Ajatuksia Oulujoen rannalta: 2011\nOlisi aika katsella taaksepäin, en viitsisi kiusata itseäni.\nOlisi aika katsella eteenpäin, en tahtoisi pettää itseäni.\nOlisi ehkä eniten aika katsoa tätä hetkeä, mutta voisinko nyt kohdata itseäni?\nSe mikä tänään on viimeinen, on huomenna ensimmäinen.\nJotain on jäämässä taakse. Jotain, jonka edestä löytää.\nSilti tämän vuoden loppuminen lohduttaa.\nTekstiä ei taidakaan tätä enempää tänään tulla.\nKoskapa sormeni eivät sävellä, eikä mieleni musisoi.\nTyydyn siis tähän ja odotan ihmettä uudelta vuodelta.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo lauantaina, joulukuuta 31, 2011\nKohti kiilan kärkeä (novelli)\nAnnoin periksi vain muutamia aikoja aiemmin, tai kenties ikuisuuksia sitten. Aika on käynyt merkityksettömäksi. Tämä kesä oli ollut kuihtumista jo keväästä alkaen.\nMuistan uskoneeni ihmeisiin ja olin myös odottanut niitä osakseni rientäessäni paraatimarssia elämässäni eteenpäin riemukkaalla ja loisteliaalla voittojen tiellä. Vilpittömän ja hyvään uskovan sisäisen lapseni ei ole koskaan ollut tarve kasvaa aikuiseksi. Salaisesti olen aina tuntenut mieltäni kohottavaa ylpeyttä siitä, ettei kyynisyys ole kiusannut sisimpääni ja siitä, että olen osannut unohtaa ja antaa anteeksi. Salaisuuteni säilyttämisen tähden olen vailla omaa tahtoa puskeutunut syvemmälle kohti kohtalonkiilan läpikäymätöntä kärkeä. Seinät sivuillani ovat lähentyneet toisiaan ja kasvaneet korkeammiksi, enkä enää kurkottamallaankaan saata nähdä niiden taakse, saatikka paeta niiden ylitse vapauteen. Käsitin tien ennen pitkää tukehduttavan minut, mutta luulin sittenkin pelastuvani ihmeen avulla.\nNäin olin elänyt ja toivonut. Tarkkailin ympäristöäni ihmeiden ilmestymisen varalta. Etsin kaikkialta merkkejä ja tulkitsin niistä rohkaisevia merkityksiä. Ihme saattoi osoittaa tulemisensa milloin ja missä tahansa. Käyttäydyin viileästi, olin tietoisen passiivinen ihmeiden odottaja. Yritin välinpitämättömyydelläni hämätä hyviä ystäviäni sekä myös itseään ihmeentuojaa, vaikka tosiasiassa olinkin petomaisen valppaana koko ajan.\nMitään ihmeellisen hyvää ei kuitenkaan koskaan tapahtunut, vain pettymyksiä toistensa perään. Masennus alkoi asettautua olemukseeni, kävin epätoivoiseksi ja pyysin henkeviksi tiedetyiltä ihmisiltä apua ahdinkooni. Mutta heidän uutterasti tuputtamista teorioista sain ainoastaan kehitettyä uusia, hetken ajan mielikuvitustani kiihottaneita ajatuksia kohdalleni pian koittavista ihmeistä. Kaikki toivo kaikui tyhjänä tynnyrinä yhtä tyhjänpäiväistä kuminaa. Mitään ihmeitä ei ikinä tapahtunut, mikään merkitys ei pitänyt yhtä ennustusten kanssa. Joku viisaaksi henkistynyt tosin osasi sopivassa valossa nähdä senkin joksikin lupaavaksi ihmemerkiksi, mutta en minä silloin enää.\nSyksyn koleat tuulet alkoivat puhaltaa kirjavan kellertäviä lehtiä puista. Väsymys valtasi olemustani, epäusko kalvoi elämäni perustuksia. Aloin epäillä hyvää ja ottaa etäisyyttä ihmeellisyyksiä ennustaviin ihmisiin, heidän tarjoamiin näkemyksiin, selityksiin ja laihoihin lupauksin. Koko tämä pitkä ja musta syksy on ollut sisäisesti rauhatonta; unettomat yöt ja uneliaat päivät ovat toistuneet yhtä usvaisen hämäränä sisimpäni tuskana.\nElämä itse, sellaisena uskon- ja toivonkappaleena kuin sen oletin ja tahdoin kohdallani tapahtuvan, on saanut kärsiä mahdollisesti korjaamattoman kolauksen. Olen joutunut kyseenalaistamaan salaisuuteni ainutkertaisen voiman ja tarkoituksen. Vihaan teeskentelyä, mutta lapsenuskossani olen pettänyt itseäni, olen rikkonut salaisuuttani kohtaan. Vihaan ahdaskatseisuutta, mutta kasvavassa katkeruudessani hyväksyn sen ohjaamaan valintojani. Vihaan apaattisuutta, aikaansaamattomuutta ja eristäytymistä, mutta hiljaisuudessa löydän itseni noiden taantumuksellisten käsitteiden otteesta.\nMilloin ilottomuudesta kasvoi mieltäni hallitseva ominaisuus, milloin vierasta kätellessäni lakkasin katsomasta häntä kysyvästi silmiin, milloin aloin korostaa luonnollisia asioita luonnottomuuksilla? Salaisuuteni on yhä sisälläni tallessa ja piilossa, mutta henkihieveriin häpäistynä. Mitä tapahtuu sitten, kun lapsi sisälläni lakkaa uskomasta hyvän valtaan minussa ja muissa ihmisissä? Mitä millään on merkitystä, ellei mikään maailmassa ole ensinnä hyvää? Voi Luojani! Mitä millään on merkitystä, ellei mikään maailmassa ole ensinnä hyvää?? Anna anteeksi, lapseni, sisäinen salaisuuteni. Anna anteeksi.\nMaailman pahuutta poistava ratkaisu ei ole ikiaikaisissa kirjaviisauksissa tai teoriaopeissa, eikä niiden tuhansissa tulkinnoissa. Ratkaisu ei ole kansanjoukkojen kokemuksissa tai kertomuksissa, eikä niiden saarnaajissa. Ratkaisu ei ole ihme, eikä ratkaisu löydy yrityksestä ihmeen merkityksen oivaltamiseksi. Ratkaisu on paljas, paljain kaikista, pinnan alla pintaa vailla. Ratkaisu on salaisuus; se on se hyvä, mikä minussa on ollut alussa.\nJa silti yhä kiellän itseäni pysähtymästä, kääntymästä ja palaamasta, eli tunnustamasta ja noudattamasta yhtä ja ainoaa totuudentietä. Kohtalokas kiila kävi kapeammaksi. Eteneminen ahtaudessa muuttui epämukavammaksi metri metriltä.\nTämä uni on vaivannut minua. Se on juoksultaan kuin kuumeisen kokemaa horrosta. Kaukainen kiilankärki kutsuu ihmisiä luokseen kiehtovana kuin seireenin soitto. Maailma käskee olla kysymättä, aika koskaan pysähtymättä. Kiilan kärki on pitkä ja terävä. Se loistaa kaukaisuudessa timantin lailla, mutta sen saavuttaminen ehjänä on mahdotonta. Siitä huolimatta annan itseni tunkeutua joukon puristuksessa syvemmäksi ahdinkoon.\nUlospääsy vaatisi pysähtymistä, kääntymistä ja takaisin palaamista. Palaaminen edellyttäisi havahtumista, ymmärrystä ja valtavaa tahdonlujuutta. Molemmilla puolillani liikkuu hahmoja. Osa menee ohitseni, osan minä ohitan. Suunta kaikilla on yhteinen ja katseissa sama pakkomielinen kiihko päästä kiilan kärkeen.\nOlen tahdoton ja kelvoton. Tunnen kipuna oman surkeuteni ja itsesäälini. En ansaitse ihmettä, eikä ansaitse kukaan, joka sokeasti kulkee sekä kohti saavuttamatonta että kohti katoamistaan. Etenemiseni on hapuilevaa, väkijoukot ohjaavat kulkuani ja antaudun heidän vietäväksi. Tulee se vaihe, kun kysyn itseltäni, minkä vuoksi tungen itseni tähän umpikujaan, minkä hyväksi uhraan itseni ja mikä palkinto minua kiilankärjessä odottaa.\nTajuan hiljentäneeni vauhtia, mutta mitä se merkitsee tässä kaaoksessa ja tungoksessa, sillä etenenhän koko ajan. Mitä sitten, kun olen kauttaaltaan pusertautunut kiinni seiniin, mitä sitten? Ehkäpä sitten viimein oivallan elämästäni jotain tärkeää, mutta jälleen, mitä sitten? Tuska kasvaa sisälläni. Mitä sitten, kun on liian myöhäistä ja elämäni on lopulta kaiken tunkeutumisen jälkeen puristunut lihamassaksi armottomien seinien väliin, enkä enää pysty omin avuin liikkumaan ja palaaminenkin on käynyt mahdottomaksi. Miksi annan itseni kulkeutua joukon mukana kohti kaiken loppua? Puhkean lohduttomaan itkuun olettaessani, ettei minulla olisi vaihtoehtoja. Yhdelläkään ei ole vaihtoehtoja.\nÄkkiä huomaan edessä jotain poikkeavaa. Joku vaaleisiin riepuihin pukeutunut ihmishahmo seisoo liikahtamatta paikoillaan. Ohitse pyrkivät ihmiset kiertävät hänet molemmilta puolilta ja samalla häntä moititaan suureen ääneen liikkeen estämisestä. Tilaa hänen sivuillaan ei todellakaan ole enää paljoa. Hän on kääntynyt ympäri ja kohtaa tulijat katseellaan. Suuntaan kulkuni häntä kohden. Katseittemme kohdatessa aistin hänestä välittömyyttä, luotettavuutta ja uskottavuutta. Koen saavani noista silmistä itseeni uudenlaista rohkaisua. Näen niissä kaipaamiani vastauksia sellaisiin kysymyksiin, joita en ole elämäni aikana osannut kysyä. Pysäytän liikkeeni hänen eteensä, vaikka maailma ympärilläni protestoi ja vaatii armottomasti minua jatkamaan. Selkääni kohdistuva paine puskee minua eteenpäin kohti kaiken kadottavaa päämäärää, mutta vaivalloisin ponnistuksin onnistun pysymään paikoillani.\nEhkä olen tavannut hänet aiemmin, hän vaikuttaa tutulta. Yrityksestäni huolimatta en saata muistaa, kuka hän on, mikä hänen nimensä on, tai edes sitä, onko hän mies vai nainen. En ehdi, enkä saata puhutella häntä, koska ääneni ei kanna metriäkään kamalan kakofonian ja ryntäilyn vallitessa kaikkialla ympärillämme. Hän nyökkää minulle rauhallisenoloisena, vaikka hänen luisevat kätensä ovat verinaarmuille raavittu ja hänen naamansa on rikki lyöty. Kun hän uudelleen kohtaa katseeni, on hänen silmissään minulle tarkoitettu syy palata takaisin.\nPakotan itseni kääntymään takaisin. Ojennan käteni taakse ja tartun häneen lujasti. Hänen voimansa vaikuttavat vähäisiltä, mutta tunnen hänen haavoista kipeän käsivartensa sykkivän elämää.\nLähdemme vaivalloisesti palaamaan takaisin. Meteli ympärillämme kiihtyy. Vastaantulevien ihmisten paine tekee etenemisemme vaikeaksi. Ihmisten katseissa on mielipuolista kiihkoa, mutta myös vihaa ja syytöstä meitä kohtaan. Kasvoihini osuu jotain kovaa, ehkä se on nyrkki tai kyynärpää. Heti perään poskeeni läimäistään ja joku sylkäisee silmilleni. Erite kirvelee ja hieron sitä pois. Samassa palleaani isketään lujaa. Lyyhistyn ähkäisten polvilleni, mutta en sittenkään päästä irti hänestä, joka on oleva syy palaamiseeni. Huudan henkeni hädässä itselleni: ”olen oikeassa, olen oikeassa, minä palaan takaisin!”, ja tunnen kuinka lämmin virta sisälläni vahvistaa näkemykseni.\nPääsen jaloilleni ja jatkamme palaamistamme päämäärätietoisesti ja kaikista vastustuksista sisuuntuneina. Tunnen nenästä paksuna vuotavan veren kostuttavan huuliani. Mumisen itsekseni tekeväni oikein ja olevani oikeutettu palaamaan.\nVastaantuleva ihmismassa kavahtaa rujoa olemustani ja väistää nyt suosiolla syrjään edestäni. Saatan kuulla takaani herjaavia huutoja ja näen sivuillani heristeleviä nyrkkejä, mutta enää meihin ei kajota. Vaikka pääsemme pois pahimmasta tungoksesta, en kuitenkaan tahdo pysähtyä. En, ennen kuin näkisin jälleen reunusten ylitse vapauteen, sisimpäni salaisuuteen.\nYhtäkkiä olen ulkona vapaudessa paluumatkakumppanini kanssa. Hän, kuten minäkin, olemme voipuneita raskaasta valtavirran vastaisesta matkasta. Istumme nuotion ääreen. Lämpö elvyttää voimiani ja käännyn katsomaan häneen. Hämmästyn suuresti, koska vieressäni istuu pieni lapsi. Lapsen silmissä on vanhan ihmisen viisautta. Hän sanoo, ”minne harha ihmistä ohjaa, sinne vain henki löytää. Minä palaan myöhemmin takaisin” ja niin hän katoaa pois ja uni päättyy.\nViime yö oli kai jo kolmas tätä samaa sarjaa. Kokemus on ollut joka kerta mieleenpainuvan voimakas ja todellinen. Herätessäni takaisin todellisuuteen ovat vaivoinani samat ylikäymättömät haasteet: varattomuus, rakkaudettomuus ja toivottomuus. Tänä aamuna, näiden kroonisluontoisempien kiusojen lisäksi, pitkän sairauden ahdistama hengitykseni valitti vaikeuksiaan vinkumalla sisään ulos.\nOlenko minä tätä merkityksettömyyttä? Onko tämä totta? Mitä olisi tehtävä toisin niin, että toisenlainen totuus saisi vallan elämässäni?\nEilen kävin kirjastossa. Hakeuduin torille antavan suuren ikkunan ääreen ja istuin lukemaan ajankohtaista paperiarkkinivaskaa. Jossain vaiheessa hyllyjen välistä käveli esiin vaatimattoman arkisesti pukeutunut keski-ikäinen nainen. Kohotin katseeni papereista kohdatakseni hänet. Saimme pienen hetken kestävän kontaktin toisiimme. Nyökkäsin kohteliaasti ja yritin virittää kasvoilleni hienoista hymyntapaista. Hänen olemuksessaan oli selittävää anteeksipyyntöä, pahoittelua ja noloutta. Rintaansa vasten hän puristi jotain kirjaa kuin suojatakseen itseään. Nainen liukui takaisin hyllyjen väliin yhtä hiljaa ja vähäeleisesti kuin oli sieltä tullutkin. Kohtaus oli ohitse. Olisiko hän saattanut olla se uneni ihminen, joka olisi käännyttänyt minut takaisin vapauteen?\nJäin pohtimaan hänen anteeksipyytävää olemustaan. Tällaisiako me olemme ihmiset toisillemme, avuttoman arkoja ja epävarmoja, alati valmiita pakenemaan pois yllättävistä ja kiusallisista tilanteista. Mietin, olisinko hänen sijassaan toiminut samoin. Aivan varmasti.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo tiistaina, marraskuuta 15, 2011\nSyksy on ollut puuduttavan pitkä. Tuntuu, että mieleni on elänyt syksyn kanssa yhtä matkaa. Olen yrittänyt rakentaa kulisseja ja edellytyksiä liiketoiminnalleni Kantturassa sekä samaan aikaan verkostoitua mahdollisimman monen intressikumppanin kanssa. Tavoitteenani on ollut synnyttää yksi luonnonkaunis sija sielukkaalle suomalaisuudelle, hyvälle ihmiselle.\nAiemmin syksyllä aloitin rakentamaan katosta ison terassin päälle. Kantturasta puuttuu säänsuojainen kokoontumispaikka pikkuisenkaan isommalle joukolle ihmisiä.\nTein katoksen ja päätin rakentaa seinät onnistuneen kokonaisuuden ympärille. Tässä vaiheessa hain kunnasta lupaa rakennukselle, koska oletin että katoksen saisi kyllä rakentaa, mutta seinien rakentamiseen tarvittaisiin lupa.