale oma sõsarkooli Vassari kolledžiga arutelusid ühinemise kohta, et edendada ühisharidust bakalaureuse tasemel. Vassar, siis kõik naised ja osa seitsmest õest-eliitkõrgkoolid, mis olid ajalooliselt Ivy League'i sõsaraasutused, kui enamik Ivy League'i asutusi ikka veel ainult mehi vastu võttis-võttis esialgu vastu, kuid lükkas kutse tagasi. Mõlemad koolid tutvustasid ühisõpet iseseisvalt 1969. aastal.  Amy Solomon oli esimene naine, kes registreeris end Yale'i bakalaureuseõppes . Ta oli ka esimene naine Yale'is, kes liitus bakalaureuseõppega, St. Anthony Halliga.1973. aasta bakalaureuseõppe klass oli esimene klass, kus oli toona alates esimesest kursusest  naisi, kõik bakalaureuseõppe naised olid majutatud Vana ülikoolilinnaku lõunaosas asuvas Vanderbilti saalis. \nAastakümne pikkune kaasõppimine, üliõpilaste ründamine ja õppejõudude ahistamine said tõuke edukaks kohtuasjaks Alexander v. Yale. 1970. aastate lõpus kaebas rühm üliõpilasi ja üks õppejõud Yale'i kohtusse, kuna see ei suutnud ülikoolilinnaku seksuaalset ahistamist eriti meeste õppejõudude kärpida. Juhtum oli koostatud 1977. aasta aruandest, mille autor on hageja Ann Olivarius, nüüd feministlik advokaat, kes on tuntud seksuaalse ahistamise vastu võitlemise kohta.  See juhtum oli esimene, kes kasutas IX jaotist vaidluseks ja leidis, et naisüliõpilaste seksuaalset ahistamist võib pidada ebaseaduslikuks sooliseks diskrimineerimiseks. Kaebuse esitajad olid Olivarius, Ronni Alexander (praegu Jaapani Kobe ülikooli professor), Margery Reifler (töötab Los Angelese filmitööstuses), Pamela Price (kodanikuõiguste advokaat Californias) ja Lisa E. Stone (teosed) Laimuvastases liigas). Nendega ühines Yale'i klassikaprofessor John “Jack” J. Winkler, kes suri 1990. aastal. Kohtuasi, mille osaliselt esitas Catharine MacKinnon, väidetav vägistamine, kiindumus ja mitmete Yale'i õppejõudude, sealhulgas Keith Brioni, pakkumised kõrgema astme seksiks flöödiprofessor ja bändide direktor, politoloogiaprofessor Raymond Duvall (praegu Minnesota ülikoolis), inglise professor Michael Cooke ja välihokikoondise treener Richard Kentwell. Kuigi kohtus ebaõnnestus, muutis juhtumi aluseks olnud juriidiline põhjendus soolise diskrimineerimise seaduse maastikku ning viis Yale'i kaebuste nõukogu ja Yale'i naistekeskuse loomiseni.  Märtsis 2011 esitasid üliõpilased ja hiljutised lõpetajad, sealhulgas Yale'i feministliku ajakirja Broad Recognition toimetajad Yale'i vastu IX jaotise kaebuse, väites, et ülikoolis valitseb vaenulik seksuaalne kliima.  Vastuseks moodustas ülikool IX jaotise juhtkomitee seksuaalse väärkäitumise kaebuste käsitlemiseks.  Hiljem kehtestasid ülikoolid ja kolledžid kogu USAs ka seksuaalse ahistamise kaebuste esitamise korra.\nYale, nagu ka teised Ivy League'i koolid, kehtestas 20. sajandi alguses poliitika, mille eesmärk oli säilitada märkimisväärsete perekondade valgete protestantide osakaal õpilaskonnas (vt. numerus clausus) ja oli üks viimaseid Ivies, kes sellised eelistused kõrvaldas, alustades klassist 1970. \n2006. aastal asutasid Yale ja Pekingi ülikool (PKU) Pekingis ühise bakalaureuseõppe programmi, mis on vahetusprogramm, mis võimaldab Yale'i üliõpilastel veeta semestri koos PKU auõpilastega elamise ja õppimisega.  2012. aasta juulis lõppes Yale'i ülikooli-PKU programm nõrga osaluse tõttu. \nAastal 2007 lahkunud Yale'i president Rick Levin iseloomustas Yale'i institutsionaalseid prioriteete: "Esiteks, Yale on riigi parimate teadusülikoolide seas selgelt pühendunud tipptasemel bakalaureuseõppele. Teiseks, meie kraadiõppe- ja kutsekoolides ning Yale'i kolledžis oleme pühendunud juhtide harimisele. " \n2009. aastal valis Suurbritannia endine peaminister Tony Blair Yale'i üheks kohaks - teised Suurbritannia Durhami ülikool ja Universiti Teknologi Mara - Tony Blairi usufondi Ameerika Ühendriikide usu ja globaliseerumise algatuseks.  Alates 2009. aastast on Mehhiko endine president Ernesto Zedillo Yale'i globaliseerumise uuringute keskuse direktor ja õpetab bakalaureuseõppe seminari "Debating Globalization".  Alates 2009. aastast õpetab endine presidendikandidaat ja DNC esimees Howard Dean elamukolledži seminari "Understanding Politics and Politicians".  Samuti loodi 2009. aastal liit Yale'i, Londoni ülikooli kolledži ja mõlema kooli haiglakomplekside vahel, et viia läbi uuringuid, mis keskendusid patsiendihoolduse otsesele täiustamisele - kasvavale valdkonnale, mida nimetatakse translatiivseks meditsiiniks. President Richard Levin märkis, et Yale'il on üle maailma sadu teisi partnerlusi, kuid "ükski olemasolev koostöö ei vasta UCL -iga sõlmitud uue partnerluse skaalale". \n2013. aasta augustis viis uus partnerlus Singapuri Riikliku Ülikooliga Singapuri Yale-NUS kolledži avamiseni, mis oli ühine püüdlus luua Aasias uus vabade kunstide kolledž, mis sisaldab nii Lääne kui ka Aasia traditsioone sisaldavat õppekava. \nAastal 2020, pärast rassisuhetele ja kriminaalõiguse reformile keskendunud proteste kogu maailmas, kasutati sotsiaalmeedias märget #CancelYale, et nõuda Elihu Yale'i nime Yale'i ülikoolist eemaldamist. Enamik toetust muudatusele tulenes poliitiliselt konservatiivsetest asjatundjatest, nagu Mike Cernovich ja Ann Coulter, satiirides tajutud liialdusi online -tühistamiskultuuris.  Yale oli orjade ja kaupadega kaupleva kaubandusettevõtte East India Company president  ja tema erakordselt suur annetus   viis selleni, et Yale tugines orjakaubanduse raha eest. esimesed stipendiumid ja annetused.  \nAasta augustis väitis USA justiitsministeerium, et Yale diskrimineeris Aasia ja valgeid kandidaate nende rassi alusel. Ülikool aga lükkas selle teate tagasi.  Veebruari alguses 2021 võttis Bideni uue administratsiooni ajal justiitsministeerium hagi tagasi. Rühmitus Students for Fair Admissions, kes on tuntud sarnase kohtuvaidluse tõttu Harvardi vastu, väites sama probleemi, kavatseb kohtuasja uuesti saata. \nYale'i vilistlased poliitikas Edit\nThe Boston Globe kirjutas, et "kui on olemas üks kool, mis saab viimase kolme aastakümne jooksul nõuda riigi tippjuhtide harimist, siis on see Yale".  [ kontrollimine vajalik ] Yale'i vilistlased olid demokraatide või vabariiklaste piletil esindatud kõigil USA presidendivalimistel aastatel 1972–2004.  Yale'i haridusega presidendid alates Vietnami sõja lõpust on Gerald Ford, George H.W. Bush, Bill Clinton ja George W. Bush ning parteide peamiste kandidaatide hulka kuuluvad sel perioodil Hillary Clinton (2016), John Kerry (2004), Joseph Lieberman (asepresident, 2000) ja Sargent Shriver (asepresident, 1972) . Teised Yale'i vilistlased, kes on sel perioodil teinud presidendiks tõsiseid pakkumisi, on Amy Klobuchar (2020), Tom Steyer (2020), Ben Carson (2016), Howard Dean (2004), Gary Hart (1984 ja 1988), Paul Tsongas ( 1992), Pat Robertson (1988) ja Jerry Brown (1976, 1980, 1992).\nYale'i esindamiseks riiklikel valimistel on pärast Vietnami sõja lõppu pakutud mitmeid selgitusi. Mitmed allikad märgivad ülikoolilinnaku aktivismi vaimu, mis on Yale'is eksisteerinud alates 1960ndatest aastatest, ja austatud William Sloane Coffini intellektuaalset mõju paljudele tulevastele kandidaatidele.  [ kontrollimine vajalik ] Yale'i president Richard Levin arvestab jooksu Yale'i keskendumisega "tulevaste juhtide labori" loomisele, mis on institutsiooniline prioriteet, mis sai alguse Yale'i presidentide Alfred Whitney Griswoldi ja Kingman Brewsteri ametiajal.  