\nLupaa varten oli kysyttyävä naapureiden suostumus. Molemmat rajanaapurit antoivat suostumuksensa, mutta toinen otti asiakseen kirjoittaa lisätietoina, että rakennus olisi jo valmis. Tästä lausumasta syntyikin melkoinen draama. Vaalan kunnan rakennustarkastaja ei tykännyt lukemastaan ja ilmoitti, ettei tule esittämään rakennusluvan hyväksymistä. Marraskuun kokouksessaan ympäristölautakunta asettui tukemaan rakennustarkastajan kantaa. Lupa evättiin. Samalla vaadittiin rakennuksen purkamista.\nSoitin tarkastajalle. Hän oli kiivastunut ja sisällytti puheeseensa voimasanoja. Olin hieman hämmentynyt ja yritin tiedustella, ketä tai mitä suorittamani toimenpiteet loukkaisivat. Mies oli kannassaan ehdoton. Määräaikaa purkamiseen hän antoi kaksi viikkoa.\nSoitin lautakunnan puheenjohtajalle, joka aikoi puhua kunnanjohtajan, kunnaninsinöörin ja tuon rakennustarkastajankin kanssa. Mikään ei muuttunut.\nTämä tieto tuli eilen. Yö oli musta kuin ikkuna.\nNyt olisi nollattava tilanne ja selvitettävä, mitä täytyy tehtävä.\nVoimiani jos joku nyt mittaisi, olisi mitattava millimääräisellä asteikolla. Viisari ei varmaan paljoa värähtelisi.\nPäätin eilen laittaa Kantturan myyntiin. Minun on aika lähteä pois.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo tiistaina, marraskuuta 08, 2011\nTervetuloa tähän eurooppalaisen vapaaehtoistyön ja demokratian - ilon ja elinvoiman - juhlaan!\nMoni mahtaa kysyä näinä aikoina itseltään, mitä onni on. Paine puristaa, kiire kiusaa ja epävarmuus tulevaisuudesta ahdistaa. Voisiko kohta myös kysyä, elämmekö liian isoa ja liian valmista elämää? Riittääkö mikään vielä sittenkään, kun kaikki on jo saatu ja saavutettu? Valtavankokoisia kysymyksiä on kasvanut varjostamaan arkista onneamme. Aika on nyt tällainen, armoton ja arvoton, mutta aika itsessään ei koskaan ole hyvä tai paha, vain me ihmiset ajassa olemme.\nIhminen on oman elämänsä vanki, jos elämänkertomus on kirjoitettu kovaksi ja kiireiseksi.\nSuuria saavutuksia tavoitellaan ja suorituksiin pyritään; selviytymisen ja menestymisen paineet hätistävät pois yöunetkin.\nJokaisella meistä on, tai on joskus ollut, vahva joukkoon kuulumisen tarve, hyväksytyksi tulemisen tarve. Olemme joutuneet olemaan jotain saavuttaaksemme muiden hyväksynnän ja aseman yhteisössä. Pyörä pyörii ja pitää meidät otteessaan.\nIhmisyksilön sosiaalinen arvo määritellään liian usein materiassa ja meriiteissä. Milloin ainutkertainen ihmisyksilö muuttui yleistettäväksi yksiköksi, milloin ihminen on vaihtunut potentiaalisesta yksilöstä kansakunnalliseksi kulueräksi? Elämme kovia aikoja kovien ihmisten maailmassa.\nTarvittaisiin tekemistä, tekemisen asennetta - tekemistä enemmän kuin työtä, tekemisen tahtoa enemmän kuin etuuksia ja sopimuspohjaisia työsuhteita. Suomi tarvitsee tekemistä ja tekijöitä. Liike lähtee tekemisen toteuttamisesta. Ei enää teoriassa, vaan käytännössä.\nMutta entä ilo, onko enää tilaa ilolle, missä se ilo on? Onko tässä kovassa ajassa tilaa aidolle ja hyvätahtoiselle ilolle? Ilo alkaa ajasta ja ilo ottaa aikaa.\nUusi Oulu voisi olla ilon ja elinvoiman mahdollisuus lapsille. Kouluille. Koululaisille.\nVoisiko uuden Oulun kouluissa olla esimerkiksi yksi viikkotunti pelkkää unelmointia? Opetustoimen hyväksymää, ohjeistamaa ja lukujärjestyksiin sisällytettyä aikaa pelkästään luovalle unelmoinnille.\nEhkäpä se olisi hyväksi, koska myös aikaa ja luovuutta olisi opeteltava. Ainakin lapsillamme olisi oltava aikaa unelmoida.\nMitä ilo on? Kuinka voisimme määritellä tunteen, joka on niin yksilöllinen? Ehkäpä voisimme yrittää ajatella iloa ainakin otsikkotasolla. Ilo on aitoa aikaa. Ilo on turvallisuudentunnetta. Ilo on tyytymistä pieniin aikaansaannoksiin. Ilo on itsensä löytämistä ja oman elämänsä hyväksymistä. Ilo on tämä hetki, ei eilinen, eikä huominen.\nElämä on hetken iloa, ja ilo on hetki elämää.\nLuovuuden harjoittaminen synnyttää iloa. Onnistumisen kokemus on kuten ilokin, kiistattoman yksilöllinen tunne. Onnistuminen kasvattaa parhaiten ihmistä hyväksymään itsensä.\nJokainen onnistuja on oikeutettu johtopäätökseen: olen hyvä, kyvykäs ja merkittävä.\nAika antaa tilaa. Annammeko me aikaa? Itsetunnon kehittyminen vaatii aikaa ja onnistumisia.\nTaide tarjoaa mahdollisuuden kelvollisuuden ja onnistumisen kokemuksiin, luovuuden voimaan ja intohimon syttymiseen. Intohimo on itsetuntoisuuden opiskeluprosessissa se kaikkein tärkein alkuaine. Taide ei ole tavanomaista; taide on intohimoista ja omintakeista - kuten kaikki luovuudenteot, kauneutta kaikissa ulottuvuuksissa. Tavanomaisuutta edustavat mielikuvituksettomuus, rutiiniluonteisuus ja välinpitämättömyyskin. Tavanomainen organisaatio on taantuva ja tavanomainen vapaaehtoistyön yhteisö on toimettomuuteen tuomittu. Tavanomaista vapaaehtoistyötä ei ole olemassakaan.\nTerve itsetunto – sitä on tasapainoinen minuus, tasapainoista elämää. Tasapainoinen elämä on kykyä ja halua välittää itsestään, lähimmäisistään ja ympäristöstään. Ellei ihminen ensin välittäisi itsestään, ei hän kykenisi välittämään mistään muustakaan.\nNyt on meidän aikamme nousta ja astua esiin. Ihmisen, ilon ja elinvoiman puolesta! Uudessa Oulussa jokainen ihminen on entistä merkittävämpi ihminen. Se on niin iso tehtävä, ettei sitä voida säätää pakoksi, eikä ohjeeksi, vaan sen on tapahduttava vapaaehtoisesti. Uusi oululainen – entistä merkittävämpi ihminen. Ajatelkaapa.\nTämä kuluva vuosi on vapaaehtoistyön ja kansainvälisen demokratian teemavuosi. Jaossa on viisi valtakunnallista palkintoa vapaaehtoistoimijoille, jotka omassa toiminnassaan ovat onnistuneet aktivoimaan kanssaihmisiä välittämään elämästä ja viihtymään ympäristössään.\nOttakaamme palkinnon ansaitseminen yhdeksi tavoitteeksemme niin uudessa Oulussa kuin yleisemminkin Oulun seudulla!\nNäiden tervehdyssanojen myötä toivotan jokaiselle iloista ja elinvoimaista sekä ennen muuta epätavanomaisen arvokasta vapaaehtoistyön juhlaa!\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo keskiviikkona, syyskuuta 21, 2011\nVapaaehtoistyön juhlassa, tervehdyspuhe\nKohtasimme, hän ei ollut minulle vieras, mutta minä olin vieras hänelle,\nHän ei silti kysynyt minusta, vaan tahtoi puhua itsestään,\nEhkä niin olisi tarpeen, myönnyin ja jäin kuuntelemaan,\nJa näin hän puhui.\n'Minä olin hallitsija, se lienee selvää,\nMinulla oli valta ja minussa oli kunnia,\nKaiken sain, mitä mieleni teki,\nValtio antoi luvan, armeija voiman ja kirkko oikeuden.\nPalkitsin hölmöt kullalla ja kunnialla,\nMutta itseni palkitsin kaikkivoipaisuuttani kasvattamalla.\nOlin yläpuolella ja olin ympärillä,\nNäin kaiken ja kuulin kaiken.\nMinä olin hallitsija.\nKäskin kirjoitukset, määräsin autuudelle ehdot,\nOlin enemmän, olin ihmisten mielissä,\nMääritin, mikä oli oikein, mikä väärin.\nMinulla yksin oli tuomiovalta,\nSiten kävi, kuin parhaaksi katsoin,\nKoska kaiken olin antanut kirjoittaa ylös,\nJa laki täytti tarkoitukseni.\nPidin valtaa, pidin vallasta,\nOlin viisas, mutten tahtonut olla armoton,\nNeuvoin nuoret nöyriksi, kävin kevein askelin,\nOhjasin ihmiset kantamaan kulkuani.\nKoskaan en ketään kiittänyt,\nEn koskaan kumartanut, enkä kunnioittanut,\nEn minä ketään, vain ainoastaan itseäni, kuten hekin minua,\nNiin kuin heille olin opettanut, niin minua kohdeltiin.\nJa minä nauroin heille yksin pimeässä,\nKun he pelkäsivät komeroissaan,\nJa minä huusin heidät hereille,\nKun tahdoin nauraa yksin pimeässä.\nKäsitin, että se vasta elämää oli,\nRiemua vailla vertaa!\nPaljon olin pyytänyt, enemmän saanut,\nEnkä muuta toivonut, kun vain luvan jatkaa.\nNäin oli hyvä aikaa sitten,\nKunnes kerran putosi pilvi valoani varjostamaan,\nPieni hattara, harmiton haituvainen,\nMutta pysyi ja kiusasi katsettani.\nVaadin varjoa pois, olihan minun kaikki valta,\nPois rikkomasta rauhaani, olihan minun ollut niin hyvä,\nVaikka vaadin, ei kadonnut, vaan kasvoi vähän,\nSuutuin ja huusin hereille kaikki voimat.\nKysyin onko koolla kaikki,\nPyysin lukemaan joukot,\nSatoja ja tuhansia toistensa kaltaisia,\nSamaa miesmassaa kaikki.\nSain luvun, mutta kuulin, yhtä ei huutoni herättänyt,\nYksi ei ollut vastannut kutsuuni,\nYksi ei suostunut pakkoni edessä,\nYksi oli ei.\nKäskin kovemmin, mutta hän ei kuullut,\nVaadin, mutta hän ei vastannut,\nUhkasin, ellei hän saapuisi luokseni,\nHän tuli pilven keskellä,\nJa ympärillä pilvi paksuni,\nVaivainen oli varreltansa,\nKäskin tulla tyköni tarkattavaksi.\nAstui lähemmäksi, pilvi paisui,\nAstui ja kasvoi kookkaammaksi,\nAstui ja oli edessäni,\nPysähtyi ja pilvi peitti kaiken.\nMiehellä silmät kuin kokkotulet,\nKasvoissa virtasi kosken voima,\nRinnassa huojui honkametsä,\nJalat kasvoi tammenrunkoina.\nEi se minua muuttanut, ei luonnettani liikuttanut,\nOlipahan outo oikku, pois hakattava poikkeus,\nKäskin kymmentä kaatamaan kummajaisen,\nKäskin kovemmin, kukaan ei kuullut,\nLupasin sankaruutta surmantekijälle,\nRahaa ja mainetta,\nKukaan ei kuullut.\nKatsoin kaikkialle, ketään en nähnyt,\nKatsoin, mutta pilvi peittosi valtani,\nVain yksi pysyi paikallaan,\nKorkealle oli minun katsottava.\nKysyin, mitä mies tahtoo,\nKysyin, mikä miehen matkaan laittoi,\nKysyin, kuka olet kummajainen,\nKysyin, kuka olet.\nSanaa ei sanonut, ei yhtäkään tavua,\nMutta hävisi pilvi päänsä päältä,\nHaihtui pois, vaan hämärä jäi,\nMaa paljaaksi piesty, ilman ketään kulkemassa.\nKantoi katseeni kauemmaksi,\nVain maata mustaa pitkin matkaa,\nKäänsin päätä, katsoin kaikkialle,\nEi ketään kulkemassa, ei kasviakaan kasvamassa.\nEtsin miestä mahtavaa, etsin ja huusin,\nEi ollut pilveä, ei miestä mahtavaa,\nYksin olin ainoastaan,\nViimein väsyin huutamaan hätääni,\nLuulin loppuni saavan vuoron,\nKaikki oli mennyt, henkikin joutaa,\nMaahan taivuin, mullassa makasin.\nPieni oli mieli, vähäinen voima,\nYö oli tullut, vaatteetkin viety,\nKorut kylminä pintaani poltti,\nJoutivat pois painamasta.\nSilmäni sameat kyynelistä,\nSuu kuolasta kuohuva,\nMaahan tahdoin, mullan alle,\nPois pinnalta palelemasta.\nNousi nainen viereltäni,\nNätti kuin rinteen kukka,\nKoski katseella kasvojani,\nEn saanut ääntä aikaan.\nNainen värisi valoa,\nHehkusi loimuten lämpöä,\nKäteni kohosi ottamaan,\nNainen katosi kauemmaksi.\nLaskin käteni, ei ollut minusta ottajaksi,\nNainen muuttui näkyväksi,\nKylmä kaikkosi lämmön tieltä,\nRauha laskeutui ruumiiseeni.\nKatsoin kaunista naista,\nTahdoin taas, minkä omakseni ajattelin,\nKäteni kohosi uudestaan, nousi ottamaan,\nMutta tuuli käski käden pois.\nMitätön olin mieheksi,\nMurehdin itseäni, valitin kokemuksiani,\nOlisin niin naiselta valoa ja lämpöä toivonut,\nHieman vain yhtä matkaa olemista.\nKävi silloin nainen puhumaan,\nLaski alas itsensä, tuli aivan lähelleni,\nKäänsi kauniit kasvonsa nähtäviksi,\nJa näin hän sanoi,\n'Paljon sinulla on ollut, paljon ja liikaakin,\nNiin myötäinen maa askeltesi alla,\nHelppo sinun oli kasvaa kuoresi suojassa,\nMutta minkä muuriksi teit, teit myös itsellesi esteeksi.\nEi sun luokses kukaan päässyt,\nEllei luopunut luonnostansa,\nEi tullut kukaan vailla vilpin viittaa,\nEi totuutta toimittanut yksikään.\nVieraasi viekkaita olivat,\nPalvelijasi pelkästään petollisia,\nParhaat ystäväsi pelon pitämiä,\nSinä itse sokea ja kuuro.\nSiihen laskit lammasten lauman,\nMissä susien suku,\nSiihen kylvit kaurapellon,\nMissä kyiden kylpypaikka.\nVaan nyt oot siinä kärsivänä,\nKauhuissasi, kaiken kadottaneena,\nVielä tahdot, peto, toisen pettää,\nHuvin ottaa ja hyödyn viedä.\nKatso tarkkaan poikaparka,\nItse olet taulusi maalannut,\nItse jälkesi jättänyt,\nNainen, nätti kukkanen,\nVeti viivan vartaloonsa,\nHeitti hiukset hipiän edestä,\nMuuttui muuksi silmissäni.\nNaama ruma kuin ruttopaise,\nSilmät syvässä, päässä piilossa,\nPoissa riemu, ryhti,\nSurutyötä sata vuotta, kymmenet kuolemaa karussa.\nKiersi päätä, kohotti sormea,\nLuut pilkisti pinnan alta, valo voimaton väritön,\nKulki kohti, kiersi viereen, laski käden käteni päälle,\nSilmät silmissäni pisti, kynnet kämmentäni kaivoi.\n'Vieläkö mielit omaksesi, vieläkö vaadit kiinni kylkeesi,\nKerran käskit, kerran tulin,\nKäytit kipeästi kaikin tavoin, käytit ja hylkäsit,\nUlos pakotit, kylmään karkotit.\nTässä olen otettavissa, tartu kiinni, poikarukka,\nIäksi jäin, kivuksi ja kiroksi, kuten himosit, poikarukka,\nVäärin valitsit, väärin keinoin, väärin aikein.'\nNainen kylmensi kylkeni, haihdutti hurmani,\nPuhkesin parkuun, armeliaisuutta anomaan,\nEn niin paha koskaan, en sentään,\nKylmä kasvoi kaikkialle, kylmä kasvoi, kuolo kutitti.\n'Elämä antaa, elämä ottaa, kaiken olet kadottanut,\nMutta tyhjä et täysin ole,\nVielä olet valmis viettelylle, yhä väärille valinnoille,\nAnnan yhden kiven syödäksesi, toisen annan evääksesi.\nJos kiven nielet nurkumatta, toisen tykösi talletat,\nUskon aikeesi, täytän toiveesi tavallani,\nMutta jos ei kivi vatsaasi mahdu, eikä toinen evääksi kelpaa,\nJo saat maahan painua, mullan alle musertua.'