Richard H. Brodhead, endine Yale'i kolledži dekaan ja praegune Duke'i ülikooli president, märkis: "Me pöörame oma vastuvõtmisel väga suurt tähelepanu kogukonnale orienteerumisele ja Yale'is on väga tugev vabatahtliku tegevuse traditsioon. "  Yale'i ajaloolane Gaddis Smith märgib 20. sajandil Yale'is "organiseeritud tegevuse eetikat", mis viis John Kerry juhtima Yale'i poliitilise liidu Vabaerakonda, George Pataki Konservatiivset Parteid ja Joseph Liebermanit juhtima Yale'i päevauudised.  Camille Paglia juhib tähelepanu võrgustike loomise ja elitaarsuse ajaloole: "See on seotud koolis kogunenud sõprussuhete ja sidemete võrguga."  CNN viitab sellele, et George W. Bush sai soodsat vastuvõtupoliitikat "vilistlaste poja ja lapselapse" ning "poliitiliselt mõjukas perekonna liikme" jaoks.  New York Times korrespondent Elisabeth Bumiller ja Atlandi kuu korrespondent James Fallows tunnustab üliõpilaste, õppejõudude ja administratsiooni vahel eksisteerivat kogukonna- ja koostöökultuuri, mis halvustab omakasu ja tugevdab pühendumist teistele. \n1988. aasta presidendivalimiste ajal naeris George H. W. Bush (Yale '48) Michael Dukakist selle üle, et "Harvard Yardi butiigis sündisid välispoliitilised vaated". Kui talle esitati vaidlus Dukakise Harvardi ühenduse ja tema Yale'i tausta vahelise erinevuse kohta, ütles ta, et erinevalt Harvardist oli Yale'i maine "nii laialivalguv, Yale'i olukorras pole ühtegi sümbolit, ma arvan, et mingit sümboolikat" selles "ja ütles, et Yale ei jaga Harvardi mainet" liberalismi ja elitaarsuse "poolest.  2004. aastal teatas Howard Dean: "Mõnes mõttes pean ennast eraldatuks ülejäänud kolmest (Yale) 2004. aasta kandidaadist. Yale muutus nii palju 68. ja 71. klassi vahel. Minu klass oli esimeses klassis, kus olid naised, oli see esimene klass, kes tegi märkimisväärseid jõupingutusi Aafrika ameeriklaste värbamiseks. See oli erakordne aeg ja selle aja jooksul toimub terve põlvkonna vahetus. " \nKool Asutatud aasta\nYale'i kolledž 1701\nYale'i meditsiinikool 1810\nYale'i jumalikkuskool 1822\nYale'i õigusteaduskond 1843\nYale'i kunstide ja teaduste kõrgkool 1847\nSheffieldi teaduskool  1847\nYale'i kaunite kunstide kool 1869\nYale'i muusikakool 1894\nYale'i keskkonnakool 1900\nYale'i rahvatervise kool 1915\nYale'i arhitektuurikool 1916\nYale'i õenduskool 1923\nYale'i draamakool 1955\nYale'i juhtimiskool 1976\nJacksoni globaalsete asjade kool Plaanitud 2022. aasta sügiseks \nYale'i kolledži president ja stipendiaadid, tuntud ka kui Yale Corporation või hoolekogu, on ülikooli juhtorgan ja koosneb kolmeteistkümnest alalisest komiteest, kelle põhikirjas on eraldi ülesanded. Korporatsioonis on 19 liiget: kolm ametnikuliiget, kümme õigusjärglast ja kuus valitud vilistlast.  Ülikoolil on kolm peamist akadeemilist komponenti: Yale'i kolledž (bakalaureuseõppe programm), kunstide ja teaduste kõrgkool ning kaksteist kutsekooli. \nYale'i endine president Richard C. Levin oli sel ajal USA üks enim tasustatud ülikoolide presidente, kelle palk oli 2008. aastal 1,5 miljonit dollarit.  Yale'i järgnev president Peter Salovey on 40. kohal 2020. aasta palgaga 1,16 miljonit dollarit. \nYale'i provosti büroo ja sarnased juhtivad ametikohad on käivitanud mitmeid naisi silmapaistvatesse ülikooli juhtivatesse kohtadesse. Aastal 1977 määrati Yale'i ajutiseks presidendiks praost Hanna Holborn Gray, kes sai hiljem Chicago ülikooli presidendiks, olles esimene naine, kes oli kummaski ametis igas koolis.   1994. aastal sai praost Judith Rodinist Pennsylvania ülikooli Ivy League'i asutuse esimene alaline naispresident.  2002. aastal sai praost Alison Richardist Cambridge'i ülikooli asekantsler.  2003. aastal määrati jumalikkuskooli dekaan Rebecca Chopp Colgate'i ülikooli presidendiks ja hiljem asus ta 2009. aastal Swarthmore'i kolledži presidendiks ning seejärel Denveri ülikooli esimeseks naiskantsleriks. 2014.  2004. aastal sai praost dr Susan Hockfieldist Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi president.  2004. aastal määrati õenduskooli dekaan Catherine Gilliss Duke'i ülikooli õenduskooli dekaaniks ja õendusasjade asekantsleriks.  2007. aastal nimetati Wellesley kolledži presidendiks asetäitja praost H. Kim Bottomly. \nSarnaseid näiteid võib leida ka Yale'i juhtivatel kohtadel olnud meestest. 2004. aastal määrati Duke'i ülikooli presidendiks Yale'i kolledži dekaan Richard H. Brodhead.  2008. aastal kinnitati praost Andrew Hamilton Oxfordi ülikooli asekantsleriks. \nTöötajad ja ametiühingud Muuda\nYale'i ülikooli töötajaid esindavad mitmed erinevad ametiühingud. Ametnikke ja tehnilisi töötajaid esindab Local 34 ning hooldus- ja hooldustöötajaid Local 35, mõlemad sama ametiühingu sidusettevõte UNITE SIIN.  Erinevalt sarnastest asutustest on Yale järjekindlalt keeldunud tunnustamast oma kraadiõppurite liitu Local 33 (teine UNITE'i sidusettevõte SIIN), viidates väidetele, et ametiühingu valimised olid ebademokraatlikud ja kraadiõppurid ei ole töötajad   Liitu mitte tunnustada on Ameerika Õpetajate Föderatsioon kritiseerinud.  Lisaks esindab Yale'i ülikooli politseiosakonna ametnikke Yale'i politsei heatahtlik ühendus, mis oli 2005. aastal seotud Connecticuti avaliku turvalisuse töötajate organisatsiooniga.   Yale'i turvatöötajad liitusid 2010. aasta lõpus Ameerika Ühendriikide rahvusvahelise julgeoleku-, politsei- ja tuletõrjeprofessionaalide liiduga,  kuigi Yale'i administratsioon vaidlustas valimised.  Oktoobris 2014, pärast arutelusid,  otsustas Yale'i julgeolek moodustada uue ametiühingu - Yale'i ülikooli turvaametnike ühing, mis on sellest ajast peale esindanud ülikoolilinnaku turvatöötajaid.  \nYale'il on olnud raskeid ja pikaajalisi tööläbirääkimisi, mis sageli kulmineeruvad streikidega.  [ lehte vaja ] Alates 1968. aastast on toimunud vähemalt kaheksa streiki ja The New York Times kirjutas, et Yale'i maine on USA ülikoolide halvim tööjõupinge  Lisaks on AFL -CIO süüdistanud Yale'i selles, et ta ei suhtunud töötajatesse lugupidavalt , samuti ei uuendanud ta lepingud professoritega ülikoolilinnakus tööjõuküsimustes osalemise kohta.  Yale on streikidele reageerinud väidetega keskpärase ametiühingus osalemise ja nende lepingute eeliste kohta. \nYale'i kesklinn New Haveni kesklinnas hõlmab 260 aakrit (1,1 km 2) ning hõlmab selle peamist ajaloolist ülikoolilinnakut ja Yale -New Haveni haigla kõrval asuvat meditsiinilinnakut. New Haveni lääneosas on ülikoolil 500 aakrit (2,0 km 2) sportimisvõimalusi, sealhulgas Yale'i golfiväljak.  2008. aastal ostis Yale 17 hoonest koosneva 135 aakri suuruse (0,55 km 2) endise Bayer HealthCare kompleksi West Havenis, Connecticutis,  mille hooneid kasutatakse nüüd laborite ja uurimisruumidena.  Yale'ile kuulub ka seitse metsa Connecticutis, Vermontis ja New Hampshire'is-suurim neist on 78,7 aakri (31,7 km 2) suurune Yale-Myersi mets Connecticuti vaikses nurgas-ja looduskaitsealad, sealhulgas Horse Island. \nYale on tuntud oma suures osas kollegiaalse gooti stiilis ülikoolilinnaku  ning mitmete ikooniliste kaasaegsete hoonete poolest, mida arhitektuuriajaloo uuringukursustel tavaliselt arutatakse: Louis Kahni Yale'i kunstigalerii  ja Briti kunsti keskus, Eero Saarineni Ingalls Rink ja Ezra Stiles ning Morse Kolledžid ja Paul Rudolphi kunsti- ja arhitektuurihoone. Yale omab ja on restaureerinud ka palju tähelepanuväärseid 19. sajandi mõisaid Hillhouse'i avenüü ääres, mida Charles Dickens pidas Ameerika Ühendriikides 1840ndatel külastades Ameerika kauneimaks tänavaks.  