\nKasvoi kivi kuvetta koskemaan, liian suuri suuhun laittaa,\nTuli toinen toista puolta, liian raskas mukana kantaa,\nLaskin selän kiven päälle, toisen nostin rinnalleni,\nHenki väsyi virtaamasta, veri joutui juoksemasta.\n'Kivi alla, kivi päällä, kuulkaa kerran kärsivää,\nPaha olen, paha palkkansa ansaitsee,\nJos ei kule henki, eikä juokse veri, niin on kuolo,\nJos kuoloon lupa, joudan pois, pahanen päältä maan.\nVaan vielä huudan hengelläni, viimeisen kerran vikisen,\nÄlä tapa, älä nyt, mikä on minulta viety, olkoon iäksi viety,\nMinkä olen tehnyt, se on tehty, vaikka väärin tehty,\nKuolo on heikko sovitus synneistä suurista.\nMieleni annan muokattavaksi, mieleni muutettavaksi,\nSieluni annan ohjattavaksi, sieluni täytettäväksi,\nSydämeni annan tarkattavaksi, sydämeni lyönnit laskettaviksi,\nKaikki aistini alistettaviksi, aistini alle tahtosi vallan.'\nAkka armoton kasvoi tuskaani katsomaan,\nKasvatti painoa päälläni, kävi kivelle istumaan,\nKiirehti kuoloni kulkua, pisti sormet sieraimiini,\nKorvensi otsaani silmiensä liekillä, poltti päähäni merkin.\nNiin katosi kaikki muisti, meni mustaksi maailma,\nOli näkynä pikku lapsi, raikas kuin niityllä puhaltava tuuli,\nLapsi leikki, lapsi lauloi, lapsi liiteli linnun lailla,\nKohta olikin jo otsallani, koski käsillään kipeää kohtaa.\nLapsi laittoi otsan otsaani kiinni,\nHyvä oli ja oikea, mikä tuntui,\nLapsen päästä siirtyi sisääni sanoma,\nAallon lailla, laulun lailla, liplatellen, lallatellen.\nKeinuin ja leijuin, laulu tarttui tajuntaani,\nTiesin sanat, tunsin nuotin, liityin mukaan laulajaksi,\nLapsi lähti, loittosi ylemmäksi luotani,\nTuli tähdeksi taivaan kanteen.\nSain auki silmäni, vuode oma allani,\nLaulu liikkui rinnassani, sanat selkeät sisälläni,\nNousin ylös unesta, kivi kutitti selässäni,\nNousin ylös, kivi toinen kädessäni.\nPistin suuhun kiven pienen selkäni alta,\nPieni kivi purtavaksi, pieni nätisti nieltäväksi,\nToisen kiven kiersin talteen kämmeneni kouraan,\nOli huone tuttu, mutta itse olin vieras.\nLoisto seinien säikähdytti, matot paksut paheksutti,\nRiisuin yltä kalliin vaatteen, kielsin kaikkia kumartamasta,\nKäskin mennä, käskin käydä kassan kautta,\nLähdin linnasta, hävisin hienoista huoneista.\nVieressä virta väreistä välkkyi, vesi loisti, pohja paistoi,\nIstuin rantaan, lämpö lempeä rinnassa,\nKadotin kaikki kulissit, jätin vallan ja voiman,\nOlin yksin, olin yhtä hyvän kanssa.\nPiirtyi veteen naisen kasvot, naisen muoto,\nVäreistä vahvistui ja läikähti laineena rannalle,\nAnnoin olla himoitsematta, jätin mitään pyytämättä,\nKierteli, katseli, kuulosteli, kummasteli.\nViimein nainen puhui, ja näin hän sanoi,\n'Joko rauha rakentunut, joko mieli mutkainen suorittu,\nKerran oli koko elämäsi ajateltu, kerran kohtalostasi sovittu,\nToinen olit, meille muukalainen, outo ja omituinen.\nEi se elämä ollut sinun, eikä sinua varten,\nEi liika loisto, ei liika valta, ei liika luonteen rujous,\nSilmät sitä varten, että niillä näkee,\nKorvat, että kuulee, kaikki aistit ajatuksia avittamaan.\nLuovu jo luuloistasi, päästä irti peloistasi,\nMikä mielestäsi on mennyt, on isompana palaava,\nMikä kertynyt, mikä kadonnut, kaikki on runsaampana löytyvä,\nMitä olet eniten himoinnut, se sulta on iäksi hävinnyt.\nKivi siellä sisälläsi, siinä on sielullesi suoja,\nTuo toinen tulee timantiksi, siinä on todesta tieto,\nKun pelkäät, pyydä kiveltä neuvo,\nKun eksyt, kysy kiveltä tietä.'\nKuljin pois koko päivän, illan istuin, yön makasin,\nKatseeni taivasta vain mustana tapasi,\nAamulla välkkyi valo, päivä uusi uljaampi,\nKohotti kulkemaan, käskytti kävelemään.\nLähti lämpö mukaan, tarttui toivoksi tyköni,\nLähti valo mukaan, tuli tahdoksi taipaleelle,\nMieli valmisti matkan määrän,\nAjatus osoitti matkan suunnan.\nTyhjä ranta liikkujista, vähän veneitä virrassa,\nSattui eteen eväspaikka, liekki ruoan lämmittänyt,\nSattui eteen vaatenyytti, hyvät kengät nyytin päällä,\nSattui eteen metsäpolku, pohja pehmeä patikoida.\nMennessä meni monet ajat, suoriutui mutkat, mäet,\nKoitti ilta yksi ihmeellisempi, hämärä herkempi,\nVähän vielä välkkyi valoa virran yllä,\nLipui rantaan pikkupaatti, paatista piirtyi ihmishahmo.\nNainen juuri sama, mikä näkynä nähty,\nKaiken kaunis, joka jo unessa tavattu,\nPyysi palan leipää, sekä luvan lämmitellä,\nAikoi tulta tovin tuijotella.\nAnnoin luvan, taitoin leivän,\nKaiken tulijalle tarjosin, minkä minulta kysyi,\nEi tehnyt mieleni omaksi ottaa,\nEi ollut tahtoni tunkea toisen tilaan.\nHetki meni hiljaa, toinen tuumatessa,\nViimein nainen alas käänsi kämmenensä,\nVeti ilmaa itseensä, siirsi silmät suuntaani,\nPuhalteli pitkään, mutta kohta jo puhui,\n`Mitä sitten, kun kaikki on menetetty,\nMitä, kun kaikki kadotettu, mitä sitten,\nMitä, kun mitään ei ole, mitä sitten,\nEi varattomuus ketään viisaaksi tee.\nVaikka kuljet maiden halki, vaikka merten taakse,\nEi etäisyydet ihmistä pyhitä,\nVaikka vaikenisit viisi vuotta, vaikka nälkää näkisit,\nEi kärsimykset ihmistä pyhitä.\nMitä sanoo isot kirjat, mitä vanhat viisaat,\nJoka sana sutattava, joka lause laistettava,\nEllei itse yhtään tiedä, ei kannata mikään luulo,\nLuulot monet, tiedot harvat, sanat valitut vaikeita.\nPappi kulkijan kumppanina, se on koiraa turhempi,\nArmon saanut seuraajana, se on avutonta avuttomampi,\nKirjanoppinut kurjuuden kuulijana, se on papukaijaa pahasempi,\nItse sun on syntisi selvitettävä, itse oppisi ajateltava.\nPidä keppi kätesi luona, ase aina ulottuvilla,\nHäädä pois veljistäsi viisaimmat,\nKarkota mielestäsi kauneimmat kertomukset,\nUnohda armo, unohda viha, unohda ystävät ympäriltä.\nItke entinen edestäsi, itke entinen elämäsi,\nÄlä odota mitään, älä kaipaa ketään, älä tunnustele tilaasi,\nMene, minne mikään viitta ei ohjaa, mene siitä, missä pimein kohta,\nAstu siihen, missä ei mitään, hyppää sinne, mistä on pohja poissa.\nJätä vastaamatta heille, jotka sua viisaana pitävät,\nJätä tervehtimättä heidät, jotka tiellesi tulevat,\nJätä huomiotta he, jotka matkaasi matkivat,\nJätä kaikki, mikä mukanasi kulkee, jätä kaikki, mikä jälkeesi jää.\nSama armo sadoille, sama sanansaattajille, sama synnintekijöille,\nYksi vain puhuu itsestäsi, yksi ainoa puolestasi,\nMuut äänet muiden äänet,\nMuiden äänet muuksi muokatut.\nOle itse, olet hyvä,\nLuovu liiasta, luovu leikkimästä,\nPaha on pelata, pahempi paeta, pahin kaikesta itseä pettää,\nOle itse, olet hyvä´\nSiinä tuo oli sanottu, lausuttu raskaat lauseet,\nNainen nousi nuotiolta, kerran katsoi ja katosi,\nMinä mietin mielessäni, miksi mikään tulisi,\nAnnoin olla ajattelematta.\nAamun nukuin, päivään saakka,\nKatsoin kiveen kädessäni,\nKivi käski kävelemään, jalan matkaa jatkamaan,\nKivi käski kärsimään, elämää myös epäilemään.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo perjantaina, elokuuta 19, 2011\nKalevalaisittain Kantturassa - tervehdyspuhe\nPuhe Kantturassa 29.7.2011\nTotean heti alkuun, että tulen puhumaan rapiat puolisen tuntia niin, että joudun pyytämään huomiotanne koko tuon ajan. Malttakaa seurata tätä monologia, sillä puhun kokemuksistani; syistä ja seurauksista kummunneista näkemyksistäni, joissa me kaikki saamme kokea tavalla tai toisella kuuluvamme mukaan tarinaan.\nKoska olen usealle teistä outo ja vieras, myös käytän tämän tilaisuuden esitelläkseni joitakin mielestäni vapautuneita ominaisuuksia, mitä olen itsessäni kohdannut ja oppinut tuntemaan vasta viimeisten kahdeksan vuoden aikana täällä Kantturassa. Seitsemän vuotta on mennyt minulta, mitä tuovat seuraavat. Maya-kalenterin mukaan toissapäivänä oli uuden vuodenkierron ensimmäinen päivä. Epäilen, että alkanut vuosi on muutosten vuosi. Epäilen ja arvelen isoja muutoksia.\nTuskin tämän poikkitaiteellisen performanssin oli ollut tarkoitus olla mikään tavanomainen tervetuliaispuhe, tuskinpa tekään, arvoisa kuulijakuntani, aivan tavanomaisen tylsämielisiä olette. Puran pettymyksiäni, tunnustan tuskani; syytän, haastan ja hyökkään, mutta pahaa en tahdo mitään, enkä ketään kohtaan tarkoittaa, enkä tahtoa. Minä nyt vain olen tällainen kaikin puolin rujo ja raskasrakenteinen, niin fyysisessä olemuksessani kuin näissä laatimissani lauseissakin. Enkä tahdo muuta, en enää, en ainakaan tänään. Riittää jo! Se saa riittää että minäkin olen, edes joskus vain olen.\nLaskeutukaa siis ajatuksissanne aloillenne ja antakaa tekin itsellenne lupa olla. Tietäkää olevanne hyviä itsessänne, ja tänne tultuanne vilpittömästi tervetulleita.\nLaskeutukaa, ja puhaltakaa pois kiire ja huoli. Antakaa itsellenne lupa erota epävarmuuksistanne, antakaa lupa ihmetellä. Rikas se, jolla on mistä antaa, köyhä se, joka ei osaa paljostakaan antaa. Antakaa siis ajasta itsellenne, sijoittakaa itseenne tämä viikonloppu.\nMinä olen matkalla, kuten me kaikki.\nTämä on vain vähäinen vilkaisu matkakertomukseeni. Tuo virta on matkani vertauskuva, sillä vettä olen minäkin. Molemmat olemme pilvistä pudonneista pisaroista synnytettyjä.\nLuonteeltani olen aina ollut optimisti. Aivan yltiöoptimisti!\nSyvimmissäkin surkeuden syövereissä olen jaksanut kääntää leukani pystyyn, kurkottaa kaulani suoraksi ja uskotella valon kajastavan jossain yläpuolellani. Valoa päin ovatkin elämänaikaiset askeleeni kulkeneet, kevyesti ja joutuisasti, kunnes valintojeni ja realiteettien rasittama nousu kasvoi jyrkemmäksi, reitti kapeni katajaisemmaksi ja polku paljaiden jalkojen alla kävi kivisemmäksi. Aloin kompastella. Matkan riemukkuus haihtui. Kompastelin ravinnon ja levon puutteen heikentämänä sekä aivan liian pitkien päivämatkojen rasittamana. Aloin kompastella ja maassa rähmälläni maaten sain hiljaa oppia tuntemaan itseäni.\nSitten eteeni annettiin tämä paikka ja kaupan mukana uudet pakkomielteet. Jatkoin kompurointiani.\nItsetuntemukseni heräämisen myötä ovat kompurointieni synnyttämät kolhut muuttuneet kivuliaammiksi. Vaivannäköä väistämättä olen yrittänyt säilyttää jossain ylhäällä loistavan valonkajon katseeni ulottuvissa, vaikka kivut ovatkin pakottaneet minua painamaan leukaa rintaani.\nKysyn ja ihmettelen, mutta yhä jaksan uskoa parempaan, yhä tahdon toivoa isoja asioita ja yhä vielä vannon: rakastan, rakastan, rakastan.\nHätäni hetkellä olen huutanut ja kysynyt, kuka on se, joka siellä jossain on vastaamassa. Kuka vai mikä se on, joka vastaisi huutooni? Vastaisiko koskaan? Hei, onko siellä ketään? Hengitän, sisään-ulos, sisään-ulos.\nVai ovatko kaikki vastaukset sittenkin minussa? Voiko vesi ihmisen sisällä jäätyä?\nNyt on ehkä hyvä hetki tuoda julki, että kirjoitan tätä ajatusteni virran vuodattamaa tervehdystäni pienellä puhelimellani sängyssä selälläni maaten. Koen olevani terve ja turvassa täällä Kantturan kainalossa. Valvon täydellisen häiriöttömässä, mutta hieman hämärässä huoneessa. Kello käy hiljaa aamuyön pieniä tunteja, vallalla on herkkyyteni suojaamaton henki. Kaihoisa mollivalta liikuttaa tuntemuksiani. Tunnen hyvyyden, mutta tiedän pahuuden. Minussa ja minun ulkopuolella.\nOlen aiemminkin pohtinut uskoa, toivoa ja rakkautta, ja havahtunut huomaamaan, kuinka herkässä roikkuvatkaan hyvät hedelmät elämänpuuni oksien päissä. Kuinka etäälle ovatkaan juureni ulottuneet, kuinka syvälle kaivautuneet. Olen runko, olen se, mikä näkyy kuvana ja tiedetään nimenä, mutta itse tunnen koko ajan enemmän sitä, mikä minussa ei näy, eikä ole luettavissa. Tunne on elämänkokemusteni hedelmä, jonka runko on ruokkinut ja valo voimistanut. Kelpaako se syötäväksi, sitä en osaa sanoa.\nNyt, kun arkiset huolet hiillostavat henkeäni ja kalvavat ajatuksiani, voisin lohduttautua ajattelemalla itseni valkokauluksiseksi, vauraaksi ja vaivattomaksi. Olisin aikoinani voinut valita toisin, olisin voinut tyytyä konservatiiviseen turvaan ja toimeentuloon. En tyytynyt, en kyennyt, ja nyt on myöhäistä muuttaa kohtaloaan. Tällaisina aamuöiden hetkinä surkuttelen ja säälin itseäni. Häpeän heikkouttani.\nMenneiden huuma-aikojeni tulot ovat inkarnoituneet tileiltäni näiksi tiloiksi, ja pelimerkkini ovat palautuneet pörsseistä noiden rinteiden poluiksi. Voisin hyvinkin olla vauraampi, mutta mikään materian määrä ei ole vastannut käsitystäni rikkaudesta. Olen Oulujoen virranjuoksua katsellessani joskus kysynyt, mitä enää on rikkaus, mitä sen kaipuu. Todellinen rikkaus olisi löydettävä ihmisestä, nähtävä katseesta, tunnistettava kättelystä ja käsitettävä kahdesta sanasta. Rikas on se, jolla riittää annettavaa.\nKoen vääräksi, että tapaan kantaa huolta suoritusteni ja saavutusteni varjelemisesta enemmän kuin itsestäni; ihmisestä itsessäni. Ihminen minussa vaatisi vapautta, vaatimattomuutta ja vilpittömyyttä, enemmän kuin näitä tietämättömyyteni tuulessa huojuvia kalliita kulisseja. Tunnen kelluvani voimattomana eri vaihtoehtojen täyttämässä välitilassa. Katselen kätteni jälkeä ja tunnustelen tuntemuksiani.\nNäen ympärilläni kaksi muita selvempää tienviittaa. Ne osoittavat elämänvaiheeni risteyksessä vastakkaisiin suuntiin. Mutta en saata nähdä kummassakaan viitassa matkalle mittaa, kestoa tai päämäärää. Pelkäänkin eniten, että vastauksia odottaessani köyhdytän itseäni paitsi taloudellisesti myös henkisesti. Se vasta haaskausta olisi! Siispä seison risteyksessä levottomana, ja sittenkin niin neuvottomana, jatkuvasti molempia vaihtoehtoja punniskellen. Molemmat matkat edellyttävät luopumista, toinen aineesta, toinen aineettomuudesta.\nTämä Kanttura, mikä oulujokisessa tarkoituksessaan on merkinnyt vähintään metristä lohta, on haukannut minut vatsaansa. Kokonaisena ihmisenä ja yhdellä hirmuisella nielaisulla. Tämä paikka on hauen kita, onko se myös Vipusen vatsa, jää myöhemmin nähtäväksi.\nSija on vanha, jollain tapaa merkillinen ja mystillinen, mutta nykyisissä kirjoissa Kantturan menneisyys on vaiettu, samoin kuin entisaikojen epäkristilliset taikatyöt tai entisen Oulujoen vapaa juoksu. Kantturakin oli entinen, mutta missioni mukaisesti palautin tänne elämän. Omalla kustannuksellani, oman entisen elämäni kustannuksella. Tulevaisuus näyttää, onnistunko hyljätyn ja hengettömän henkiin herättämisessä kuten Lemminkäisen äiti. Jokin ainakin on muuttunut meissä molemmissa, minussa ja Kantturassa.\nKantturan tiedetään olleen pakanallinen parannuspaikka, yhdenlainen epälääketieteellinen terveyskeskus tämän ikiaikaisen kalevalaisen valtaväylän varrella. Satatuhatta ihmistä vastaanottaneena, miljoonia ohimenneinä, tämä maa voisi avata sanasen arkkunsa meille tämän viikonlopun aikana.\nIhminen, jos olet kohdattavissa, olet valmis, ja vastaanottovalmiudessasi herkkä, olet utelias ja avoin. Laskeudu siis jo olemaan, ala ihmettelemään ja aistimaan uusia ulottuvuuksia itsessäsi.\nToimi tänään, kuten Goethe opetti jo aikoja sitten:\n”Etsikää, mitä itsessänne on, niin löydätte kaiken. Ja iloitkaa, kun ulkopuolella luonto levittäytyy, ja sanoo kyllä, kaikelle, mitä itsestänne olette löytäneet.”\nOlisi hyväksyttävä, että ihminen itsensä kokoisena riittää elämään. Elämän merkitys on hyväksyvän ymmärryksen kyvyssä. Ihmisessä on ymmärrys, intohimo ja vapaus.\nOletan, että olen voimassani vajavainen ihminen, sielunpuolikas, jonka sytyttämän suloisen luonnollisen kutsun kyllä tunnen, mutta pystyn aistimaan vasta suurena levottomuudenkipuna, koska kysytty hinta on niin kova. Hinta on kaikki suoritukseni, kaikki saavutukseni. Elämäni.\nTahdon uskoa, että ihminen on hyvä, ei sen parempi, eikä huonompi. Minä olen ihminen, en yhtään parempi, enkä huonompi. Ja niin on hyvä.\nIhmisen kuvan piirtäminen ei tee ihmistä eläväksi, vaan pelkäksi kuvaksi. Kuva ei kerro enempää, kuin virsikirja vastasyntyneelle. Kuitenkin kuva jää katsojan tulkittavaksi.\nKuvasta voi myös kirjoittaa näkemyksellisen kertomuksen. Kertomus jää elämään muuttuen kohta ainoaksi totuudeksi, vaikka tarina kertookin pelkästä kuvasta, ja on yksin kertojan oma tulkinta. Niinpä kertomukseen uskotaan. Kuinka paljon kuvaa vahvempi onkaan kirjoitettu kertomus! Ja me opeissamme alistetut, olemme tyytyneet näkemään kertomuksen kuvana, emmekä osaa ymmärtää, mitä kuvalla itsellään olisi meille opetettavana.\nVaatii rohkeutta pitää kiinni hyvyydestä. Vaatii hullunrohkeutta paljastaa oma kuvansa ja kirjoittaa itse oma kertomuksensa kanssaihmisten katsottavaksi. Värittömäksi vaikeneminen olisi väärin, mutta suorastaan itsepetosta olisi ylitsevuotavalla värikylläisyydellä korostaa omaa merkittävyyttään, tai toisinpäin pelkällä yksivärisyydellä väheksyä omaa merkitystään. Kertomus on värien levoton leikki, tarinan kappaleet ovat sävyjen sekamelskaa. Viisauskaan ei ole väritön, eikä yksivärinen. Viisaus ei viihdy yksin, vaan viisaus asuu viidessä. Tietäjiäkään ei ole kaksi, vaan kaksitoista. Koko totuus on ymmärrettävissä kuvan takana, eikä kertomuksessa, koska kuva on ihminen itse. Alistettuna tuntemattomien tulkittavaksi.\nMissä ovat ihanteemme, missä voimamme lähteet? Missä ovat minuuksiemme kätkettäviksi käsketyt merkitykset? Entä sinä. Mikä on sinun syysi selviytymiseen? Miksi tahdot selviytyä?\nKoetko hyvinvointiyhteiskunnan tarjonnan itsellesi omaksi? Turvaverkot houkuttavat antautumaan ja unohtamaan ikävät velvollisuudet. Helppoa olisikin antaa kaiken olla, pudottaa kintaat käsistä ja antautua kruunun armoille. Kuinka ihanaa olisikaan unohtaa arjen vaivat ja olemisen ikävyydet. Ajatelkaa, jospa saisi olla sirkuksessa, suurella näyttämöllä kohdevalojen kirkkaudessa, tekokukka rintapielessä, pellenhattu päähän painettuna, hassut tulpat korviin työnnettyinä ja huulet kestohymyyn maalattuina.\nMeillä suomalaisillakin on omat mustat pisteemme suhteessa sirkushuveihin. Mika Myllylä, Matti Nykänen, Kari Tapio, Rauli Badding Somerjoki, Armi Aavikko, Laila Kinnunen, Esa Pakarinen, Olavi Virta... kaikki he ovat unelmoineet, opetelleet, menestyneet ja heittäytyneet minuutensa kanssa markkinoiden muokattaviksi. Matti Nykänen elää, mutta yksin ollessaan mahtaa hänkin pelätä ja kummastella, kuka hän oikeastaan on ja miksi hänet on haluttu. Epätoivo, ahdistus ja pelko häviävät vasta, kun alkoholi, huume tai lääke armahtaa, tai jos tuttu toimittaja soittaa kuulumisia tai myöhemmin, kun känninen karjalauma kokoontuu lavan eteen katsomaan kiihkoisin silmin, tyydyttääkseen jokailtaista verenhimoaan.\nMarkkinat vaativat omakseen sankarillisten ihmisten minuutta ja lupaavat sielunuhria vastaan taivaspaikan ja ikuisen autuuden. Mutta mitkään markkinat eivät koskaan voi tarjota yhdellekään tähdelle iättömyyttä. Markkinat toimivat omista lähtökohdistaan lyhytnäköisesti ja hyötyvetoisesti. Tähden vetovoiman kadottua myös tähden saama hyöty häviää. Ja ihminen häviää, hänet unohdetaan, ja itse hän on minuutensa jo kadottanut. Huuman haihduttua, suosikista on jäljellä tyhjyyttään kumiseva kuori, ja päivämääräkaiverrusta odottava hautakivi.\nEpätodellisen elämänvaiheen päätyttyä sankarille koittaa selkärankaa ravistava yksinäinen todellisuus, jossa mieltä kirvelevät lukuisten lunastamattomien lupausten kasvattama katkeruus; hautapaikaksi vaihtunut taivaspaikka ja ikuisesti seuraavat onnettomuudet. Tyhjyys tappaa tasapainottomat sankarit Raidin lailla, tarjoten juorumarkkinoille vielä yhdet surunsävyiset, mutta takuuvarmat myyntihitit. Suomalainen suruaika kestää muutaman sekunnin. Seuraavalla aukeamalla esiintyy uusi raikas gladiaattori omine edesottamuksineen.\nVoisimmekin kysyä, koska me opimme kunnioittamaan jokaista ihmistä pelkästään hyvänä, ei ihmeellisenä, eikä ylivoimaisena. Antiikin Kreikassa ja muinaisessa Roomassa sitä ei edes yritetty, eikä näemmä tämän päivän Suomessa, muista maista puhumattakaan. Ihmiskunnan ongelmana on vuotavan veren viehätys ja kuolevan katseleminen.\nSivistys on sosiaalista selviytymistä ulkokultaisuuden pettävällä pinnalla.\n”Jokainen kukka kuihtuu, nuoruutemme myös väistyy, virtaa kirkas elämämme.\nKukoistaa joka hyve sydämemme ja viisaus, vaan eivät iät kestä.\nJokainen kutsu, uusi tehtävämme taas jäähyväisiin päättyy, alkuun johtaa.\nUrhoollisina, koko sydämestä olkaamme valmiit oudoillekin teille.\nJokainen alku kiehtovana hohtaa, sen lumo suojelee, tuo voimaa meille.”\nJokainen ihminen tarvitsee selviytyäkseen tasapainoisuutta. Julma ja itsetuhoinen aikakautemme ei tasapainoa tarjoa, vaan pyrkii horjuttamaan hengiltä heikoimmat, ja lahjakkaimmat yksilönsä.\nTasapainoinen minuus on jalkojen alla pitävä pohja pettävän suon selällä. Se kestää ja kantaa ihmistä yli haastavien hetteikköjen. Mika Waltari ja Junnu Vainio selvisivät omista suonsilmistään ja voittivat markkinat. He saivat lunastettua minuutensa takaisin menettämättä itsekunnioitustaan, autuuttaan, menettämättä henkeään. Menettämättä elämänsä merkitystä he saavat kenties kumpainenkin uuden ehtoisamman elämän. Niin ainakin soisin tapahtuvan, sillä he molemmat ovat olleet minua tänne ja täällä piiskaamassa. Markkinat voittaneesta ihmisestä kasvaa taistelun tauottua itsenäinen kokonaisuus, itseohjautuva ja ajatteleva ihmisinstituutio, joka määrittelee ajankäytölleen sisällön ja laatii elämälleen ehdot.\nSellainen markkinavoimien voittaja on alkuperäinen suomalainen sielustaan! Meidän ei saisi antautua löysiin lupauksiin, helppoihin houkutuksiin, eikä tyhjänpäiväisiin olettamuksiin.\nMutta vastassamme on valtavankokoinen ja kiehtovasti koukuttava markkinakoneisto, eikä käy kiistäminen, ettemmekö olisi turhamaisuuksissamme alttiita antautumaan koneiston kikoille ja kiusauksille.\nMarkkinoiden merkitystä uudenajan uhripaikkana olisi vähennettävä tietoisuuttamme ja itsetuntoisuuttamme kasvattamalla, niin että yhä useammat suomalaiset, yhä nuorempina, saisivat tilaisuuden kyvykkyytensä kukoistukseen. Ihmisen olisi noustava ja taisteltava ainutkertaisuutensa tähden ihmisvastaista systeemiä vastaan. Rikas on se, jolla itselläänkin on annettavaa, vain köyhä vastaanottaa kysymättä, mitä eteen annetaan.\nYstävät hyvät, pyydän anteeksi paatoksellisuuttani, mutta minä totisesti tarkoitan, mitä kirjoitan ja mitä puhun. Suomi ei ole synnitön, kansa tahtoo kultaa ja vaatii viihdettä, mutta lopulta haaskaa ja häpäisee sankarinsa.\nRakensin siis minäkin oman kirkkoni tänne virtajohtojen varjoon. Sankarillista sirkusroolia kiellän koskaan tavoitelleeni! Enemmänkin olen pyrkinyt palaamaan takaisin todellisuuteeni ja pääsemään eroon kaikesta epätodellisuudesta. Vähäisten voimieni venymiseen ovat vaikuttaneet itseni kohtaaminen ja itsekkyyteni suvaitseminen, mutta myös sapekkuuteni vallitsevaa konseptikeskeistä ja sielutonta hallintokulttuuriamme kohtaan. Lisäksi minua ovat piiskanneet eteenpäin ikiaikaisen suomalaisuuden ja isänmaallisen ylevyyden kaiho, sekä oulujokisen luonnon ja kulttuurisen kauneuden oivaltaminen. Myös olen saanut tuta tämän maan mahdin ohjaavan tekemisiäni.\nHammasta purren, hikeä valuen ja verta vuotaen olen nöyrtynyt tunnustamaan omat inhimilliset vajavaisuuteni Kantturaa hallitsevien maanhenkien edessä. Mutta olenpa oppinut tekojeni jälkeen vastaanottamaan maan välittämää myötätuntoisuutta ja kiitollisuuttakin. Tämä maa on rakentanut minuun pesänsä. Nomen est omen.\nVoisin kenties jollain tavoin ylistää nähtävissä olevia aikaansaannoksiani, mutta en tahtoisi kuluttaa tätä ainutkertaista tilaisuutta niin yksioikoisella ja vähäpätöisellä tavalla. Sen sijaan haluaisin puhua tämän rantamaiseman ja minuuteni yhtämatkaisesta muutoksesta, haluaisin puhua tästä ajasta ja pian eteemme tulevista vakavista muutoshaasteista.\nAurinko alkaa kurkkia ikkunan takaa. Enteileekö tuo uutta kuumaa päivää, mene tiedä. Henkilökohtaisesti minun olisi kiireesti ratkaistava, millä tavoin arvaisin rahoittaa aikaa ylevälle intohimolleni, loppuelämäni mittaiselle asialle: Oulujoelle kalevalaisena kansallisvirtana. On totta, että umpikuja uhkaa talouttani ja perheeni turvaa. Tämä näyttämöni on vaatinut niin paljon. Mieleni, menneisyyteni ja mammonani. Se, mitä olen materiassa menettänyt, on vaihtunut vaa´assani vastapainoksi materialle. Olen maksanut itselleni erilaisen elämän hinnalla, jolla olisin elättänyt perheeni. Ehkä kyllä. Mutta olisinko elättänyt itseäni. Sitä en osaa sanoa.\nTasapaino ihmisessä edellyttää hengen eli minuuden kasvua mahdollistavien arvojen ja materian eli minuutta rajoittavien realiteettien asettamista vaakakuppeihin, sekä niiden keskinäisen suhteen punnitsemista. Voisiko punnitsemista koskaan tapahtua, ellei ihminen olisi siihen valmis – riittävän voimakas vilpittömyydessään, tarpeeksi totinen tahdossaan ja aidosti ymmärtäväinen nöyryydessään. Tasapaino ihmisessä on toisaalta yhtä olemisen ymmärrystä ja toisaalta vastuuntuntoisuutta.\nNiin moni meistä köyhistä ojentaa häpeilemättä kätensä ottaakseen lisää itselleen, eikä antaakseen vähääkään omistaan. Niin moni meistä tahtoisi nähdä itsensä erioikeutettuna suhteessa toisiin. Niin moni meistä tahtoisi tulla nähdyksi erioikeutettuna. Varattomia avustetaan ja vähäosaisista välitetään, mutta vain niin kauan, kun laupeudentekoihin ei tarvitse uhrata omia erioikeutettuja resurssejaan. Mammona ja maine ratkaisevat hyvät teot ja tarjoavat tilapäisen tyydytyksen. Mammona ja maine kun tahtovat käydä lähimmäisenrakkaudenkin edellä.\nValitettavasti näin on virallinenkin totuus maassamme. Kun esimerkiksi kansankirkkomme antaa apua, kerää se ensin tarvittavat eurot valtiolta, kunnilta, järjestöiltä ja seurakuntalaisilta, vähentää sen jälkeen summasta hallinnolliset kulunsa ja vasta sitten kohdentaa jäännöksen apua tarvitseville suuren mediahuomion loisteessa. Kirkko on todellisuudessa sisältäpäin piinkova korporaatio, vaikka komeat kulissit kertovat meille kaikkivoivasta autuudesta ja armeliaisuudesta. Kirkkomme on konseptoinut itsensä ihmisen yläpuolelle. Kansalaisten kritiikkiä ja kapinointia ei ymmärretä, eikä todellisia syitä tahdota kohdata. Ehkei enää osatakaan. Kirkkoinstituutiot ovat pöhöttyneet megaluokan hallintokoneistoiksi vastoin alkukirkollista missiotaan. Kirkko ei ole tarpeeksi pyyteetön ja uskottava tässä ajassa. Kirkko on sisäistänyt rikkauden käsitteen perin maallisesti.