2011. aastal loetles Travel+Leisure Yale'i ülikoolilinnaku Ameerika Ühendriikide üheks kaunimaks. \nPaljud Yale'i hooned ehitati aastatel 1917–1931 kollegiaalse gooti stiilis, mida rahastas suures osas Edward S. Harkness, sealhulgas Yale'i draamakool.   Hoonete seintesse ehitatud kiviskulptuur kujutab kaasaegseid kolledži isiksusi, nagu kirjanik, sportlane, teejoomise seltskonnadaam ja üliõpilane, kes on lugemise ajal magama jäänud. Sarnaselt kujutavad hoonete dekoratiivsed friisid kaasaegseid stseene, nagu röövlit taga ajavad politseinikud ja prostituudi vahistamine (õigusteaduskonna seinal) või õpilane, kes lõõgastab kruusi õlle ja sigaretiga. Arhitekt James Gamble Rogers vanandas neid hooneid, pritsides seinad happega,  lõhkudes meelega nende pliiga klaasist aknad ja parandades need keskaja stiilis ning luues nišid dekoratiivsetele kujudele, kuid jättes need tühjaks. simuleerida kaotust või vargust läbi aegade. Tegelikult simuleerivad hooned lihtsalt keskaja arhitektuuri, sest kuigi need näivad olevat ehitatud autentsel viisil tahketest kiviplokkidest, on enamikul tegelikult terasest raam, nagu seda tavaliselt kasutati 1930. aastal. Üks erand on Harknessi torn, 216 jalga (66 m) ) kõrge, mis oli algselt eraldiseisev kivikonstruktsioon. Seda tugevdati 1964. aastal, et võimaldada Yale'i mälestuskarilloni paigaldamist\nTeised näited gooti stiilist on vanal ülikoolilinnal arhitektid nagu Henry Austin, Charles C. Haight ja Russell Sturgis. Paljud on seotud Vanderbilti perekonna liikmetega, sealhulgas Vanderbilt Hall,  Phelps Hall,  St. Kool (Yale'i inseneri- ja teaduskool kuni 1956. aastani) ja suurima elamukolledži Sillimani kolledži elemendid. \nÜlikooli ülikoolilinnaku vanim hoone Connecticut Hall (ehitatud 1750. aastal) on Gruusia stiilis. Aastatel 1929–1933 püstitatud Gruusia stiilis hoonete hulka kuuluvad Timothy Dwighti kolledž, Piersoni kolledž ja Davenporti kolledž, välja arvatud viimase idapoolne York Street'i fassaad, mis on ehitatud gooti stiilis, et kooskõlastada külgnevate struktuuridega.\nBeinecke haruldaste raamatute ja käsikirjade raamatukogu, mille on kujundanud Skordmore, Owings & amp; Merrill, Gordon Bunshaft, on üks maailma suurimaid hooneid, mis on reserveeritud ainult haruldaste raamatute ja käsikirjade säilitamiseks. Raamatukogus on kuuekorruseline 180 000 köitega täidetud raamatupakkide maapealne torn, mis on ümbritsetud suurte poolläbipaistvate Vermonti marmorpaneelidega ning terasest ja graniidist sõrestikuga. Paneelid toimivad aknadena ja allutavad otsest päikesevalgust, hajutades samal ajal valgust kogu toa soojades toonides.  Raamatukogu lähedal on uppunud siseõu, kus on Isamu Noguchi skulptuurid, mis väidetavalt esindavad aega (püramiidi), päikest (ringi) ja juhust (kuup).  Raamatukogu asub ülikooli keskuse lähedal Hewitt Quadrangle'is, mida praegu nimetatakse sagedamini kui "Beinecke Plaza".\nVilistlane Eero Saarinen, Soome-Ameerika arhitekt selliste tähelepanuväärsete ehitiste jaoks nagu Gateway Arch St.Louis, Washingtoni Dullesi rahvusvahelise lennujaama peaterminal, Bell Labsi Holmdeli kompleks ja Manhattani CBS -hoone projekteerisid Ingalls Rinki, pühendatud 1959. aastal,  ning elamukolledžid Ezra Stiles ja Morse.  Need olid eeskujul keskaegse Itaalia mäelinna San Gimignano järgi-prototüüp, mis on valitud linna jalakäijasõbraliku miljöö ja kindlusetaoliste kivitornide jaoks.  Need Yale'i tornivormid toimivad vastuolus kolledži paljudele gooti tornidele ja Gruusia kuplitele. \nMärkimisväärsed mitteeluruumide ülikoolilinnaku hooned Muuda\nYale'i salaühingu hooned (mõnda neist nimetatakse "haudadeks") ehitati mõlemad privaatseks, kuid eksimatuks. Esindatud on arhitektuuristiilide mitmekesisus: Berzelius, Donn Barber karskes kuubikus koos klassikaliste detailidega (püstitatud 1908 või 1910) Raamat ja madu, Louis R. Metcalfe Kreeka joonia stiilis (püstitatud 1901) Elihu, arhitekt tundmatu, kuid ehitatud koloniaalstiilis (ehitatud 17. sajandi alguse vundamendile, kuigi hoone pärineb 18. sajandist) Mace and Chain, hilise koloniaalaja, varajase viktoriaanliku stiilis (ehitatud 1823. aastal). (Siseviimistlus kuulus väidetavalt Benedict Arnoldile) Käsikirjade selts, kuningas Lui-Wu koos haljastuse eest vastutava Dan Knileyga ja Josef Albers telliskivist seinamaalingu eest. Hoone, mis on ehitatud sajandi keskpaigas kaasaegses stiilis Scroll and Key, Richard Morris Hunt mauride või islamite inspireeritud kaunite kunstide stiilis (püstitatud 1869–70) Kolju ja luud, võimalik, et Alexander Jackson Davis või Henry Austin Egiptuse-doori keeles stiilis, kasutades Brownstone'i (1856. aastal valmis esimene tiib, 1903. aastal teine tiib, 1911 valmisid neogooti stiilis tornid tagaaias) St. Elmo, (endine haud) Kenneth M. Murchison, 1912, kujundused on inspireeritud Elizabethi mõisast . Praegune asukoht, telliskoloonia ja Hundipea, Bertram Grosvenor Goodhue, püstitatud aastatel 1923–1924, kolleegiumi gooti stiilis.\nYale'i jätkusuutlikkuse büroo arendab ja rakendab Yale'is jätkusuutlikkuse tavasid.  Yale on võtnud kohustuse vähendada 2020. aastaks kasvuhoonegaaside heitkoguseid 10% alla 1990. aasta taseme. Selle kohustuse raames eraldab ülikool taastuvenergia krediiti, et kompenseerida osa elamukolledžite kasutatavast energiast.  Üksteist ülikoolilinnaku hoonet kandideerivad LEED projekteerimiseks ja sertifitseerimiseks.  Yale'i säästva toidu projekt algatas kohalike, mahepõllumajanduslike köögiviljade, puuviljade ja veiseliha tutvustamise kõigis kolledži söögisaalides.  Yale oli Sustainable Endowments Instituudi kolledži jätkusuutlikkuse aruandekaardi 2008. aasta ülikoolilinnaku jätkusuutlikkuse juhina loetletud ja sai üldhinnangu "B+". \nSuhe New Haveniga Edit\nYale on New Haveni linna suurim maksumaksja ja tööandja  ning on sageli edendanud linna majandust ja kogukondi. Yale on aga järjekindlalt vastu seisnud oma akadeemilise vara maksu maksmisele.  Yale'i kunstigaleriid koos paljude teiste ülikooli ressurssidega on tasuta ja avalikult juurdepääsetavad. Yale rahastab ka programmi New Haven Promise, makstes New Haveni avalikes koolides abikõlblikele õpilastele täieliku õppemaksu. \nLinna -kleidisuhted Muuda\nYale'il on näiteks kodulinnaga keerulised suhted, tuhanded tudengid lähevad igal aastal vabatahtlikuks arvukates kogukondlikes organisatsioonides, kuid linnaametnikud, kes mõistavad hukka Yale'i vabastuse kohalikest kinnisvaramaksudest, on juba ammu survestanud ülikooli, et aidata rohkem. President Levini ajal on Yale rahaliselt toetanud paljusid New Haveni jõupingutusi linna taaselustamiseks. Tõendid näitavad, et linna- ja hommikumantlisuhted on vastastikku kasulikud. Sellegipoolest suurenes ülikooli majanduslik jõud selle majandusliku eduga dramaatiliselt kohaliku majanduse languse ajal. \nÜlikooli turvalisus Muuda\nYale'is on loodud mitmeid ülikoolilinnaku ohutusstrateegiaid. Esimene ülikoolilinnaku politseijõud asutati Yale'is 1894. aastal, kui ülikool sõlmis linnavalitsuse politseiametnikega lepingu ainult ülikoolilinnaku katmiseks.   Hiljem ülikooli palgatud ametnikud toodi algselt õpilaste ja linnaelanike vaheliste rahutuste mahasurumiseks ning üliõpilaste hävitava käitumise piiramiseks.   Lisaks Yale'i politseiosakonnale on saadaval mitmesugused turvateenused, sealhulgas sinised telefonid, turvameeskond ja ööpäevaringne transporditeenus.\n1970ndatel ja 1980ndatel kasvas New Havenis vaesus ja vägivaldne kuritegevus, mis pärssis Yale'i üliõpilaste ja õppejõudude värbamist.  Aastatel 1990–2006 langes New Haveni kuritegevuse tase poole võrra, seda aitas kaasa New Haveni politsei kogukondliku politseistrateegia ja Yale'i ülikoolilinnak muutus Ivy League'i ja teiste eakaaslaste seas kõige turvalisemaks. \n2004. aastal esitas riiklik mittetulunduslik järelevalveorganisatsioon Security on Campus USA haridusministeeriumile kaebuse, süüdistades Yale'i vägistamises ja seksuaalsetes rünnakutes alateadlikkusest.  \nAprillis 2021 teatas Yale, et nõuab, et üliõpilased saaksid COVID-19 vaktsiini, kui nad peavad olema ülikoolilinnakus 2021. aasta sügisel. \nBakalaureuseõppe vastuvõtmist Yale'i kolledžisse peetakse kõige valivamaks USA uudised.   2017. aastal võttis Yale 32 914 taotlejast 2021. aasta klassi vastu 2285 õpilast, kelle vastuvõtuprotsent oli 6,9%.  98% õpilastest lõpetab kooli kuue aasta jooksul. \nOma vajaduspõhise rahalise abi programmi kaudu kohustub Yale rahuldama kõigi taotlejate rahalise vajaduse. Enamik rahalist abi antakse toetuste ja stipendiumide kujul, mida ei pea ülikoolile tagasi maksma ning 2017. aasta klassi keskmine vajaduspõhine toetus oli 46 395 dollarit.  Eeldatakse, et 15% Yale'i kolledži üliõpilastest ei oma vanemate panust ja umbes 50% saavad mingisugust rahalist abi.    Umbes 16% -l 2013. aasta klassist oli lõpetamisel mingisugune õppelaenu võlg, laenuvõtjate keskmine võlg oli 13 000 dollarit. \nPooled Yale'i üliõpilastest on naised, üle 39% on etniliste vähemuste USA kodanikud (19% on alaesindatud vähemused) ja 10,5% on välisüliõpilased.  55% käis riiklikes koolides ja 45% era-, usu- või rahvusvahelistes koolides ning 97% õpilastest oli keskkooli klassi 10%.  Igal aastal võtab Yale College Eli Whitney tudengiprogrammi kaudu vastu ka väikese rühma mittetraditsioonilisi üliõpilasi.\nYale'i ülikooli raamatukogu, mis sisaldab üle 15 miljoni köite, on suuruselt kolmas ülikoolikogu USA-s.   Pearaamatukogus, Sterlingi mälestusraamatukogus, on umbes 4 miljonit köidet ja muud fondid on hajutatud aineraamatukogudes.\nHaruldasi raamatuid leidub mitmes Yale'i kollektsioonis. Beinecke haruldaste raamatute raamatukogus on suur kogum haruldasi raamatuid ja käsikirju. Harvey Cushingi/John Hay Whitney meditsiiniteek sisaldab olulisi ajaloolisi meditsiinitekste, sealhulgas muljetavaldavat haruldaste raamatute kogumit ja ajaloolisi meditsiinilisi instrumente. Lewise Walpole'i raamatukogu sisaldab suurimat 18. sajandi Briti kirjandusteoste kogumit. Elizabethi klubi, mis on tehniliselt eraorganisatsioon, teeb oma Elizabethi -aegsed fooliumid ja esmatrükid kättesaadavaks Yale'i kaudu kvalifitseeritud teadlastele.\nYale'i muuseumikogud on samuti rahvusvahelise tähtsusega. Yale'i ülikooli kunstigalerii, riigi esimene ülikooliga seotud kunstimuuseum, sisaldab Swartwouti ja Kahni hoonetes üle 200 000 teose, sealhulgas vanameistrid ja olulised kaasaegse kunsti kogud. Viimane, Louis Kahni esimene suuremõõtmeline Ameerika teos (1953), renoveeriti ja avati uuesti detsembris 2006. Yale'i keskus Briti kunstile, mis on suurim Briti kunsti kogu väljaspool Ühendkuningriiki, kasvas Paul Melloni kingitusest ja on asub teises Kahni projekteeritud hoones.\nNew Haveni Peabody loodusloomuuseumi kasutavad koolilapsed ning see sisaldab antropoloogia, arheoloogia ja looduskeskkonna uurimiskogusid. Yale'i ülikooli muusikariistade kogu, mis on seotud Yale'i muusikakooliga, on Yale'i kogudest võib-olla kõige vähem tuntud, sest selle lahtiolekuajad on piiratud.\nMuuseumides asusid kunagi artiklid, mille Yale'i ajalooprofessor Hiram Bingham tõi Ameerika Ühendriikidesse Peruu oma Yale'i rahastatud ekspeditsioonil Machu Picchusse 1912. aastal-kui selliste esemete eemaldamine oli seaduslik. Esemed taastati Peruusse 2012. aastal. \nUSNWR kraadiõppe koolide pingeread \nUSNWR osakondade pingeread \nThe USA uudised ja maailma aruanne oli 2016. aastal Yale USA rahvusülikoolide seas 3. kohal,  nagu ka iga eelneva kuusteist aastat. Yale'i ülikool on akrediteeritud New Englandi kõrghariduse komisjoni poolt. \nRahvusvaheliselt oli Yale 2016. aasta maailma ülikoolide akadeemilises edetabelis 11. kohal, 2016–2017 looduseindeksis  teaduslike uuringute väljundi kvaliteedi poolest 10. kohal ja 2016. aasta CWUR maailma ülikoolide edetabelis 10. kohal.  Ülikool oli 2016. aasta Times Higher Education (THE) ülemaailmsete ülikoolide tööhõive edetabelis  samuti 6. ja akadeemilise maailma maine edetabelis 8. kohal.  Aastal 2019 oli see maailma ülikoolide seas 27. kohal SCImago institutsioonide edetabelid. \nÕppejõud, teadustöö ja intellektuaalsed traditsioonid Muuda\nYale on Ameerika ülikoolide assotsiatsiooni (AAU) liige ja on klassifitseeritud kategooriasse R1: Doktoriülikoolid - väga kõrge teadustegevus.  Riikliku Teadusfondi andmetel kulutas Yale 2018. aastal teadus- ja arendustegevusele 990 miljonit dollarit, olles sellega riigis 15. kohal. \nYale'i teaduskonda kuulub 61 riikliku teaduste akadeemia liiget,  7 riikliku tehnikaakadeemia liiget  ja 49 Ameerika kunstide ja teaduste akadeemia liiget. Kolledž on pärast asutuse suuruse normaliseerimist Ameerika Ühendriikide doktorikraadi saajate suuruselt kümnes küpsustunnistuse allikas ja suurim selline allikas Ivy League'is. \nYale'i inglise ja võrdleva kirjanduse osakonnad olid osa uue kriitika liikumisest. Uutest kriitikutest rääkisid Robert Penn Warren, W.K. Wimsatt ja Cleanth Brooks olid kõik Yale'i teaduskonnad. Hiljem sai Yale'i võrdleva kirjanduse osakonnast Ameerika dekonstruktsiooni keskus. Dekonstruktsiooni isa Jacques Derrida õpetas võrdleva kirjanduse osakonnas seitsmekümnendate lõpust kuni 1980ndate keskpaigani. Mitmed teised Yale'i õppejõud olid samuti seotud dekonstruktsiooniga, moodustades nn "Yale'i kooli". Nende hulka kuulusid Paul de Man, kes õpetas võrdleva kirjanduse ja prantsuse keele osakonnas, J. Hillis Miller, Geoffrey Hartman (mõlemad õpetasid inglise ja võrdleva kirjanduse osakonnas) ja Harold Bloom (inglise keel), kelle teoreetiline seisukoht oli alati mõnevõrra konkreetne ja kes lõpuks valisid ülejäänud grupist väga erineva tee. Yale'i ajalooosakond on loonud ka olulised intellektuaalsed suundumused. Ajaloolastele C. Vann Woodwardile ja David Brion Davisele omistatakse 1960ndate ja 1970ndate algusest saadik oluline lõuna ajaloolaste voog, nõustas tööajaloolane David Montgomery paljusid riigi praeguseid tööajaloolaste põlvkondi. Yale'i muusikakool ja osakond soodustasid muusikateooria kasvu 20. sajandi teisel poolel. The Muusikateooria ajakiri asutati seal 1957. aastal. Allen Forte ja David Lewin olid mõjukad õpetajad ja teadlased.\nLisaks silmapaistvatele õppejõududele tugineb Yale'i teadustöö suuresti ligikaudu 1200 erineva riikliku ja rahvusvahelise päritolu postdokumendi olemasolule, mis töötavad ülikooli teadus-, sotsiaal-, humanitaar- ja kutsekoolide mitmes laboris. Ülikool tunnustas seda tööjõudu järk -järgult, kui hiljuti loodi järeldoktorantuur ja büroo Yale.