\nUskon Jeesukseen ja hyväksyn hänen opetuksensa, mutten voi hyväksyä kirkon omiin tarpeisiinsa laatimia Jeesuksen opetusten tulkintoja. Jeesus muun muassa opetti, `Minä olen tie, totuus ja elämä. Joka minuun uskoo, saa iänkaikkisen elämän.`\nJa yhä vielä meille opetetaan, että Jeesus on tie, totuus ja elämä. Entäpä, jos ymmärtäisimme opetuksen, että ´Minuus on tie, totuus ja elämä.´\nMikä huikea mullistus tapahtuisikaan, jos suostuisimme käsittämään opetukset ja koko Raamatun uudella tavalla – ihmislähtöisemmin. Raamatun ´Minä´ ei tarkoittaisikaan puhujaa tai opettajaa, vaan lukijan minuutta.\nVoisiko kirkko koskaan ryhtyä tulkitsemaan Raamattua ilman, että asettaisi varauksia oman institutionaalisen asemansa varjelemiseksi?\nUutta aikakautta ei nähdäkseni voi syntyä nykyisissä uskonlahkorakenteissa, koska yksikään merkittävä kirkollinen konsepti ei ole valmis luopumaan omaisuudestaan, opistaan, eikä organisaatiostaan. Suomessa kristinusko on sivistyneen maailman nuorinta. Kristinuskoa ennen meillä on ollut henkisinä oppeinamme kansanviisauksia ja uskomuksia, joissa piilevä tieto on kenties ollut sivistyneen maailman vahvinta. Edustaako Väinämöinen sitä ikiaikaista suomalaisen tiedon ja viisauden perimää, mitä virtaa verissämme ja mikä pistää omatuntona pintaamme? Olisiko se tuntemus tuhansien tuntemuksiemme joukossa aidointa, sellaista, jolle meidän tulisi antaa enemmän huomiota?\nMiten tahansa, riittävä muutos on mahdollista tapahtua vain nykyisten seurakuntasysteemien ulkopuolella.\nArvottomalle ja armottomalle nykymenolle täytyy syntyä vaihtoehto. On laadittava valon ja viisastumisen viisiovinen ohjelma, joka puhuttelee ihmistä ihmisenä, joka rohkaisee ihmistä kohtaamaan itsensä ajattelevana ja ainutkertaisena luontokappaleena. Ohjelman on kyettävä vastaamaan henkisen kasvun haasteisiin nyt ja tulevaisuudessa. Aika Väinämöisen uudelle tulemiselle on kypsymässä, ja kuka tietää, ehkäpä jo huomenna kutsumme on kuultu.\nElämällä on oltava tarkoitus. Ellei sitä ole, kasvaa tilalle turhautuminen ja sen mukanaan tuomat sadat erilaiset negatiiviset ilmentymät. Ihminen elää uskossa, toivossa ja rakkaudessa. Mitä jää ihmisestä jäljelle, jos niitä ei ole, jos elämän tasapaino katoaa? Ei enää elämää, vaan pelko.\nPelko yksin. Pelko. Häviämisen ja kuolemisen pelko. Epäonnistunut on kuolema, jossa pelko jää henkiin.\nElämme yhteiskunnassa, jossa pelko hallitsee pinnan alla. Pelko pitää ihmiset otteessaan ja irti itsestään. Hädän huutomerkkejä ovat muiden muassa alituinen kalenterikiire, keinotodellisuus, apatia, kyynisyys, itsetuhoisuus, turvattomuudentunne ja eristäytyneisyys.\nUskokaa vaan, tavalla tai toisella aika on avaamassa tilaa terveemmälle ja tasapainoisemmalle ihmiselle. Tulevaisuus on valoisa, jos ihminen on vilpitön. Vilpittömyyteen kannattaisi satsata!\nHyvät Ystävät, kanssamatkaavat kumppanini,\n”92-vuotias rattijuoppo ajoi varastamallaan autolla lemmikkikoiran kuoliaaksi.”\nMikä tässä otsikossa herättää eniten surua, tai sympatiaa, tai sääliä? Onko se vanhuksen ikä, joka pakottaa pohtimaan, miksi noin iäkäs ihminen on lähtenyt yksin ja ajautunut suorittamaan moisia väärinkäytöksiä? Mikä perustavanlaatuinen epäkohta johti noin surkeisiin tapahtumiin?\nVai pohtisimmeko vanhuksen varomatonta alkoholinkäyttöä? Mikä sai hänet juomaan itsensä humalaan? Onko se ollut hänellä pitkäänkin tapana, joiko hän yksin ja minkä tähden?\nVai kiusaako eniten autovarkaus? Pysähdytkö miettimään, kuinka kaikki oikein tapahtui, miten varkaus oli yleensäkään mahdollista? Oliko auto jonkun, joka oli vanhukselle entuudestaan tuttu? Miksei kukaan estänyt, oliko missään ketään näkemässä? Vai surettaako uutisessa lemmikin kohtalo? Kenelle koira kuului ja kuinka sitä jäätiin kaipaamaan?\nMieleni huutaa, 'tämä tällainen ei ole soveliasta! Paheksun suuresti, mutten pysty kohdentamaan yhtään erillistä paheksuntaani ylitse muiden. En tiedä, mikä olisi ikäihmisen suorittamista synneistä suurin, enkä osaa sanoa, mikä olisi lopulta vanhuksen oma vastuu tapahtumista.\nTämä ei ole millään lailla soveliasta. Mieleni ei hyväksy uutista. Olen voimaton. Vaikene mieli paheksumasta, vapauttakaa vanhus!\nSanat ovat vahvoja ja pelottavan tulkinnanvaraisia. Pyrimme tulkitsemaan kuulemaamme hahmottamalla muodon sanomalle. Sielujen silmin saatamme hahmottaa kuulemamme asiat. Tai sitten joku muu on tehnyt hahmotuksen puolestamme. Miten, ja mitä tarkoitusta varten? Joulupukki on Coca Cola –mainokseen luotu piirroshahmo; punainen, valkopartainen mies. Jeesus on vaaleaan kaapuun pukeutunut ruskeapartainen mies. Jumala on valkoista hohkaava, valkopartainen mies. Millainen oli 92-vuotias rattijuoppo? Oliko hän mies, oliko hänellä partaa?\nVäinämöinen, tuo tietäjä iänikuinen aivan samoin. Mieleemme hahmottuu kuva vanhasta partaisesta miehestä. Eikö tämä ole perin merkillistä? Tietäjä, ilmiselvästi mies. Sillä tietäjä, jos olisi nainen, olisi hän noita – pikainkvisition jälkeen pois poltettava pakana. Hengessä vahvojen naisten mahti on hävitetty uhkaamasta miehistä mielivaltaa. Samaan aikaan ja yhtä hurskaassa uskontyössä hävitettiin ja häväistiin entisaikojen pyhät paikat ja riitit. Siinä ovat nyt tilalla nuo upeat, taivaita tavoittelevat rakennukset, virallisen toivon ja elämäntarkoituksen tyyssijat.\nTietäjä on ihminen, joka tietää paljon ja jonka tehtävä on tietää, aivan kuten saarnaaja, joka saarnaa paljon ja jonka tehtävä on saarnata. Tietääkö saarnaaja paljon? Ei välttämättä, koska saarnaaja ei saarnaa totuutta itsestään, vaan toisten tekemiä tulkintoja, toisten kirjoittamista kirjoituksista.\nTietäjä tietää, mutta ei välttämättä saarnaa. Tietäjä välittää tietoa, koska ei voi olla välittämättä. Tietäjää tässä ajassa tarvitaan, enemmän kuin sataatuhatta saarnaajaa. Uusi aika syntyy tiedostamisesta, tiedonsaamisen tarpeesta. Tietoisuuden kasvattamiseksi tarvitaan tietoa. Tietoa saa tietäjältä. Missä on tietäjä? Missä on Väinämöinen?\nAika kasvaa aitaa.\nAsumusten, kulttuurien, uskontojen ja ihmisten välillä, mutta myös ihmisen itsensä sisällä. Tämä suvaitsemattomuuden aika kasvaa aitaa kaikkialla ympärillämme. Omaehtoisesti me eristäydymme aitojen taakse ainoana tarkoituksenamme suojautua toisia ihmisiä ja itseämme vastaan. Suojaudumme varjellaksemme pintakiiltoista elämäämme toisilta totuuksilta, sellaisilta, jotka uhkaavat omaa elämäntapaamme - todellisuuttamme; todellisuuttamme, jota kohtaan uskomme, toivomme ja rakkautemme heikkenee päivä päivältä.\nVilpitön ei aitaudu, vilpitön ei antaudu aitojen taakse.\nUsko kysyy yksilöiltä rohkeutta, yhteisöiltä yksimielisyyttä ja kansakunnalta kollektiivista uhrivalmiutta.\nToivoon tarvitaan uskottava lupaus paremmasta.\nRakkaus on tasapainoinen tila ihmisen sisällä ja ulkona. Se on lupa luonnollisuuteen ja horjumaton luottamus totuudellisuuteen meissä itsessämme, meissä jokaisessa. Minussa minua itseäni kohtaan. Minä minussa saa olla hyvä, niin hyvä, että tahdon nähdä vastaavan hyvän jokaisessa kohtaamassani ihmisessä sekä omassa elinympäristössäni.\nSuomen itsenäistymiseen johtaneet tapahtumat olivat kuin vuolas valtavirta, johon päätyvät sadat purot ojat ja sivujoet muodostavat vedelle kaikki esteet murtavan massan. Elleivät esteet murtuisi, mutta massa jatkaisi kasvuaan, syntyisi virralle kokonaan uusi, murtumattomat esteet ohittava uoma.\nSuomen olisi uudesti synnyttävä murtamaan virran tieltä tämän aikakauden esteitä. Kansakuntamme suuri joki on kuitenkin pakotettuna paksujen patojen taakse. Lieneekö missään sellaista vipusvoimaa, joka vapauttaisi virran juoksemaan?\nKyllä se voima meissä kasvaa, mutta olemme toistaiseksi toisistamme tietämättä pikkuisina puroina ja hajallaan pitkin Suomen salomaita ja suuria kaupunkeja.\nMaailma menee murheellisen murroksen tietä. Se, mitä me ymmärrämme pysyvyydeksi, on juuri pahiten uhattuna. Viimeisten aikojen vakavat tapahtumat aivan lähellämme ja eri puolilla maailmaa ovat olleet vasta hapuilevaa esisoittoa ennen varsinaista konserttia. Kovemmat ajat käyvät kohtaloksemme, ellemme ymmärrä tehtäväämme tietoisuuden tulkkeina ja tiedontoimittajina.\nHätämme hetkellä huudamme hahmoja apuun, mutta osaammeko kutsua apua, jos oppimme on harhainen ja käsityskykymme keskeneräinen. Osaammeko ottaa vastaan, jos vastaanottomme on valheilla vialliseksi viritetty.\nJospa jo huutaisimme Väinämöisen perään, saattaisimme tiedoksi tarpeestamme kertovan sanan, saisimmeko hieman enemmän aikaa ajatella syntyjä syviä ikiaikaisen oppi-isämme mestaroimana. Viis-astumisen tiellä on viisi porrasta. Käykäämme selvittämään niiden merkitystä ja laatikaamme niistä uusi kutsukertomus houkuttamaan kansasta kasuavasta esiin sitä sielukkainta suomalaisuutta, minkä varaan valtakunta on aikoinaan rakennettu. Yhdessä, kuin valtavirta.\nOulujoki on minun Kalevalani – molemmat ovat ikivanhoja laulun lailla virtaavia energianlähteitä; teoksia, jotka näen yhtenä, mutta joidenka sielukkainta merkitystä en vielä tunne. Minun on nyt mentävä, jotta uutta pääsisi sijaani.\n”Annapas ajan kulua, päivän mennä, toisen tulla,\nTaas minua tarvitahan, katsotahan, kaivatahan,\nKun ei kuuta aurinkoa, eikä ilmaista iloa.”\njo kohta koittaa esitykseni loppu ja laulun vuoro.\nTahdonpa tähän sittenkin vielä sanasen sanoa ja toivottaa teidät tervetulleiksi paikkaan, jossa olemistamme rajoittavaa aikaa ei enää ole, mutta jossa uskon, toivon ja rakkauden hengen on mahdollista virittyä suomalaisen viisauden voimaksi, ja sieluissamme yhteen kasvavien ylevien ikiaikaisten ajatusten ahjoksi.\nNouskaa nyt takaisin, ja olkaa itsessänne eteenpäin, niin miten mielenne ohjaa.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo maanantaina, heinäkuuta 25, 2011\nLähidemokratiatoimikunta Kantturassa, Tervehdyspuhe\nLähidemokratiatoimikunnan kesäkokous Kantturassa 21.6.2011\nNyt ja tässä. Liikkeellä elämässä.\nTervetuloa Kantturaan, Mieleni maille!\nMuutama sananen saatteluksi; vähän ääntä opastamaan asettumisessa ja olemisessa täällä kalevalaisen Kansallisvirran äärellä. Kalevalaisuus edustaa minulle sitä sielukkainta suomalaisuutta, mahtavinta ajattelemisen voimaa ja suurinta itsetuntemuksen oivaltamista, mitä kipeästi taas tarvitsisimme. Tahdon itse ajatella oman Samponi, aion laatia omat lauluni ja löytää oman olemukseni täältä ja tuolta. Täällä on sana, tuolla sävel. Liitto on laulettavissa sadoin säkein.\nSillä maasta minä olen tullut ja maahan kiinni kasvanut. Minäni on maanläheinen henki, kuten myös on olemukseni maanoloinen.\nOn ollut sellaisiakin aikoja, jolloin tapani olivat toiset. Elin ja elehdin huumaavassa harhassa ja itseltäni hukassa. Poljin pyörääni vinhaa vauhtia, vaikka ketju ei ollut kiinni hammasrattaissa. Sotkin kaikella tarmollani, tein totisesti paljon polkutyötä, mutta liikettä ei sittenkään tapahtunut. En silloin ymmärtänyt, että juuri liike on päämäärä, eikä pelkät kipinöivät kierrokset. En osannut ajatella liikettä, kunnes kerran näin pienen lapsen kävelevän ohitseni minua ihmetellen. Lopetin polkemisen ja annoin pyörän jäädä. Niin nousin omille jaloilleni, pääsin liikkeelle ja aloin katsella ympärilleni. Lähdin seuraamaan lasta. Kaikkialla matkan varrella poljettiin ketjuttomia pyöriä. Kaikkialla tehtiin paljon polkutyötä ilman liikettä. Polkijat eivät minua nähneet, eivätkä kuulleet, enkä minä heitä kohdannut.\nLiikkeen jatkuessa ovat ylpeyteni, pintaliitoisuuteni ja tähtien tavoittelu karisseet. Minuuteni sai mahdollisuuden materialistisen mahalaskuni myötä kohta kymmenen vuotta sitten. Sen sijaan koppavuudestani en ole eroon päässyt, en vielä, vaikka vaivani luonne onkin muuttunut. Koppavuuttani sävyttävät nykyään kyynisyys ja uskonpuute harmaamielisiin ihmisiin, sellaisiin pyöränpolkijoihin, joilla on juovia otsassa merkkinä kokopäiväisestä kiireestä ja heihin, joilla on herkät hipiät ja vähänkin statusta varjeltavanaan. En ole helppo ihminen, enkä keveä luonne.\nAina kun on aikaa, mieleeni nousee ajatuksia ajastamme, ja usein pintaan pistävät pirunsarvet. Epäkohdat kiusaavat ja ylilyönnit suututtavat. Mutta unissani on toisin. Unissa olen lähes aina levollisempi, luottavaisempi.\nTahtoisin vielä vaikuttaa pyöränpolkemisen pysäyttämiseksi. Tahtoisin ahdistaa ihmisiä ajattelemaan, tahtoisin ajattelevien ihmisten avartavan näkökenttäänsä ulospäin ympärilleen, sekä sisäänpäin itseensä. Molemmissa suunnissa olisi niin paljon nähtävää, mutta onpa toki myös hengenmatkaa kuljettavana. Tahtoisin rohkaista ihmisiä liikkeelle.\nPuhun nyt itsestäni, koska se mikä olen, on täällä kaikkialla. Olen intohimoinen ihminen. Otan vastaan haasteita ja janoan kohtaamistani ihmisistä hyvää henkeä, mutta saatan sortua saamattomuuteen, jos hyvää henkeä ei ole tarjolla.\nOlen herkkä ihminen. Tunnustan kaipaavani toisten ihmisten seurassa luottamusta, tunnustusta ja hyväksyntää, vaikka olenkin osittain oppinut hyväksymään itseäni.