\nYale on teadusülikool, kus enamus üliõpilasi on kõrgkoolides ja kutsekoolides. Bakalaureuseõppe üliõpilased või Yale'i kolledži üliõpilased on pärit erinevatest etnilistest, rahvuslikest, sotsiaalmajanduslikest ja isiklikest taustadest. 2010–2011 esmakursuslastest on 10% väljaspool USA -d. kodanikke, samas kui 54% käis avalikes gümnaasiumides.  Yale'i õpilaste keskmine pere sissetulek on 192 600 dollarit, kusjuures 57% õpilastest on pärit 10% kõrgeima sissetulekuga peredest ja 16% 60% madalamatest. \nYale'i elamukolledžite süsteemi lõi 1933. aastal Edward S. Harkness, kes imetles Oxfordi ja Cambridge'i sotsiaalset intiimsust ning annetas märkimisväärseid vahendeid sarnaste kolledžite asutamiseks Yale'is ja Harvardis. Kuigi Yale'i kolledžid sarnanevad organisatsiooniliselt ja arhitektuuriliselt oma inglise keele eelkäijatega, on nad Yale'i kolledži sõltuvad üksused ja neil on piiratud autonoomia. Kõrgkoole juhivad juhataja ja akadeemiline dekaan, kes elavad kolledžis, ning ülikooli õppejõud ja sidusettevõtted moodustavad iga kolledži stipendiumi. Kolledžid pakuvad oma seminare, ühiskondlikke üritusi ja kõneülesandeid, mida tuntakse kui "magistriteed", kuid need ei sisalda õppe- ega akadeemiliste osakondade programme. Kõiki teisi bakalaureuseõppe kursusi õpetab kunstiteaduskond ja need on avatud mis tahes kolledži liikmetele.\nKõik bakalaureuseõppe üliõpilased on kolledži liikmed, kuhu nad on määratud enne esimest aastat ning 85 protsenti elab kolledži nelinurgas või kolledžiga seotud ühiselamus.  Kui suurem osa kõrgemate klasside õpilastest elab kolledžites, siis enamik ülikoolilinnaku esmakursuslasi elab ülikooli vanimas linnaosas, vanas ülikoolilinnakus.\nKui Harknessi algsed kolledžid olid stiilis Gruusia ärkamisaeg või kollegiaalne gooti stiilis, siis kahel 1960ndatel ehitatud kolledžil Morse ja Ezra Stiles Colleges on modernistlik disain. Kõik kaksteist kolledži nelinurka on korraldatud ümber siseõue ning igal neist on söögisaal, siseõu, raamatukogu, ühine ruum ja mitmesugused õpilasruumid. Kaksteist kolledžit on nimetatud oluliste vilistlaste või ülikooliajaloo oluliste kohtade järgi. 2017. aastal avas ülikool Science Hilli lähedal kaks uut kolledžit. \nCalhouni kolledž Muuda\nAlates 1960ndatest aastatest olid John C. Calhouni valged ülimuslikud veendumused ja orjuse pooldav juhtkond     ajendanud kutsuma kolledži ümber nimetama või selle austust Calhounile eemaldama. Rassiliselt motiveeritud kirikutulistamine Lõuna -Carolinas Charlestonis tõi 2015. aasta suvel uuesti üleskutseid Calhouni kolledžile, mis on üks 12 -st elamukolledžist, ümber nimetada. Juulis 2015 allkirjastasid õpilased nime muutmise avalduse.  Nad väitsid petitsioonis, et kuigi Calhouni austati 19. sajandil kui "erakordset Ameerika riigimeest", oli ta "üks orjuse ja valgete ülemvõimu kõige viljakamaid kaitsjaid" Ameerika Ühendriikide ajaloos.   2015. aasta augustis rääkis Yale'i president Peter Salovey esmakursuselt 2019, kus ta vastas rassilistele pingetele, kuid selgitas, miks kolledžit ümber ei nimetata.  Ta kirjeldas Calhouni kui "märkimisväärset poliitikateoreetikut, kahe erineva USA presidendi asepresidenti, sõja- ja riigisekretäri ning Lõuna -Carolinat esindavat kongressi ja senaatorit".  Ta tunnistas, et ka Calhoun "uskus, et tsivilisatsiooni kõrgeimad vormid sõltuvad tahtmatust orjusest. Vähe sellest, vaid ta uskus ka, et rassid, mida ta pidas halvemaks, eriti mustanahalised inimesed, peaksid sellele alluma oma huvide huvides. "  Üliõpilaste aktiivsus selles küsimuses suurenes 2015. aasta sügisel ja sisaldas täiendavaid proteste, mille põhjustasid vaidlused administraatori kommentaaride üle Halloweeni kostüüme kandvate õpilaste võimalike positiivsete ja negatiivsete tagajärgede kohta, mis on kultuuritundlikud.  Kogu ülikoolilinnakut hõlmavad arutelud laienesid kriitilisele arutelule värviliste naiste kogemuste kohta ülikoolilinnakus ja rassismi reaalsusest bakalaureuseõppes.  Meedia avaldas meeleavaldusi proteste ja viis selleni, et mõned õpilased märgiti Generation Snowflake'i liikmeteks. \nAprillis 2016 teatas Salovey, et "hoolimata aastakümnete jõulistest vilistlastest ja üliõpilaste protestidest" jääb Calhouni nimi Yale'i elamukolledžisse , selgitades, et Yale'i õpilastel on parem elada Calhouni "varjus", nii et neil on "parem" valmis vastu võtma oleviku ja tuleviku väljakutsetele. " Ta väitis, et kui nad Calhouni nime kustutaksid, siis see "varjataks" tema "pärisorjuse pärandit, selle asemel, et sellega tegeleda".  "Yale on osa sellest ajaloost" ja "Me ei saa Ameerika ajalugu kustutada, kuid saame sellega silmitsi seista, seda õpetada ja sellest õppida." Üks muudatus, mis välja antakse, on kolledžite elukohajärgsete juhtidena töötavate õppejõudude "meistri" tiitel, sest orjuse varjundi tõttu nimetatakse see ümber "kolledži juhiks". \nVaatamata sellele ilmselt veenvale põhjendusele teatas Salovey, et Calhouni kolledž nimetatakse veebruaris 2017 ümber murranguliseks arvutiteadlaseks Grace Murray Hopperiks.  See ümbernimetamisotsus sai Yale'i õpilastelt ja vilistlastelt hulgaliselt vastuseid.   \n2014. aastal oli Yale'is registreeritud 385 üliõpilasorganisatsiooni, lisaks registreerimisprotsessis veel sada rühma. \nÜlikoolis on mitmesuguseid üliõpilaste ajakirju, ajakirju ja ajalehti. Asutatud 1872, Yale'i rekord on maailma vanim huumoriajakiri. Ajalehed sisaldavad Yale'i päevauudised, mis ilmus esmakordselt 1878. aastal, ja nädalaleht Yale Herald, mis avaldati esmakordselt 1986. aastal Yale Journal of Medicine & amp Law on kaks korda aastas ilmuv ajakiri, mis uurib õiguse ja meditsiini ristumiskohti.\nDwight Hall, sõltumatu mittetulunduslik kogukonnateenuste organisatsioon, juhib enam kui 2000 Yale'i üliõpilast, kes töötavad New Havenis üle 70 avaliku teenistuse algatuse kallal. Yale'i kolledži nõukogu juhib mitmeid agentuure, mis jälgivad ülikoolilinnaku tegevust ja üliõpilaste teenuseid. Yale'i draamaühing ja Bulldog Productions teenindavad vastavalt teatri- ja filmikogukondi. Lisaks teenindab Yale'i draamaliit  igal nädalavahetusel toimuvaid Sudleri fondi sponsoreeritud teatrietendusi ja pakub neile ressursse.WYBC Yale Radio  on ülikoolilinnaku raadiojaam, mis kuulub üliõpilastele ja mida haldavad. Kui varem edastasid õpilased AM- ja FM-sagedustel, siis nüüd on neil ainult Interneti-voog.\nYale'i kolledži nõukogu (YCC) on ülikoolilinnaku üliõpilasomavalitsus. Kõiki registreeritud üliõpilasorganisatsioone reguleerib ja rahastab YCC tütarettevõte, mida tuntakse bakalaureuseorganisatsioonide rahastamiskomiteena (UOFC).  Lõpetajate ja kutseliste üliõpilaste senat (GPSS) on Yale'i kraadiõppe ja professionaalse üliõpilasomavalitsuse ülesanne.\nYale'i poliitilist liitu nõustavad vilistlaste poliitilised juhid nagu John Kerry ja George Pataki. Yale'i rahvusvaheliste suhete assotsiatsioon (YIRA) toimib ÜRO kõrgelt hinnatud mudeli meeskonna katusorganisatsioonina. YIRA-l on ka Euroopal põhinev haru, Yale Model Government Europe, muud ÜRO mudelkonverentsid nagu YMUN Korea või YMUN Taiwan ning haridusprogrammid nagu Yale'i ülevaade rahvusvahelistest suhetest (YRIS), YMUNi instituut või poolkerad.\nÜlikoolilinnak sisaldab mitut vennaskonda ja naissoost. Ülikoolilinnakus on vähemalt 18 a cappella gruppi, millest kuulsaim on The Whiffenpoofs, mis alates selle asutamisest 1909. aastal kuni 2018. aastani koosnes ainult vanematest meestest.\nSotsiaalklubis Elizabethan Club on üliõpilaste, lõpetajate, õppejõudude ja kirjandus- või kunstihuvidega töötajad. Liikmelisus toimub kutse alusel. Liikmed ja nende külalised võivad siseneda Lizzie ruumidesse vestluseks ja teeks. Klubile kuuluvad Shakespeare Folio esmatrükid, mitu Shakespeare Quartot ja Miltoni esmatrükk Kadunud paradiis, teiste oluliste kirjandustekstide hulgas.\nYale'i pensionärid purustavad kooli lõpetamisel savist torusid, et sümboliseerida nende "helget kolledži aastat", kuigi hiljutises ajaloos on torud asendatud "mullitorudega".   ("Bright College Years", ülikooli alma mater, kirjutas 1881. aastal Henry Durand, 1881. aasta klass, vastavalt Die Wacht am Rhein.) Yale'i õpilasjuhid ütlevad külastajatele, et õpilased peavad õnneks hõõruda Theodore Dwight Woolsey kuju varba vanal ülikoolilinnakul, kuid tegelikud õpilased teevad seda harva.  20. sajandi teisel poolel sai põiepallist suure täispuhutava palliga mängitav ülikoolilinnaku mäng populaarseks traditsiooniks, kuid administratsioon keelas selle ohutuse tõttu. Hoolimata administratsiooni vastuseisust taastasid õpilased mängu aastatel 2009, 2011 ja 2014.   \nYale toetab 35 ülikoolivõistlust, mis võistlevad Ivy League'i konverentsil, Eastern College'i kergejõustikukonverentsil, New England Intercollegiate Sailing Associationil. Yale'i kergejõustikumeeskonnad võistlevad kollegiaalselt NCAA I divisjoni tasemel. Nagu teisedki Ivy League'i liikmed, ei paku Yale sportlikke stipendiume.\nYale'il on palju sportimisvõimalusi, sealhulgas Yale Bowl (riigi esimene looduslik "kausi" staadion ja prototüüp sellistele staadionitele nagu Los Angeles Memorial Coliseum ja Rose Bowl), mis asuvad Walter Camp Fieldi spordikompleksis ja Payne Whitney Gümnaasium, suuruselt teine siseruumides asuv spordikompleks maailmas. \n2018. aasta mais alistas meeste lakrossi meeskond Duke Blue Devils'i, et võita oma esimene NCAA I divisjoni meeste lacrosse meistrivõistlus,  ning on esimene Ivy League kool, kes võitis tiitli pärast Princetoni Tigersit 2001. aastal. \n2016. aastal võitis meeste korvpallimeeskond esimest korda 54 aasta jooksul Ivy League meistritiitli, pälvides koha NCAA meeste I divisjoni korvpalliturniiril. Turniiri esimeses ringis võitis Bulldogs kooli esimese turniirivõidu Baylor Bearsit 79: 75. \n21. oktoobril 2000 tähistati Yale'i neljandat uut paadikuuri 157 -aastase kollegiaalse sõudmise ajal. Gilder Boathouse on nimetatud endise olümpiasõudja Virginia Gilder '79 ja tema isa Richard Gilder '54 auks, kes andis 7,5 miljoni dollari suuruse projekti jaoks 4 miljonit dollarit. Yale haldab ka Gales'i praamiplatsi, kus raskekaalumeeskond treenib Yale-Harvardi paadisõiduks.\nYale'i meeskond on Ameerika vanim kollegiaalne kergejõustikuvõistkond ning võitis aastatel 1924 ja 1956 olümpiamängude kuldmedali meeste kaheksandate eest. 1881. aastal asutatud Yale Corinthian Yacht Club on vanim kollegiaalne purjespordiklubi maailmas.\n1896. aastal mängisid Yale ja Johns Hopkins Ameerika Ühendriikides esimese teadaoleva jäähokimängu. Alates 2006. aastast on kooli jäähokiklubid mänginud mälestusmängu. \nYale'i õpilased väidavad, et leiutasid Frisbee, visates tühjad Frisbie Pie Company konservikarbid.  \nYale'i kergejõustikku toetab Yale Precision Marching Band. Siin kasutatakse irooniliselt "täpsust"-bänd on hajumisstiiliga bänd, mis jookseb metsikult koosseisude vahel, mitte tegelikult marsib.  Bänd käib igal kodusel jalgpallimängul ja paljudel võõrsil, samuti enamikul hoki- ja korvpallimängudel kogu talve jooksul.\nYale'i sisesport on ka üliõpilaselu oluline aspekt. Õpilased võistlevad vastavate elamukolledžite pärast, soodustades sõbralikku rivaalitsemist. Aasta on jagatud sügis-, talve- ja kevadhooajaks, millest igaüks hõlmab umbes kümme erinevat spordiala. Umbes pooled spordialad on ühishariduslikud. Aasta lõpus võidab Tyng Cupi enim punkte (mitte kõiki spordialasid võrdselt) pakkuv elamukolledž.\nTähelepanuväärsed selliste laulude hulgas, mida tavaliselt mängitakse ja lauldakse sellistel üritustel nagu algus, kokkukutsumine, vilistlaste kokkutulekud ja sportlikud mängud, on alma mater, "Bright College Years". Vaatamata populaarsusele ei ole "Boola Boola" ametlik võitluslaul, ehkki see on ülikooli mitteametliku moto päritolu. Yale'i ametliku võitluslaulu "Bulldog" kirjutas Cole Porter oma bakalaureuseõppe ajal ja seda lauldakse pärast jalgpallimängu ajal tehtud maandumisi.  Lisaks lauldakse jalgpallimängudel siiani kahte teist lugu, C.W. O'Conneri "Down the Field" ja "Coingo Porteri" "Bingo Eli Yale". Vastavalt Kolledži võitluslaulud: anoteeritud antoloogia 1998. aastal ilmunud "Down the Field" on kõigi aegade suuruselt neljas võitluslaul. \nKooli maskott on "Handsome Dan", Yale'i buldog ja Yale'i võitluslaul sisaldab refrääni "Bulldog, buldog, bow wow wow". Koolivärv, alates 1894. aastast, on Yale Blue.  Arvatakse, et Yale'i ilus Dan on Ameerika esimene kolledži maskott, kes loodi 1889. aastal. \nYale'il on olnud palju rahalisi toetajaid, kuid mõned paistavad silma oma panuse suuruse või õigeaegsusega. Nende hulgas, kes on ülikoolis mälestuseks suuri annetusi teinud: Elihu Yale Jeremiah Dummer, perekond Harkness (Edward, Anna ja William), perekond Beinecke (Edwin, Frederick ja Walter) John William Sterling Payne Whitney Joseph Earl Sheffield, Paul Mellon , Charles BG Murphy, Joseph Tsai ja William K. Lanman. 1954. aasta Yale'i klass eesotsas Richard Gilderiga annetas nende 50. kokkutuleku mälestuseks 70 miljonit dollarit.  1954. aastal Yale'i kolledži lõpetanud Charles B. Johnson lubas 2013. aastal 250 miljoni dollari suuruse kingituse kahe uue elamukõrgkooli ehitamise toetamiseks.  Kolledžid on nimetatud vastavalt Pauli Murray ja Benjamin Franklini auks. Stephen Adamsi 100 miljoni dollari suurune panus  võimaldas Yale'i muusikakoolil muutuda õppemaksust vabaks ja ehitada Adams'i muusikakunstikeskus.\nMärkimisväärsed vilistlased Edit\nYale on oma ajaloo jooksul tootnud palju silmapaistvaid vilistlasi erinevates valdkondades, alates avalikust kuni erasektorini. Aasta andmetel liitub tööjõuga umbes 71% bakalaureuseõppe üliõpilastest, samas kui suuruselt järgmine enamus - 16,6% - jätkab kõrgkoolide või kutsekoolide õppimist.  Yale'i lõpetajad on saanud 252 Rhodose stipendiumi,  123 Marshalli stipendiumi,  67 Trumani stipendiumi,  21 Churchilli stipendiumi,  ja 9 Mitchelli stipendiumi.  Ülikool on ühtlasi suuruselt teine Fulbrighti stipendiaatide tootja, oma ajaloos kokku 1199  ning ta on tootnud 89 MacArthur Fellowsi.  USA haridus- ja kultuuriküsimuste büroo asetas Yale'i viiendaks 2020–2021 Fulbrighti teadlasi tootvate teadusasutuste seas viiendaks.  Lisaks on Yale'i vilistlased 31 elavat miljardäri. \nYale'is on juunioride ja seenioride seas üks populaarsemaid bakalaureuseõppe erialasid politoloogia, kus paljud tudengid jätkavad valitsemist ja poliitikat.  Endised presidendid, kes osalesid Yale'i bakalaureuseõppes, olid William Howard Taft, George H. W. Bush ja George W. Bush, samas kui endised presidendid Gerald Ford ja Bill Clinton osalesid Yale'i õigusteaduskonnas.  