\nValitettavasti olen myös epävarma ihminen. Tahdon olla kaikessa, mihin ryhdyn, kohtuudella kelvollinen; mutta toisin kuin aiemmin, en pyri kelvollisuuteen kaavamaisesti minuuteni loukkaamisen kustannuksella. Tahdon itse asettaa kelvollisuudelleni rajat ja määritelmät. Kelvollisuudentunne on oma kokemukseni ja oma yksinoikeuteni.\nPolitiikka on kaltaiselleni mystiselle maanikolle vahingollista, jopa vaarallista, koska politiikan pelissä ihminen joutuu tavan takaa asemoimaan itsensä jonkun puolesta ja jotain vastaan. Totuudellisuutta tavoitteleva ihminen joutuu riitelemään omien periaatteittensa tähden, ja joskus jopa itsensä kanssa.\nHyvät Ystävät! Olen vilpittömästi ylpeä saadessani teidät tänne luokseni, vieraakseni Kantturaan, mieleni maisemiin! Siksi sanoin nuo aiemmat sanat, koska sanoin ne itsestäni osana tätä kokonaisuutta, osana luontoani.\nVanhan vallan väistyessä on uusi aika alkamassa.\nElämme ja valvomme par´aikaa ajanjaksoa mahdollisen maailmanlopun edellä. Mayat ovat ennustaneet maailmanlopun ensi vuoden lopulle, mutta eivät ole kertoneet, mitä he maailmanlopulla tarkoittavat. Loppu on kuitenkin aina alku jollekin uudelle, seuraavalle jaksolle sivilisaatiomme sukupolvissa. En osaa olla huolissani maailmanlopusta, ennemminkin kannan huolta siitä, ettei se toteutuisikaan.\nUskokaamme, että huomiset vuodet aloittavat kehityksen, joka johtaa ylevämpään tulevaisuuteen, sillä tänään elämme turhuuden markkinoilla arvotonta aikaa. Maskuliininen kovuus on lujasti läsnä ja vieläpä koko ajan kasvussa, kun taas lempeys, armo, inhimillisyys ja ihmistuntemus ovat laskussa. Ajattelevat ihmiset ovatkin syystä huolissaan, mutta ajattelemattomat vain peittävät todellisuuden välinpitämättömyyteen, itsepetokseen tai päihteisiin. Eikä sukupuolilla ole sijaa luonnossa, ovathan molemmat puolet meissä jokaisessa.\nJo olisi koittanut kollektiivisen pysähtymisen paikka, mutta ympäriviikkoisessa arjessa ei toistaiseksi ole ollut aikaa pysähtyä. Aikaa tulee vasta, kun ensin on tullut pakko. Siinä vaiheessa se ei enää ole hyvä, koska vaihtoehdoton pysähtyminen tulkitaan kaiteelta putoamiseksi, eikä kukaan köytä kohtaloaan pudonneeseen tai putoavaan.\nIlmapiiri on apatisoitunut. Ihmiset ovat apatisoituneet omaan surkeuteensa.\nTuttua on yleinen aikaansaamattomuus, päättäjien palaverisoituminen ja seminarisoituminen, sekä ymmärrysperusteinen eriarvoistumiskehitys. Kohta ainoastaan kalenteri, tuo uutteran uusluterilaisuutemme pyhä kirja, on yksin oppimme ja ainoa uskontunnustuksemme. Kalenteri on aikamme katekismus, elämää ohjaava opasvihko, jonka sisään sutatut merkinnät selvittävät ihmisen arvot ja merkittävyyden yhteisössään. Tärkeys on ehdoton ja korvaamattomuus itse kunkin elämäntavoite.\nVoimattomuus tuo mukanaan pahaa oloa. Vastuunsiirtelykäytäntö vaivaa meitä. Tarjolla on luukkuja, linjoja ja luureja; jokainen vuorollaan jonottaa vastauksia jotta ansaitsisi siirron seuraavan koneen käsittelyyn. Ihmisten työhuoneiden ovet ovat lukossa, ihmisten vastaanotto on valikoivaa ja omaa mielihyvää palvelevaa, asiakkuus on maksettava ajallaan. Systeemi pelaa sopimussuhteilla ja tulkinnanvaraisilla säännöillä. Bonusasiakas maksaa, eikä kysele.\nOnko ihminenkin ohjelmoitavissa? Sokean ahneuden ja käsityskyvyttömyyden vallassa kyllä on. Ohjelmointi tapahtuu systeemin hyväksi persoonan kustannuksella. Mikä kamala kohtalo! Vapaaehtoisesti aistit ummessa ja mieli manipuloituna! Poljetaan, poljetaan…\nVäsyttää ja masentaa. Tunnen sarvien kasvavan otsassani.\nNäyttöpääte on monen paras ystävä. Elämänvalo, jonka edessä saattaa olla sitä, mitä eniten tahtoisi olevansa. Ihminen on virtualisoitunut. Ja juuri virtualisoitumisesta aiheutuu kyvyttömyys kohdata realiteetteja. Entisistä turvallisista käytännöistä ja perinteistä vieraantuminen tekee meistä pystyyn kuolleita, keinotodellisuuteen kirottuja epäihmisiä. Elämä on yhtä kolmoskanavaa ja bittikiitoa viikko viikon perään. Viihteellinen pakomatka on aina up-to-date. Se on klikattavissa auki heti-helposti-halvalla ja huoletta. Valheellinen todellisuus synnyttää uudeksi totuudeksi epätodellisuuden, keinotodellisuuden. Ihmisten välinen etäisyys kasvaa, sosiaalinen kyvyttömyys ahdistaa. Tuntuukin monesti, että alkuperäinen ihmisyytemme on ulkoistettu osaksi hyvinvointisysteemin kulisseja. Mielemme maksaa hyvinvoinnin kustannukset.\nSysteemiriippuvuus on todellista, hallintokäytäntöjen asettamat vaatimukset alistavat ihmiset nöyriksi.\nTurhautumisenpeikko vaanii, kun mikään ei riitä onneen tänään, koska huominen on aina huolena. Epävarmuutta on jokaisella omasta, läheisten ja koko maailman tulevaisuudesta. Huolivalta masinoi ja manipuloi mieliä eniten öisin, kun valot on sammutettu ja ihminen on yksin. Yössä saattaa kuulla, kuinka pyörä pysähtyy ja ihminen itkee osaansa.\nKaiken olevaisen tilapäistymisestä syntyy suuri turvattomuudentunne, sillä yksilön ja systeemin välisiin yhteistyösopimuksiin sisältyy ihmisosapuolten ulkopuolisuus. Ihminen häviää sopimukset aina. Hyvinvointiyhteiskunnassamme on oltava tänään eilistä päivää parempi, tänään toista ihmistä merkittävämpi ja tavan takaa keskivertoisuutta röyhkeämpi. Lottovoittokin olisi vain tilapäinen ratkaisu.\nAhnehtiminen on tavaksemme tunnustettu kansankiusa, itsekkyys on jokapäiväinen selviytymiskeino, ja kyynisyys auttaa kestämään ja kateus mahdollistaa vahingonilon.\nHyvät Ystävät! Elämme elämäämme hiljaa musertavassa paineessa, inhimillinen sietokykymme on koetuksella, mutta emme sittenkään uskalla tunnustaa, ettemme näe keisarilla vaatteita. Se, mitä näemme, olisi kuitenkin uskallettava tuoda julki, sillä keisarin alastomuus on totta. Systeemi syrjii vapaita ajatuksia.\nLähidemokratiatoiminnan tehtävä tässä ajassa on kohdata jokaisessa yksilössä ihminen.\nTäytyy ymmärtää ja olla ymmärrettävä. Julkisessa päätöksenteossa juuri Lähidemokratiatoiminta on kansanomaisuuden viimeinen linnake.\nMitkä sitten ovat tehtävämme tässä ajassa, mitkä periaatteet ohjaavat toimiamme.\nMe olemme kaupungissa se luottamushenkilöelin, joka tulisi rohkaista ihmisiä ajattelemaan valoisammin, pyytämään vähemmän ja elämään enemmän. Me olemme se toimielin, joka puolustaa pientä asuin- ja harrasteyhteisöä megalomaanisten hallintovoimien puristuksessa. Meidän tehtävämme on väitettyjen väistämättömyyksien haastaminen. Me olemme se toimielin, joka ilostuttaa ihmisiä hyvillä teoilla ilman ehtoja. Me kannamme vastuuta inhimillisyydestä. Me olemme se toimielin, joka kuuntelee kaupungin ääniä; me kohtaamme ihmisiä, aistimme tarpeita ja tunnistamme toiveita. Me välitämme vähän enemmän, koska me liikumme vähän enemmän.\nLähidemokratiatoimikunta on kaupungissamme se toimielin, joka kasvattaa kuntalaisten tekemän kotiseudullisen ja lähimmäislähtöisen vapaaehtoistyön arvostusta ja edistää sen toimintaedellytyksiä.\nMeidän on itse uskottava itseemme ja tehtäväämme, sillä kukaan ei puolestamme usko parempaan, tuskin edes toivoo.\nMikä sitten on tarpeen ja mikä on mahdollista, mitkä ovat resurssimme?\nEi valta, vaan ajatteleminen, ymmärtäminen ja sopiminen. Olemme uuden Oulun oppaita.\nMitkä tekijät pahiten rajoittavat mahdollisuuksiamme?\nEivät määrärahat, vaan mielikuvituksettomuus, pessimismi ja paha tahto.\nMistä voidaan sopia tässä ja nyt?\nEi julistuksesta, vaan tavoitteesta. Meillä on yhteinen huoli - uusi Oulu, uusi tehtävä. Uusilla ja vanhoilla kuntalaisilla on pelkoja, joita ruokkivat epätietoisuus, huhut ja maakuntahenkinen pelinpolitiikka. Väärä henki vallitsee. Luottamuspula pelottaa. Pelko rajoittaa liikkumista, ajattelemista ja aikomuksia. Pelkäävä ihminen odottaa pahinta ja on siten negatiivinen potentiaali.\nTämä luottamustehtävä tässä toimikunnassa on ollut mieltä avartava ja mieltä rikastuttava kokemus. Olen isällisen ylpeä tästä meidän toimikunnastamme. Menestymisemme riippuu kyvystämme luottaa toisiimme, tehdä keskinäistä yhteistyötä ja taidoistamme osata lausua oikeita sanasia oikeissa paikoissa.\nMitä sitten voisivat olla ne kolme toimintaamme ohjaavaa periaatetta, jotka olisivat tosia ja rikkomattomia?\nEnsimmäiseksi - Tunnusta, äläkä selittele – eli Rohkeus. Se on käden ylös nostaminen, silloin kun ei ymmärrä, kun ei osaa tai kun on ollut väärässä.\nToiseksi - Kohtaa, äläkä kiertele – eli Vastuullisuus. Se on vastaamista ja vaikuttamista siihen, että vastaus on totta.\nJa kolmanneksi - Luota, äläkä luulottele – eli Luottamus. Ken pahaa puhuu, hän pahaa tahtoo. Ken pahaa tahtoo, on paha itse.\nRohkeutta, vastuullisuutta ja luottamusta. Niistä on hyvä liike rakennettu! Sisällyttäkäämme työhömme tosi, eikä pelkkä tuuma. Liike vasta on totta, tuuma polkee paikallaan.\n”On pahat puheet purettu, sanat surkeimmat syletty.\nJo vain aika alkaa olla, lupa laitella loppua.\nKas tuota, minkä pakisin, senpä kiusalla pistelin.\nEi lie laita noinkaan synkkä, vaikk´onkin kantani vankka.\nKoht´ puhkee polvi uuempi, aika paljonkin parempi.\nNe omp´ hyvät jotka jäävät, poikaset parhaimmat päältä.\nMiks´ koitin olla nuorekas, kuusta haastava kuorekas.\nEi oo mun paikkani tuolla, onnen ja autuuden puolla.\nmut´ vaikk´ mun sappeni kiehuu, viel´ ylväs lippuni liehuu.\nSe on totta minkä sanon, mä tuon syämmestäin vannon.\nJos ei meno muuksi muutu, ei maasta murheita puutu.\nHei miehet! kylväkää viljaa, tai kansa hiipuvi hiljaa.”\nSana on vahva, tahto totinen.\nKiitos, ystävät! Ja nyt, antaa tapahtua!\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo perjantaina, kesäkuuta 24, 2011\nSattuipa päivänä muutamana silmiini soma tekstiralli. Kovin osuvia ja jopa ajankohtaisiakin olivat kuvaukset myös näille maille. Siksipä tuuminkin, miksi tätä yksin lukisin ja jättäisin lauseet lainaamatta, miksenpä toisi yleisemminkin tiedoksi tuimia toteamuksia. Kas, näin menivät mietteet.\n”Syy aikoihin alakuloisiin on alakuloisten ihmisten, syy aikoihin hyviin on hyvien ihmisten. Sakiammin on alakuloa ajassamme, selvemmin huonoutta kuin hyvyyttä. Nämä huonot ajat, me huonot ihmiset; hyvät ajat, hyvät ihmiset. Seitsemän on säppiä selviytymisemme tiellä, seitsemän syytä siihen, etteivät ajatuksemme elä avaruudessa, vaan kituvat kellareiden kivenkoloissa. Surkea syntilistamme on synkkä, onhan siinä kateutta, kaunaisuutta, kostonhimoa ja katkeruutta, mutta onpahan myös kitsautta, köyhyyttä ja kosolti kuppikuntaisuutta. `En minä!!´, kiistämme kiivaasti itse kukin oman osuutemme epäkohtaisuuksiin; mutta ehkäpä tunnemme pistoksia paksujen nahkojemme alla, eritoten jos vähän lisäisimme perusteita toteamusten taakse. Onhan tunnustettava, että kaikista kateuksista kamalinta on sen luontoinen, mikä juontuu ilkeämielisyydestä ja ymmärtämättömyydestä. Kuvottavinta kaunaisuutta on puolestaan tuo, joka pursuaa pahansuopaisuudesta, ja kantaa yli sukupolvien. Kostonhimoista käsittämättömimmät ovat väärinkäsityksillä väritetty, kun taas katkeruuksista kammottavin on laiskuudessa ruokittu. Kitsauksista kitkerin; se käskee ottamaan oikealta, vaatimaan vasemmalta ja pitämään vallassa varpaidenkin kynsillä. Voi meitä! Mutta eipä tästäkään tili täyttynyt, sillä parjatusta köyhyydestämme kaikista kavalinta laatua on ahtaitten mieltemme köyhyys ja koomisinta kuppikuntaisuuttamme edustaa kunnan kukkaron testamenttaaminen isolta isältä pienelle pojalle.”\nJopa olikin kitkerästi käsketty kirjaimet kertomukseksi! Joutaa jo hengähdellä, huh, huh. Eikä tarvitse ihmisistä yhdenkään kaikkea yleistäen ymmärtää tai itseensä ottaa. Itsekin kavahdin noita lauseita lukiessani, mutta lopulta hellitin hymyni irralleen. Mikäpä minä olisinkaan noita näkemyksiä kiistämään, olenhan vuorollani itsekin yrittänyt tänne jäljen jälkipolville jättää. Mikä on hyvä ja mikä oikein, sen tulevat seuraavat ajat osoittamaan.\nMonituiset kerrat sanotaan, että ´pitäisi, pitäisi´; liiaksi paljon on pelkkää teoriaa, harhaisia hankkeita ja kultaisia aikomuksia kuin konkreetteja ja elinkelpoisia toteutuksia. Aikomukset ovatkin ottaneet ylivallan ihmisistä ajassamme. Seminaareja pidetään, kokouksia ja palavereita sitäkin enemmän. Paitoja silitellään enemmän kuin hihoja kääritään. Kalenterista on kasvanut pyhä kirja, yhteiskunnallisen arvostuksemme osoittaja ja menestyksemme määrittäjä.\nHuoleni määrä on mittava, pikkuinen pirulainen on päässyt paisumaan sapekkaaksi sarvipääksi. Syyt sarviini ovat ilmeiset: missä ovat aikaansaannokset, missä hyvä tahto ja yhteistyön mahti. Selityksiä; syitä ja seurauksia ei tarvitse kauaa kysellä, koska ne vuosittain kauniisti kansiin kirjoitetaan. Niin olleen ei riitäkään, että kertaalleen läpi lukisi edellisen lainaukseni, koska kahdesti se on kahlattava, ja kolmestikin, jos käy veropalkalla virassa tai istuskelee muutoin julkisesti vastuullisessa asemassa.\nElämme ihmeellisiä aikoja. Kaikki on mahdollista. Tuovatko ajat hyvää vai huonoa, se riippuu kyvystämme kohdata ja peitota epäkohtaisuudet itsessämme. Ymmärrystä ja yhteistyötä – se on yhteensä yrittämistä. Yrittäminen kasvaa ymmärryksen ja yhteistyön määrässä sekä luottamuksen hengessä.