Yale’i lõpetas ka endine asepresident ja mõjukas eellaseaja poliitik John C. Calhoun . Endiste maailma liidrite hulka kuuluvad Itaalia peaminister Mario Monti,  Türgi peaminister Tansu Çiller,  Mehhiko president Ernesto Zedillo,  Saksamaa president Karl Carstens,  Filipiinide president José Paciano Laurel,  Läti president Valdis. Zatlers,  Taiwani peaminister Jiang Yi-huah  ja Malawi president Peter Mutharika . Väljapaistvad kuninglikud kuningriigid on Rootsi kroonprintsess Victoria  ja Olympia Bonaparte, printsess Napoléon. \nYale'i vilistlased on olnud märkimisväärselt kohal USA valitsuses kõigis kolmes filiaalis. USA ülemkohtus on Yale'i vilistlasteks olnud 19 kohtunikku, sealhulgas praegused assotsieerunud kohtunikud Sonia Sotomayor,  Samuel Alito,  Clarence Thomas,  ja Brett Kavanaugh.  Paljud Yale'i vilistlased on olnud USA senaatorid, sealhulgas senaatorid Michael Bennet,  Richard Blumenthal,  Cory Booker,  Sherrod Brown,  Chris Coons,  Amy Klobuchar,  Ben Sasse,  ja Sheldon Whitehouse.  Praeguste ja endiste kabineti liikmete hulka kuuluvad riigisekretärid John Kerry,  Hillary Clinton,  Cyrus Vance,  ja Dean Acheson  USA rahandusministrid Oliver Wolcott,  Robert Rubin,  Nicholas F. Brady,  Steven Mnuchin,  ja Janet Yellen  USA peaprokurörid Nicholas Katzenbach,  John Ashcroft,  ja Edward H. Levi  ja paljud teised. Rahukorpuse asutaja ja Ameerika diplomaat Sargent Shriver  ning riigiametnik ja linnaplaneerija Robert Moses  on Yale'i vilistlased.\nYale on loonud mitmeid auhinnatud autoreid ja mõjukas kirjanikke,  nagu Nobeli kirjandusauhinna laureaat Sinclair Lewis  ja Pulitzeri preemia laureaadid Stephen Vincent Benét,  Thornton Wilder,  Doug Wright,  ja David McCullough.  Akadeemia auhinnatud näitlejate, näitlejate ja režissööride hulka kuuluvad Jodie Foster,  Paul Newman,  Meryl Streep,  Elia Kazan,  George Roy Hill,  Lupita Nyong'o,  286] Oliver Stone,  ja Frances McDormand.  Yale'i vilistlased on samuti märkimisväärselt panustanud nii muusikasse kui ka kunsti. Ameerika juhtiv helilooja 20. sajandist Charles Ives,  Broadway helilooja Cole Porter,  Grammy auhinna võitja David Lang,  ning auhinnatud džässpianist ja helilooja Vijay Iyer  on kõik pärit Yale'ist. Hugo Bossi preemia laureaat Matthew Barney,  kuulus ameerika skulptor Richard Serra,  president Barrack Obama presidendiportree maalikunstnik Kehinde Wiley,  MacArthur ja kaasaja kunstnik Sarah Sze,  Pulitzeri auhinna võitnud karikaturist Garry Trudeau,  297] ja riikliku kunstimedali fotorealistist maalikunstnik Chuck Close  lõpetasid kõik Yale'is. Täiendavate vilistlaste hulka kuuluvad arhitekt ja presidendi vabadusmedali võitja Maya Lin,  Pritzkeri auhinna võitja Norman Foster,  ja Gateway Archi disainer Eero Saarinen.  Ajakirjanike ja asjatundjate hulka kuuluvad Dick Cavett,  Chris Cuomo,  Anderson Cooper,  William F. Buckley, juunior,  ja Fareed Zakaria. \nJFK ja föderaalne eelarvepoliitika\nSel presidendi John F. Kennedy mõrva 50. aastapäeval oleks hea meelde tuletada, et veel üks sellest saatuslikust päevast tulenev kaotus oli föderaalse eelarvepoliitika juhtimise edenemine. Punktid on nii selgelt väljendatud, et ei vaja tõlgendamist ega kommenteerimist.\nAlustusaadress, Yale'i ülikool, 11. juuni 1962\n“Kui meie föderaaleelarve ei toeta mitte arutelu, vaid riiki, peame leidma viise, kuidas seda aruteluvaldkonda selgitada. Eelarvepoliitika valdkonnas lubage mul rääkida veel puudujääkidest. Müüt püsib, et föderaalne eelarvepuudujääk tekitab inflatsiooni ja eelarve ülejääk takistab seda. Ometi ei takistanud sõjajärgsed märkimisväärsed eelarveülejäägid inflatsiooni ning viimaste aastate püsiv puudujääk ei ole meie põhilist hinnastabiilsust häirinud. Ilmselgelt on puudujääk mõnikord ohtlik - nagu ka ülejääk. Kuid aus hindamine nõuab ilmselgelt keerukamat vaadet kui vana ja automaatne klišee, mille kohaselt defitsiit toob automaatselt kaasa inflatsiooni.\nSamuti on müüte meie riigivõlgade kohta ning avaliku ja erasektori võlad ei ole iseenesest head ega halvad. Laenamine võib põhjustada ülemäärast laienemist ja kokkuvarisemist, kuid see võib kaasa tuua ka laienemise ja tugevuse. Selles valdkonnas pole lihtsat loosungit, mida saaksime usaldada.\nStereotüübid, millest olen rääkinud, hajutavad meie tähelepanu ja jagavad meie jõupingutusi. Need stereotüübid teevad meie rahvale karuteene mitte ainult sellepärast, et nad on ammendatud ja ebaolulised, vaid eelkõige seetõttu, et need on eksitavad - sest need takistavad raskete ja keeruliste faktide lahendamist.\nPole uus, et varasemad arutelud peaksid varjama praeguse tegelikkuse. Kuid kogu maailma turvalisuse kahjustamine-vabaduse tulevik-sõltub nagu kunagi varem Ameerika Ühendriikide siseasjade mõistlikust ja selge peaga juhtimisest.\nMe ei saa mõista ja rünnata oma kaasaja probleeme ... kui meid seovad traditsioonilised sildid ja varasema ajastu kulunud loosungid.\nKuid kahetsusväärne on see, et meie retoorika ei ole sammu pidanud sotsiaalsete ja majanduslike muutuste kiirusega. Meie poliitiline arutelu, avalik arutelu praegustest sise- ja majandusküsimustest on liiga sageli või üldse mitte seotud Ameerika Ühendriikide ees seisvate tegelike probleemidega.\nMeie majanduslikel otsustel pole täna kaalul mitte mingi rivaalitsevate ideoloogiate suur sõda, mis kirega riiki pühib, vaid kaasaegse majanduse praktiline juhtimine. Vajame mitte silte ja klišeesid, vaid põhjalikumat arutelu keerukate ja tehniliste küsimuste üle, mis on seotud suure majandusmasina edasiliikumisega.\nRiigi huvides on kõrge tööhõive, toodangu pidev laienemine ja stabiilsed hinnad… Sellise eesmärgi väljakuulutamine on lihtne. Saavutamine keerulises ja üksteisest sõltuvas majanduses ja maailmas on pisut keerulisem. Nende saavutamiseks ei vaja me automaatset reageerimist, vaid rasket mõtlemist.\nMa pakun välja, et eelarve- ja rahapoliitika probleemid [tänapäeval], mitte kolmekümnendate aastate probleemid, nõuavad peeneid muudatusi, millele tuleb esitada tehnilisi, mitte poliitilisi vastuseid.\nNeed on küsimused, mida valitsus ja ettevõtjad peaksid arutama kõige kainemalt, kiretumalt ja ettevaatlikumalt, kui tahame säilitada sellist jõulist majandust, millest meie riik sõltub.\nKuidas saaksime luua ostujõudu, mis suudaks tarbida seda, mida toodame oma taludes ja tehastes?\nKuidas saaksime ära kasutada automatiseerimise imesid suure nõudlusega, et see rakendaks kõrgelt kvalifitseeritud tööjõudu ja pakuks siiski tööd igal aastal poolele miljonile kvalifitseerimata keskkoolist väljalangejale, kes sisenevad tööturule?\nKuidas kokkuvõttes saame oma vaba majanduse täisvõimsusel tööle panna, st pakkuda tööjõule piisavat palka ning tehase ja võimaluste piisavat kasutamist kõigile?\nNeed on probleemid, millest me peaksime rääkima, mida peaksid arutama erakonnad ja erinevad fraktsioonid meie riigis. Neid ei saa lahendada loitsudega unustatud minevikust.\nÄrgem astuge valesse vaidlusse valel ajal, valede inimeste vahel vales riigis, samal ajal kui meie aja tegelikud probleemid kasvavad ja paljunevad meie hoolimatusest tulenevalt. ”\nPaindliku maailmakorra elluviimisel igal rindel edasi liikudes muutub ülikooli roll veelgi olulisemaks nii ideede reservuaarina kui ka hämaralt nähtud kalda pika vaate hoidlana.