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo lauantaina, kesäkuuta 04, 2011\nMatkakokemuksia, aloitettu Kantturassa yöllä 9.5.2011\nValtuutettu asettautui puhujakorokkeelle, köhäisi lyhyesti nyrkkiinsä, suoristautui sitten täyteen mittaansa ja kohdisti katseensa saliin. Jostain syystä ja poikkeuksellisen äkkiä tavanomainen puheensorina lakkasi kokonaan. Valtuutetut hiljentyivät kuuntelemaan miestä, joka perin harvoin oli äänessä. En muistanut hänen aiemmin puhuneen, enkä suureksi ihmeekseni saanut palautettua mieleeni hänen nimeäänkään, vaikka kuinka yritin sitä tapailla. Puheenjohtaja oli kyllä maininnut nimen, mitä ilmeisimmin, mutta ohi se vain oli mennyt minulta.\n`Arvoisa puheenjohtaja`, hän aloitti, `hyvät valtuutetut. Tällaisena hetkenä, kun olemme suorittamassa näin mittavankokoista päätöstä, lienee syytä ennen lopullista kannanmuodostamista hieman huolellisemmin huomioida hankkeen vakavaluonteiset ja pitkäkestoiset vaikutukset.`\nSali oli hiirenhiljaa. Valtuutetun katse kiersi kuulijoiden joukossa pistävänä, korostaen oivallisesti hänen puheensa painoarvoa. Mietin yhä pääni puhki hänen nimeään, mutten muistanut enää edes hänen puoluekantaansa.\nPuhujapöntössä oleva mies oli pitkään vaiti, mutta hänen eloisat silmänsä välkkyivät vilkkaasti. Valtuutetut olivat keskittyneet kuulemaan ja katsomaan pelkästään häntä, tai ainakin minä olin keskittynyt. Jopa niin keskittynyt, etten kiinnittänyt muihin salissa olijoihin lainkaan huomiotani. Sitten ihmeellisen hiljaisuuden vallitessa koukisti hän oikean kätensä niin, että kämmen jäi osoittamaan vatsaan päin, pyöräytti siinä kättään kerran myötäpäivään ja samalla lausui rauhallisella, mutta ytimiin saakka tunkeutuvalla äänellä,\n'Kun on nälkä, on syötävä.'\nSen jälkeen mies ojensi saman kätensä eteen suoraksi kohti valtuutettuja, käänsi kämmenensä alaspäin ja teki jälleen pyöräyttävän liikkeen myötäpäivään. Nyt hän sanoi,\n'Kun on jano, on juotava'.\nNiin sanottuaan hän nosti kiirehtimättä oikean kätensä otsalleen, kosketti sitä sormenpäillään ja puhui selkeästi ja kuuluvasti,\n'Mutta kun on aika, on ajateltava.'\nOlin näkevinäni puhujapöntön ympärillä jonkinlaisen leimahduksen ja vaistomaisesti kavahdin paikallani taaksepäin.\nSiinä samassa tuo mies ilmestyi eteeni isompana kuin olin hänet hahmottanut, ja hohti merkillistä säteilevää kirkkautta ympärilleen. Hän vaikutti seisovan keskellä jotain omituista nestemäistä valoa. Jollain vaistonvaraisella tavalla olin osannut odottaa häntä saapuvaksi, enkä siksi juurikaan enää säikähtänyt tapahtunutta.\nOlisin ainoastaan tahtonut kysyä, kuinka hän niin tavattoman nopeasti oli päässyt luokseni, ja mitä asiaa hänellä oli nimenomaan minulle, mutta tajusin hänen katseestaan, ettei minulla ollut aihetta huoleen, eikä syytä uteluihin. Toiset valtuutetut olivat kuin sumun peittäminä jossain etäämpänä. Edessäni oleva hahmo oli kaikki, mitä saatoin selvästi erottaa. Hän puhui pelkästään minulle ja hän puhui hiljaisella, mutta rohkaisevalla äänellä, jonka sävyssä ei ollut mitään haastavaa, käskevää tai pyytävää,\n'Nouse nyt ja ota kiinni kädestäni, tule mukaani matkalle.'\nHavaitsin nousevani, vaikken tietääkseni ollut tehnyt mitään päätöstä nousemisesta. Vilkaisin epäuskoisena jalkojani, jotka suoristuivat kohottamaan minut seisaalleen. Oikea käteni liukui kuin itsestään hänen käteensä. Koskettaessani häntä, tarttui minuunkin tuo valo ja tavaton kirkkaus. Jotenkin alitajunteisesti oletin saaneeni jonkun sairauskohtauksen ja luulin joko tekeväni kuolemaa tai herääväni sairaalassa viikon päästä. Mitään huolta en kuitenkaan tuntenut, koska tiesin näin kuuluvan tapahtua. Minulla ei ollut kerrassaan mitään hätää.\nAstuimme käsi kädessä pari unenomaisen pitkää askelta ja pääsimme ulos valtuustosalin ovesta. Samassa häikäistyin valtavan kirkkaasta sinisestä hehkusta, jota oli kaikkialla suuressa aulassa, jonka kattoa, lattiaa tai seiniäkään en enää saattanut havaita. Olin keskellä sinistä kirkkautta. Sitä oli sivuillani, allani ja päälläni, edessä ja takana.\n'Tässä on kaikki, katso`, hän sanoi ja jatkoi, ` koko kaikkeus, koko hetki ja koko yhteys. Tämä on kaikki; ja se, mitä näet, on sinussa.'\nEnemmän tajusin hänen siirtävän ajatuksiaan minuun kuin olisin kuullut hänen puhuvan. Annoin katseeni kierrellä ympäriinsä tilassa, joka ei enää ollut kaupungintalon odotusaula, vaikka siihen olimme käsitykseni mukaan saapuneet. Kaikkialla kierteli alhaalta ylöspäin nousevia sädehtiviä kipinöitä. Niitä täytyi olla määrättömästi. Osa niistä oli pikkuruisia ja kieppui kohotessaan vinhaa vauhtia, kun taas osa oli suurempia ja ne leijailivat kevyesti ylöspäin mukaillen isompaa spiraalia, eikä niillä näyttänyt kohotessaan olevan mitään kiirettä.\n'Tämä kaikki olet sinä ja tämä on minäsi. Olemme kaikki yhtä ja kaikkeuteen yhteydessä. Minä olen oppaasi.'\nHämmästyttävä kauneus ja päättymätön kirkkaus häikäisivät silmiäni. Tunsin itseni huolettomaksi ja tasapainoiseksi. Yhtäkkiä luokseni ilmestyi vuosia sitten kuolleen ystäväni hahmo, tai jokin vahva tuntemus hänen läsnäolostaan. En pystynyt kohdentamaan katsettani tarkaksi, mutta vaistomaisesti tervehdin häntä kädenheilautuksella, aivan kuin olisimme viimeksi eilen tavanneet. Tunsin kuvaamatonta riemuntunnetta saadessani jälleen kohdata hänet. Edesmennyt ystäväni hehkui ympärilleen violettia ja purppuraa, mutta siitä huolimatta aistin hänen pukeutuneen omiin tavanomaisiin asusteisiinsa. Hän oli oma luonteva itsensä, vastasi tervehdykseeni omalla äänellään ja viimeistään silloin tiedostin hänen olevan totta. Äkillinen ja voimakas tunnekuohu valtasi minut, enkä kyennyt estämään vesien valumista silmistäni. Niiskutin ja pyyhin silmiäni.\nOlisin kernaasti kysynyt ystävältäni satoja asioita ja kertonut hänelle kaksi kertaa enemmän kaikesta hänen jälkeensä tapahtuneesta, mutta luulen onnistuneeni, ääni väristen, ainoastaan saattamaan hänelle tiedoksi sellaisen tyhjänpäiväisyyden, että uusien autojen rekisterinumerosarjoissa ollaan menossa kohti loppua, ja että kohta meidänkin täytyy ottaa Ruotsin mallin mukaisesti myös nolla-alkuiset numerosarjat käyttöön. Jotenkin tuon huolen jakaminen oli se kaikkein oleellisin tuominen todellisesta maailmastani, josta hän oli äkillisesti poistunut jo yli kymmenen vuotta aikaisemmin.\n'Kyllä niitä numeroita riittää ilman nolliakin,'\nolin kuulevani hänen vastaavan.\nÄhkäisin ja yritin typeryyteni tähden tehdä kädelläni pahoittelevan eleen, mutta minkään järkevän toiminnan sijaan sain välitettyä hänelle tiedon siitä, että vain parisen vuotta sen jälkeen, kun hän oli kuollut, voitti Kalle Palander pujottelussa MM-kultaa. Lisäksi koin omituisella tavalla tärkeäksi kertoa hänelle, millä suksimerkillä Palander oli mestaruutensa laskenut, mutta suureksi harmikseni en saattanut sitä varmuudella muistaa, ja jätinkin sen arvailematta. Tajusin hänen hymyilevän minulle, mutta en edelleenkään voinut erottaa hänen kasvonpiirteitään. Vain hänen läsnäolonsa oli ehdottoman varmaa.\n'Se olikin odotettavaa',\nviestitti hän jäljittelemättömän lakoniseen tyyliinsä, ennen kuin hänen olemuksensa hävisi ja menetin yhteyden häneen.\nYritin tavoittaa häntä ympäriltäni, mutta turhaan. Hän oli mennyt saatuaan kuulla asioita, joilla ei käsittääkseni ollut hänelle mitään merkitystä tai edes hyötyä, ilosta puhumattakaan. Tunsin ala-arvoisen suoritukseni vuoksi hetkellistä mielipahaa.\nOppaani, joka oli yhä edelleen aivan selvästi se sama valtuustokollegani, joka joskus aikaisemmin jossain toisessa ulottuvuudessa oli mennyt puhujapönttöön ja pyöräyttänyt siellä kättään kahdesti myötäpäivään, osoitti nyt tuolla samalla, mutta kummallisen pitkäksi venähtäneellä kädellään eteenpäin. Hänen kätensä alle selveni samassa virtaavan veden kirkkaudessa kimalteleva pinta, ja kauniista virrasta kantautuva ihmeellisen soinnikas musiikki piirtyi tajuntaani. Vaistosin, että kaikki vesi oli minussa ja minä vedessä, eikä siinä ollut mitään kummallista.\n'Minä olen elämä ja minä olen yhteys. Ojenna kätesi ja pidä minua, kosketa minua, kuten minä kosketan sinua.'\nVesi puhui minulle, tunsin puhetta, mutta en ääntä, sillä korviini kantautui vain tuota suurenmoisen suloista solinaa.\nLevitin käteni ja ojensin sormeni suoriksi. Viileän virvoittava aistimus valtasi kaiken tajuntani, olin täydellisen voimakas ja energinen. Vedin sisääni raikasta ilmaa, jonka seassa tuhannet kieppuvat kipinät imeytyivät itseeni. Aistini pysyivät auki ja yhteys päällä,\n`Vain kuiva on kuollut ja vedetön on eloton.`\nAltani kiertyi esiin hohtavan valkoiseen väljään vaatteeseen verhoutunut vanha ihminen. En voi sanoa, oliko hän mies vai nainen, mutta ymmärsin, että suunnattoman vanha hän oli. Samoin kuin olin itse levittänyt sylini auki, avasi hänkin sylinsä minua vasten. Saatoin täydellisellä varmuudella aistia hänen tuoksuvan tuoreelle minttupergamentille. Tuoksu kertoi sen minulle, ja muuttui siinä samassa pulmusenpoikasen hentoiseksi tuoksuksi. Valkoinen vanhus asetti kätensä niin, että ne ulottuivat kiertymään ympärilleni kaksi kertaa, toinen kierros oli minun, toinen hänen. Hänen vasen kätensä oli rintani kohdalla ja oikea pääni tasolla. Omat käteni olivat luullakseni edelleen levitettyinä jossain kaukaisuudessa. Tunsin käsivarteni leijuvan keveinä, tunsin sormieni kasvaneen pitkiksi ja lisääntyneen kymmeniksi tai sadoiksi.\nNäin nyt vanhuksella pitkän kimaltelevan parran, joka heilui kuin viiri hennossa kesätuulessa. Hän oli siis mies, vaikka en sittenkään voinut olla siitä aivan varma. Ainakaan sukupuolella ei ollut minulle mitään merkitystä, koska hän oli itse viisaus ja siksi todellisuudessa sukupuoleton.\n'Kauan se on kestänyt, mutta kauaa se ei enää kestä.'\nLause tuntui niin itsestään selvältä. Totta kai! Niinhän se onkin. Viesti upposi tajuntaani ja sai minut hymyilemään hyväksyvästi ja nyökkäilemään innokkaasti. Kysyinkin vanhukselta, mistä nämä kaikki tiedot tulevat ja ilman viivettä hän vastasi minulle silmät kierteitä kieppuvista kipinöistä säkenöiden,\n'Sana on sana, ja sana minussa on itse tieto.'\nEn tarvinnut, enkä olisi saattanut toivoakaan muuta vastausta. Eikä enää olisi voinut olla mitään sellaista tietoa, mitä olisin koskaan tarvinnut, sillä kaikki tarvitsemani tieto oli jo minussa, ja sanassa.\nTieto oli sanassa, sana tuon vanhuksen puheessa ja puhe virrassa. Kuinka yksinkertaista!\nOlin pakahtua autuaaseen onnentunteeseen. Koin kasvua ja jonkinlaista kaikkivoipaisuutta. Vanhuksen hahmo hohkasi armollisuutta ja ikiaikaista tietoisuutta. Koin itseni etuoikeutetuksi saadessani ottaa vastaan hänen voimansa kosketuksen. Kuulin ja koin hänen puhuvan minulle näin sanoen,\n`Tämä on sana,\nSe on yksin ja oikein.\nSana on Hyvä,\nTämä on Toinen,\nSe lupaa ja merkitsee.\nSana on Tahto.\nTämä on Kolmas,\nSe on selvä ja aito.\nSana on Tarkoitus.\nTämä on Neljäs,\nSe kantaa ja kestää.\nSana on Tosi.\nTämä on viides,\nEikä ole muita.\nSana on Kaikki.`\nIntohimoni nostattaja, tuo valkopartainen henkiolento, jatkoi puhettaan painokkaasti kuin olisi lausunut viisaudesta kylläisiä sanojansa jossain suuressa ja kaikuvassa luolassa,\n'Se on monta, jonka sinä vain kahtena käsität. Se on Sana, se yksin on minuutesi tosi ja elämäsi ohje.'\nNiin sanoen hän syttyi niin voimakkaaseen valoon, että jouduin kääntämään pääni alas. Nostaessani uudelleen katseeni, oli hän kadonnut ympäriltäni. Itse tajusin olevani takaisin virrassa, joka oli minussa kaikkialla. Tunsin olevani yhteydessä kaikkeen, ja loppujen lopuksi vain itseeni. Se oli totuudellisuudessaan niin aidosti oikein ja myös ennen kokemattoman lohduttavaa.\nKäännyin selälleni. Kiepsahdin kuperkeikkaa ympäri ja taas ympäri. Vailla fyysistä vaivannäköä ja omaa tahtoa ja kokonaan ilman pelkoa, kiidin suloisessa virrassa, joka säteili ja hehkui miljoonien kimmeltävien kipinöiden kieputuksena. Havaitsin oppaan rinnallani ja käännyin puhumaan hänelle, ja kysyin malttamattoman innokkaana,\n'Mikä on tämä maailma?'\nHän katsoi minuun silmät kiiltäen, pyöräytti taas kättään rintansa edessä kerran, ojensi sitten kätensä suuntaani ja lausui,\n'Jos on yksin, on yksin hyvä. Jos on täällä, on täällä hyvä. Mutta jos on sielustaan sokea, ei ympärillä ole mitään.'\nNiin sanottuaan pyöräytti hän kättään siten, että saatoin nähdä hänen kämmenestään oman kuvani ja vielä hän sanoi,\n'Elämä jatkuu, vesi liikkuu, mikä on sinun, on minunkin, eikä ole muuta tietoa. Minkä virta tietää, sitä ei ahne ymmärrä.'\nYhdessä humahtavassa hetkessä istuin taas paikallani valtuustosalissa. Äskeinen oppaani, valtuutettu kollegani, oli juuri päättämässä puhettaan todeten,\n'Tämän tarkemmin en sitä voi osoittaa, enkä tahtoa sanoa. Kiitän teitä kaikkia läsnä olevasta kuuntelustanne. Toivon asialleni ymmärrystä ja odotan teiltä kaikilta vastuullisuutta.'