\n“Teadmised on taevalaotuse suur päike, ” ütles senaator Daniel Webster. “Elu ja jõud on hajutatud mööda talasid. ”\n[audio: /wp-content/uploads/2010/07/john_f_kennedy-charter_day_address-university_of_california-berkeley-california-1962_03_23-detail-001.mp3 | pealkirjad = John F. Kennedy oma hartapäeva aadressil California ülikoolis, Berkeley (Memorial Stadium, Berkeley, California: 23. märts 1962)]\nSelle valguses peame mõtlema ja tegutsema mitte ainult hetke, vaid ka oma aja pärast. Mulle meenub lugu prantsuse suurest marssalist Lyauteyst, kes palus kord oma aednikul puu istutada. Aednik vaidles vastu, et puu on aeglaselt kasvav ja ei saa sada aastat küpsust. Marssal vastas: "Sel juhul pole aega kaotada, istutage see täna pärastlõunal."\nÜhiskond kasvab suurepäraselt, kui vanad mehed istutavad puid, mille varju nad teavad, et nad ei istu kunagi.\n— Kreeka vanasõna\nJohn F. Kennedy pärilike väljavaadete väljakutsumise kohta\nNagu iga eelmine põlvkond on pidanud end tõesõnade ja stereotüüpide pärandist lahutama, peame meie ajal liikuma aegunud fraaside rahustavalt kordamiselt uuele raskele, kuid olemuslikule vastasseisule reaalsusega.\nTõe suur vaenlane pole sageli vale ja tahtlik, väljamõeldud ja ebaaus, vaid müüt, mis on püsiv, veenev ja ebareaalne. Liiga sageli hoiame kindlalt kinni esivanemate klišeedest. Allutame kõik faktid kokkupandavatele tõlgendustele. Naudime arvamuse mugavust ilma mõtlemiseta.\n— John F.Kennedy oma Yale'i ülikooli algusaadressil (New Haven, Connecticut: 11. juuni 1962), 5: 10-6: 08. Täielik helisalvestus on saadaval Ameerika retoorikas (MP3). Osalt tsiteeritud päeva tsitaadina 2. augustil 2007.\nKuigi kogu on tervikuna uurimistööks saadaval, võib selle osa olla seaduste, ülikoolipoliitika või ebakindluse tõttu piiratud. Piiratud materjal märgitakse sellisena.\nOriginaalseid audiovisuaalseid materjale, samuti säilitus- ja paljundusmasinaid ei tohi esitada. Teadlased peavad tutvuma kasutuskoopiatega või kui neid pole, peavad nad maksma kasutuskoopia eest, mille hoidla säilitab. Teadlased, kes soovivad isiklikuks kasutamiseks täiendavat koopiat hankida, peaksid tutvuma kopeerimisteenuste teabega käsikirjade ja arhiivide veebisaidil.\nAC Cobra: müüt ja tegelikkus\nOktaan korraldasid hiljuti oma lugejate küsitluse, et valida “Greatest Race Car Ever ” (Maserati 250F sai lõpuks tunnustuse). Lugejate suunamiseks sobiva sugupuuga masinate poole määrati mitmetele autovalgustitele ülesanne esitada sobivad kandidaadid. Kolumnist Carroll Shelby esitas seejärel oma järglased AC Cobra.\nSeda uudist kuuldes kaldus mu mõistus aastate taha. Olin umbes siis, kui Cobrad olid konkurentsivõimelised, ja kuigi ma mäletan, et nad olid väärilised kandidaadid, mäletan ka, et nad nägid sageli vaeva karedatel või lainelistel pindadel, nagu Nürburgringil või Targa Florios. Samuti ei suutnud ma meenutada ühtegi suurt otsest võitu.\nNii valasin jahedal õhtul, kus päevakava oli vähene, oma klaasi Vin Jaune pudeli jäänused, lõikasin Compté plokist mõned viilud ja otsisin välja vastavad autoaasta ja Autospordi selja numbrid. Lohutasin, et mu mälu pole mind tegelikult petnud.\nSellest hoolimata on vahepealsete aastakümnete jooksul kasvanud legend, mis maalib Cobra kui Hunti Attila, kes raiskab kõiki oma teele. Wikipedia väidab, et Cobra oli võidusõidus väga edukas. Teine sait kuulutab: (Shelby) Daytona Coupe domineeris võistlusradasid üle kogu maailma.\nMinu arvates selleks, et domineerima võistlusrajal, tuleb kõigepealt ületada finišijoon või 24 Heures du Mans'i puhul enne 1971. aastat läbida kõige kaugem distants. Ajalugu näitab, et maailmaareenil tegi Cobras harva kumbagi.\nRahvusvaheline spordirekord, kuigi esineb sageli piirkondlikul ja riiklikul tasemel, ei ole nii kiiduväärt, nagu paljud arvavad. Tegelikult võitis Cobra kunagi ainult ühe vallaline võidujooks FIA sanktsioneeritud rahvusvahelisel võistlusel. Dan Gurney võttis ruudulise lipu Bridgehamptoni 500 km läbimisel, 1963. aasta hooaja viimases voorus, 289 Mark I roadsteri roolis. See oli esimene, viimane ja ainult Cobra üldvõit tipptasemel autospordis.\nAllpool on tabel, mis dokumenteerib Cobra ’ -sid parim aasta kokkuvõttes võistles ta tootjate ja#8217 meistrivõistlustel. Tulemused näitavad piisavalt väärikat rekordit, kuid natuke ebapiisavat, et õigustada kõigi aegade suurima võidusõiduauto sobivust. Tõepoolest, olen märganud mitmeid juhtumeid, kus Cobra võitsid autod, mis olid vähem levinud autotööstuses.\nAasta Toimumiskoht Pos Märge\nSebring 11 Kahe 2-liitrise 4-silindrilise Porsche 356B Carrera taga\nBridgehampton 1 (Ka teine O/A)\nTarga Florio 8 2-liitrise 4-silindrilise Porsche 356B Carrera taga\nSpa 9 Kolme 2-liitrise 4-silindrilise Porsche 904 taga\nNürburgring 23 Kahe 1,3-liitrise 4-silindrilise Abarth-Simca 1300 ’s taga\nLe Mans 18 Kolm kohta 1,6-liitrise 4-silindrilise Alfa Giulia TZ taga\nFrieburg 4 Kaks kohta 2,0-liitrise 4-silindrilise Abarth Simca taga\nSierra Montagna 4 2,0-liitrise 4-silindrilise Abarth-Simca 2000 GT taga\n1965 Daytona 10 Kahe 2-liitrise 4-silindrilise Porsche 904 taga\nSebring 19 1,3-liitrise 4-silindrilise Austin-Healey Sebring Sprite taga\nMonza 12 Viis kohta 1,6-liitrise 4-silindrilise Alfa Giulia TZ2 taga\nOultoni park 4\nSpa 13 Kahe 1,6-liitrise 4-silindrilise Alfa Giulia TZ taga\nRossfeld 10 2,0-liitrise 4-silindrilise Abarth Simca taga\nOllon Villars 12 Neli kohta Fiat Abarth 1600 OT taga\n1966 Sebring 15 1,6-liitrise 4-silindrilise Alfa Giulia TZ2 taga\n1966 Sebring 10 Kolm kohta 2,0-liitrise 4-silindrilise Porsche 904 taga\nMonza 8 1,6-liitrise 4-silindrilise Alfa Giulia TZ taga\nOultoni park 7\nSpa 5 Kaks kohta 2-liitrise 4-silindrilise Porsche 904 taga\nNürburgring 7 Kahe 2,0-liitrise 904 ja 2,0-liitrise Dino taga\nKolme aasta jooksul oli Cobra poodiumikohti vaid kuus. Arvestamata Daytona kupeed, salvestab ajalugu Cobra rodsterile vaid kolm poodiumit, mudelit, mida Shelby entusiastid lõputult kordasid. Arukas lugeja märkab ka seda, et Coupe püüdis meistritiitli nimel mitte kunagi saavutas täieliku võidu. Kui neid aeg -ajalt 2,0 -liitrised Porschid ei röövinud, said nad Ferrari prototüüpide, tavaliselt 250 -liitrise lüüasaamisega.\nOma juhtumi tugevdamiseks märgib Shelby, et Cobra võitis 1965. aastal GT -autode tootjate meistritiitli. Cobra saavutas tõepoolest selle tiitli, kuid see oli kõik peale tõelise asjaolu, kuna sisuliselt jooksid nad oma klassifikatsioonis vastuseisuta. Aastal 1964 kasutasid Ferrari ja Shelby mõlemad FIA reeglite lünki, et GTO ja Daytona Coupes GT klassis sõita, mitte konkurentsivõimelisema prototüübi kategoorias. Aastal 1965 kavatses Ferrari homologeerida oma uue 250 -liitrise mootori GT -autona, kuid see oli sunnitud sõitma prototüübina, sest nüüdseks valvsam FIA kahtles Ferraris ’ väikese töökoja suutlikkuses toota samal ajal ehitades vajalikku minimaalset arvu autosid. nende määratud prototüübid (275P2 ja 330P2), maanteesõidukid ja nende vormel -1 GP -autod.\nSelle tulemusel pälvis Cobra (Daytona Coupe eesotsas) 1965. aasta GT-meistrivõistlused, kuna nüüd ei olnud enam usutavat konkurentsi GT Over 3.0-liitri kategoorias ning Ferrari võitis prototüüpide meistritiitli ja üldvõidu. Seega oli Cobras Manufacturers ’ meistritiitel kindlasti vääriline ja kiiduväärt, kuid Trophée de Catégorie, klassivõit, mitte üldvõit. Natuke puudu võistlusraja domineerimine.\nMa arvan, et ta eksib. Ma olen kindel. Kirjutage mulle PM -is, see räägib sinuga.\nCopyright 2022 \_ President Kennedy kõne Yale'i ülikoolis 11. juunil 1962 - ajalugu...