\nSitten hän palasi omalle paikalleen, aivan tyynenä ja kuin mitään ei ikinä olisi tapahtunut. Enkä vieläkään voinut muistaa hänen nimeään. Käännyin katsomaan miestä. Mutta kun yritin kohdistaa katsettani mieheen häntä tarkkaillakseni ja tutkiakseni, istuikin paikalla, jossa hänen olisi pitänyt istua, eräs hyvin tuntemani naisvaltuutettu, joka ei tässä kokouksessa ollut käyttänyt yhtään puheenvuoroa. Miestä ei näkynyt sillä suunnalla, eikä muuallakaan. Huomasin hänen kadonneen paikalta, johon hän oli korokkeelta laskeuduttuaan istuutunut.\nVilkaisin hämilläni ympärilleni. Saatoin jälleen nähdä toisten valtuutettujen hahmot kasvonpiirteineen. Puheenjohtaja myönsi seuraavan puheenvuoron ja kokous jatkui ilman, että mikään olisi viestinyt mistään välikohtauksesta. Muut jäivät jatkamaan kokousta, minä sen sijaan poistuin etsimään mystisesti kadonnutta miestä. Kävelin naisvaltuutetun luokse ja kysyin häneltä kiihkoisasti kuiskaten, oliko hän havainnut mystistä miestä. Nainen katsoi minua kummeksuen ja puisteli päätään kuin halutakseen häätää minut pois luotaan. Lähdin ympärilleni vilkuillen ulos salista. Poistuin samasta ovesta, joka aiemmin avautuessaan oli sykkinyt sinisen sävyjä ja mittaamattomuutta. Nyt odotusaula aukeni arkisen värittömänä tilana, jonka seiniä koristi ainoastaan jokunen mitäänsanomaton maalaus.\nTurhaan kiirehdin opasmiestä jäljestämään, sillä hänestä ei näkynyt merkkiäkään, ei yhtään missään. Jatkoin hämmennyksissäni autolleni ja ajoin paksussa mielensumussa kotiin. Tunsin itseni hirvittävän väsyneeksi ja nukahdin päiväpeitteelle ennen kuin ehdin ottaa sukkia jaloistani.\nHerätessäni yksitoista tuntia myöhemmin oli levottomuus yhä läsnä.\nKaupunginkirjaston lukusalissa oli hiljaista, kuten sopi odottaakin. Vapaan arkipäivän kunniaksi olin kuluttamassa aikaani kirjaston seesteisessä ja sopivan kulturellissa ilmapiirissä. Olin syventynyt lukemaan Oulun Lyseon satavuotishistoriikkia vuodelta 1974. Olin aiheeseen uppoutunut ja siitä erinomaisen innostunut. Kiinnitin erityistä huomiotani Lyseossa 1890-luvulla kouluaan käyneisiin poikaoppilaisiin, tyttöjähän koulussa ei vielä noihin aikoihin suvaittu. Jotain poikkeuksellisen huomionarvoista tuossa porukassa oli. Engelin piirtämässä kivisessä koulurakennuksessa; luonteeltaan ankaran, maailmankatsomukseltaan fennomaanisen ja vakaumukseltaan kiihkouskovaisen rehtori Rosendalin johdolla kävi kouluaan muiden muassa kaksi tulevaa Tasavallan Presidenttiä, ainakin kaksi pääministeriä, useita muita ministereitä, kolme Eduskunnan puhemiestä sekä joitakin kenraaleja, kirjailijoita, poliisipäälliköitä ja monia muita kahdenkymmenen vuoden päästä itsenäistyvän valtakuntamme valiomiehiä. Mikä merkittävä poikajoukko!\nYhtäkkiä sieraimiini leijui kirjaston kultivoituneeseen ympäristöön huonosti sopivaa hajua, joka oli kasvanut vastenmieliseksi löyhkäseokseksi, muodostuen ainakin vanhasta viinasta, kivisistä kaduista ja pitkäaikaisesta pesemättömyydestä. Käännyin katsomaan ovelle. Siellä seisoi ryhti lysähtäneenä keski-ikänsä jo vuosia sitten sivuuttanut mies. Hänen koko olemuksensa vaikutti maailmaan unohdetulta yli-ikäiseltä puskaveteraanilta. Laitapuolenkulkijan kädestä roikkui kulahtanut muovikassi, jossa sisällä oli vähän jotain, joka ei hahmottunut miksikään selväksi muodoksi, mutta arvelin, että päihdeaineitahan siellä tietysti täytyi olla. Miehen silmät häilyivät sameina ahavoituneiden poskipäiden päällä. Etäisyyttä välillämme oli muutama metri. Tuhahdin aavistuksen verran mielenosoituksellisesti ja palasin juhlavuosikirjan pariin.\nKuulin, kuinka kaveri lähti ovensuusta liikkeelle. Pidin katseeni kirjassa, mutta tarkkailin lähestyvää miestä kaikki aistit valppaina. Haju voimistui ärsyttävän inhottavaksi, kun hän lähti kiertämään pöydän ympäri. Ukko pysähtyi vastapäätä minua.\nNostin pääni, viritin naamalleni epäystävällisen ja häirityksi tulleen, ynseän akateemisen vallanpitäjän ilmeen. Kohtasin kulkijan katseen säteillen häneen kiukkua ja negatiivista varausta, ärähdin jonkinlaisen vastauksen tervehdykseen. Epäystävällisen itsetietoinen ilmeeni ei ollut tehnyt miekkoseen mitään vaikutusta. Silmissään se sama kalvoksi syöpynyt sumeus, mikä hänellä oli ollut jo ovella, vaimensi hän kaiken kipunointini ja sapekkaan salamointini. Kohtaamisessamme koitti tunnustelevan hiljaisuuden vaihe. Tilanne oli kiusallinen. Katsoin korostetun sivistyneesti kelloani aivan kuin olisin hakenut näyttävästä eleestä tilaani varjelevaa turvaa. Viisarit osoittivat vartin yli kaksi. Ei mitään vaikutusta. Mies tuijotti minua provokatiivisen välinpitämättömästi ja minä häntä kärsimättömästi ja haastavasti takaisin. Lopulta hän rikkoi puhumattomuuden muurin.\n´Minä tunnen sinut ja minulla on sinulle kerrottavaa.`\nVoi taivahan vallat! ajattelin ja pohdin ratkaisuvaihtoehtojani. Olisin voinut nousta ja lähteä toisaalle jatkamaan perehtymistäni mainioon kirjaan tai pysyä uppiniskaisesti noteeraamatta pultsaria, kunnes hän ymmärtäisi poistua paikalta, tai olisin voinut mennä ja raportoida hänen minulle aiheuttamasta häiriöstä henkilökunnalle ja pyytää heitä häätämään äijänkuvatus takaisin kadulle. Mutta en tehnyt mitään, jäin hämmästyksestä hiljaisena odottamaan, mitä kerrottavaa miehellä olisi minulle.\n´Saanko istua?´ hän kysyi ja otti tuolin alleen ilman, että olisi odottanut vastaustani. Istuuduttuaan hän jatkoi ikävuosien ja viinan käheäksi polttamalla äänellään,\n´Sinä olet yksi tuomari. Olen etsinyt sinua pitkään. Lopultakin me kohtaamme.´\nTämä on älytöntä, voi helvetti! ei riittänyt, että puliukon löyhkä kirveli silmissäni, vaan vielä olisi kestettävä kuunnella hänen hullun mielensä keksimiä typeryyksiäkin. Olin juuri aikeissa antaa hänelle täyslaidallisen näkemyksiäni siitä, mitä ajattelen hänestä ja hänen kaltaisistaan yhteiskunnan loisista, kun hän kohotti kättään kuin olisi arvannut ajatukseni.\n´Anna minä puhun, tuomari, sillä olen elänyt pitkän ja rikkaan elämäni vapaana geomailerina. Sinä pidät minua juoppona ja siksi tuomitset minut tyhmäksi. Siinä tuomitset väärin, tuomari. Unohda asenteesi, koska minä en ole tyhmä. Olen työni tehnyt ja palkkani ansainnut, en ole koskaan loukannut ketään, enkä kadu tekemiäni valintoja. En ole menneisyydelleni katkera, enkä ole koskaan kadehtinut ketään.´\nHän yski nuhruiseen hansikkaaseen verhottuun nyrkkiinsä ja veti vingahdellen henkeä. Olin yllättynyt hänen selväpäisyydestään, koska hänen olemuksensa viestitti myös henkisestä köyhyydestä. Saatoin nähdä hänen silmiensä kostuneen. Hän oli laskenut katseensa pöytään, mutta sitä hän ei mahtanut tarkastella, vaan tapaili katseellaan jotain, joka oli kaukana pöydän edustaman hetken takana. Minun näkökyvylleni läpinäkymätön pöydänkansi erotti symbolisesti tuon yhteisen hetkemme hänen henkilökohtaisesta historiastaan. Hän katsoi kannen läpi mennyttä aikaa, minä en siihen tietenkään pystynyt. Kiinnostuin kuitenkin kuulemaan, mitä oli pöytälevyn takana eli mitä asiaa tällaisella miehellä olisi minulle kerrottavanaan. Vanhus ryhdisti hieman selkäänsä, sutaisi pöydänkantta kuin pyyhkäisten siitä näkymättömiä roskia ja palasi kähisemään lisää asiaansa,\n´Minusta tuli värisokea vuosituhannen vaihteessa. Edellisiltana olin kuullut ainoan poikani kuolleen ja seuraavana aamuna olin surrut silmistäni värit. Kadotin iloni ja kykyni nähdä maailmassa mitään kauneutta, ja sitten aloin juoda. Pojan menettäminen ja sitä seurannut täydellinen värisokeus kadottivat elämäniloni, mutta en katkeroitunut. Värisokeuteni on muistuttanut minua kirouksen lailla maailman mustavalkoisuudesta ja rajoittanut mahdollisuuteni onneen. Mutta jos olenkin juonut, olen vain elämääni varten niin tehnyt, sillä olen aina ajoittain ja hyvässä humalassa saanut värit takaisin katseeseeni.´\nMiehen katse haki minusta tuomaria, mutta en lähtenyt häntä tuomitsemaan. Niinpä hän lysähti rennoksi ja jatkoi huokaisten tarinaansa,\n´Vaikka olenkin rahaton pummi ja alkoholisti, en ole menettänyt muuta kuin poikani ja värien näkemisen kykyni. Rahoista tai muusta kadonneesta omaisuudestani en piittaa paskaakaan. En minä tahdo päästä elämässäni eteenpäin, vaan taaksepäin! Se mikä on nyt, se minulle riittää, koska kuolemanoikeus koskee kaikkia. Aina olen jostain saanut pummatuksi jonkun lantin elääkseni. Asun tilapäisesti missä milloinkin, syönyt olen, mitä muilta on yli jäänyt. Vähät rahani käytän juomiseen. Sen sijaan aikaani kulutan ajattelemiseen.´\nAavistin ukon epäilevän minun pitävän häntä hulluna. Annoin hänen tutkiskella aavistuksiaan rauhassa kasvoiltani. Hullu tai ei, mielenkiintoista oli kuulla puliukon puhuvan näin filosofisia juttuja. Olin hiljaa ja pidin ilmeeni eleettömänä. Yskäkohtaus vavisutti miestä rajusti. Hän hieroi silmiään likaiseen takinhihaansa, pyyhkäisi myös nenäänsä ja jatkoi,.\n´Katsos, tuomari. Tapasin jokin aika sitten unessani erään oudon miehen, joka käski minua etsimään sinut käsiini. Eikä jäänyt muita vaihtoehtoja, vaikka yritin unohtaa koko jutun. Sama mies ilmestyi uniini, kunnes olin mielessäni luvannut suorittaa tehtävän. Tunnistin sinut vaalimainosten kuvista ja odotin sopivaa tilaisuutta tavataksemme rauhassa ja kahden kesken. Kuten hyvin näet, olen jo vanha ja heikkokuntoinen mies. Ehkäpä myös elän sellaista itsetuhoista elämää, joka ei sopisi ikäiselleni, eikä kenellekään. En ole rikollinen, enkä ole ollut kiusaksi kenellekään, mutta olen tyytynyt olemaan tällainen tyhjänpäiväisyys. Mutta siitä huolimatta pyydän sinulta nyt ja tässä, ota minut vakavasti. Minun on välitettävä sinulle eräs viesti, joka on niin totta kuin minä tässä. Kuuntele se, jotta saan itselleni rauhan, ja että voisin sitten kadota ja jatkaa matkaani.´\nNyökkäsin vakavana. Hän vastasi samalla lailla nyökäten. Katsoimme toisiamme silmiin. Tavoitin hänestä melankoliaa ja väsyä.\n´Vahvista ihmisten mieltä, minun käskettiin siinä unessa kertoa sinulle. Vahvista ihmisten mieltä´, hän sanoi vielä toistamiseen ja kurottautui sen sanottuaan koskettamaan otsaani sormenpäillään. Sitten hän nojautui taaksepäin tuolissaan ja kysyi,\n´Olisiko sinulla jokunen kolikko antaa korvaukseksi työläästä tehtävästäni. En millään olisi viitsinyt sinua jäljestää, mutta en saanut muutoin rauhaa. Nyt tehtäväni suoritettua tunnen sisäistä levollisuutta, koska saan taas palata elämääni ilman painostavia unia ja omantunnon pistoksia.´\nPoimin taskustani siellä olevat kolikot, joita oli muutaman euron edestä. Vanhuksen silmiin syttyi veitikkamaista virnettä. Naurahtaen hän kähisi,\n´Voisinpa yhden riimin lukea sinulle opastukseksi, sillä olethan sinäkin merkittävä päätöksentekijä vähävaloisessa kaupungissamme. Kas niin,´ hän sanoi ja nousi ylös tuoliltaan. Sitten hän rykäisi kurkkunsa selväksi ja nosti juhlallisen teatraalisesti kätensä runolliseen ojennukseen,\n´Harmaa pää, mut sielu synkkä, mieli musta; viisaus sitten? vain vaikeaa kirjoitusta.\nMissä onkaan herkkyys, aitous, innon palo; puuttuu nöyryys, siis mustien mielten valo.´\nNiin lausuttuaan hän kähisi hanskassa olevaan nyrkkiinsä yskänpuuskan sekoittamaa naurua. Palauduttuaan takaisin tasapainoon hän selitti riimiensä taustaa lyhyesti, mutta vailla tulkinnanvaraisuutta,\n´En osaa kunnioittaa, enkä arvostaa kaltaisianne. Politiikka on vallanhimoisten ja itsekkäiden ihmisten harrastamaa elitististä ilkamointia tavallisten kansalaisten kustannuksella. Niin minä ajattelen. Jää sinä kuitenkin rauhaan itsesi ja valintojesi kanssa. Minä menen nyt. Ja pyydän anteeksi aiheuttamaani häiriötä. Hyvästi sitten.´\nHän otti risaisen hanskan kädestään ja ojensi sinimustan kouransa pöydän yli. Vavahdin nähdessäni vastenmielisen värisen käden. Tartuin siihen kuitenkin.\nKosketus oli kylmä ja kuiva, kuin kuollut. Näin miehen ryppyisistä silmäkulmista puristuvan kyyneleitä. Vaikka luinen käsi oli mustunut ja kalmankolea, oli sen puristus kohtuullisen tiukka.\n´Hyvästi sitten´, sanoin jotain sanoakseni. Mies nyökkäsi jäykästi.\nSeurasin, kuinka hän taakseen katsomatta laahusti ulos huoneesta. Kuulin askelten äänten häviävän sulkeutuvan oven taakse. Vedin syvään henkeä ja tunnustelin mielessäni miehen tuomaa viestiä.\nVahvista ihmisten mieltä. Olipa melkoinen tarina! Puhalsin ilmaa ulos pitkään ja hartaasti. Suljin Lyseon juhlakirjan ja aloin tehdä lähtöä.\nKadunvarteen oli kerääntynyt kymmenkunta ihmistä. He olivat muodostaneet kehän ja katsoivat hiljaisina sen keskelle maahan. En malttanut ohi kulkiessani olla vilkaisematta, mitä he siinä niin tiiviisti katsoivat.\nAsfaltilla makasi nukkavieru mies kasvot katuun päin. Tunnistin miehen vaatteista, jotka värähtelivät tuulessa. Muutoin mies oli liikkumatta. Katsahdin lähinnä olevaa kaveria kysyvästi.\n´Kuollut´, hän sanoi.\nLähettänyt Kylänmies Heikki klo tiistaina, toukokuuta 17, 2011\nHyvät ihmiset, ystävät, Tervetuloa tähän euroopp...