Kilpisjärvi - Tromso 12.-17.6.2011 - Varusteleka.fi\nArtikkelit › Kertomukset ja kenttätestaukset Julkaistu 2011-09-30\nTämä retki ei varsinaisesti ollut kenttätesti, vaan kesäloma, minkä lisäksi se oli minulle henkilökohtaisesti eräänlainen pyhinvaellus. Kilpisjärvi on nimittäin ollut hyvin keskeinen paikka minulle lapsuudessani, ja Tromsø on synnyinkaupunkini. Olen matkustanut näiden väliä lukemattomia kertoja lapsena, kun ajoimme Suomen puolelle hakemaan ruisleipää (…), mutten ikinä jalan. Nyt oli aika toteuttaa tämä monen vuoden unelma ja samalla haudata menneiden vuosien haamut, jotka juontavat juurensa siihen, että olen aina joutunut retkiseurani takia jättämään Pohjois-Norjan retket lyhyemmiksi ja ”turvallisimmiksi”, kun mitä olen itse halunnut. Tällä kertaa tein tästä oman projektini, joka oli myös avoin haaste kaikille halukkaille: ”If you have the stamina, the willpower and the guts, we’ll welcome you with open arms and make you one of us. And if you haven’t, then it’s been very nice knowing you.”. Mikäli joku ei pysyisi mukana, hänen täytyi itse selvitä siitä pisteestä eteenpäin. Tällä kertaa en suostunut ottamaan vastuuta kanssavaeltajistani. Juuri tästä syystä olinkin iloinen, kun yli kymmenestä alustavasti ilmoittautuneesta, kanssani yöjunaan Helsingissa sunnuntai-iltana 12.06.2011 astuivat vain vanhat marssitoverini, kenttätesteistä tutut Jarno Alho ja Janne Kuivalainen.\nEnsimmäinen vuorokausi matkastamme meni Kilpisjärvelle asti pääsemiseen. Matkustimme ensin yöjunalla Rovaniemelle, josta jatkoimme bussilla Kilpisjärven Retkeilykeskukseen. Tämä matka itsessään oli oma koettelemuksensa, sillä kitsaina retkeilijöinä emme olleet ottaneet makuuhyttejä, minkä seurauksena jouduimme koko junamatkan ajan kuuntelemaan myöhäiskeski-ikäisen porukan humalaisia juttuja ja uskomattoman raskasta naurua aamuun asti. Bussiin päästyämme asiat kuitenkin paranivat vähän, sillä kanssamatkustajia meillä oli noin kolme, eli noin puolet Lapin asukkaista. Näin valtaosa kahdeksantuntisesta matkasta meni penkeillä röhnöttäessä ja pätkittäin nukkuessa.\nMeillä oli muutama hieman pidempi tauko matkan varrella, joista parhaiten jäi mieleen huoltotauko Kittilässä. Tämän tauon aikana ehdimme käydä Kittilän ainoassa Thai-ravintolassa, joka oli ihan aitojen thaimaalaisten pyörittämä. Tämä oli hiukan yllättävää, sillä Kittilän kylässä on noin viisi rakennusta, ja siellä asuu karvan verran yli neljäkymmentä ihmistä [sic]. Ruoka koostui erinäisistä eksoottisista etnisistä herkuista, kuten herne-maissi-paprikasta ja riisistä.\nLopulta saavuimme Kilpisjärvelle, jossa kävimme vielä kaupassa tekemässä viimehetken ostokset (pääasiassa voita ja metwurstia). Nämä hoidettuamme söimme vielä viimeisen kunnon aterian itse Retkikeskuksessa, teimme viimeiset säädöt varustuksiimme, värväsimme norjalaisen lapsiperheen ottamaan meistä lähtökuvat ja lähdimme vihdoin liikkeelle kellon tullessa 16:00 Suomen aikaa.\n“Sitkeästä alusta huolimatta mitään ongelmia tai puutteita ei välittömästi ilmennyt.”\nMinkä tahansa retken ensimmäiset kilometrit ovat aina jännittäviä, mutta tämän skaalan rupeamalla ilmiö korostuu, sillä vasta silloin ilmenee onko unohtanut tai jättänyt huomioimatta jotakin, joka tulee vituttamaan seuraavan viikon aikana tosi paljon. Juuri tämän matkan ensikilometrit olivat tämän lisäksi pääasiassa ylämäkeä, mikä antoi minulle ja Jannelle oivan tilaisuuden tutustua siihen miltä 30 kg rinkkojen (Jannella hiukan yli, minulla hieman ali) kantaminen vuorten yli oikeasti tuntuu. Jarno oli fiksuna kaverina pakannut erittäin minimaalisen varustuksen, joten hänen rinkkansa painoi vain noin 21 kg lähtiessä, minkä myös huomasi hänen askeleessaan. Hän pinkoi gasellimaisesti rinteitä ylös minun ja Jannen puhkiessa perässä enemmän traktorihenkisesti kaiken maailman ylimääräisten härpäkkeiden painon alla. Sitkeästä alusta huolimatta mitään ongelmia tai puutteita ei välittömästi ilmennyt.\nYlitimme vähitellen tien Kilpisjärven ja Siilasjärven välisen kannaksen kohdalla, josta alkoi nousumme Iso- ja Pikku-mallan välistä kohti kolmen valtakunnan rajapyykkiä. Tällä matkalla törmäsimme muun muassa upeaan, kaksitasoiseen vesiputoukseen sekä pariin ruotsalaiseen retkeilijään, jotka olivaat matkalla Kilpisjärven suuntaan. Kuljimme Norjan ja Suomen rajaa pitkin etelään, kunnes saavuimme rajapyykille, josta siirryimme Norjan puolelle ja kuljimme Kolttajärven pohjoisrantaa länteen. Pian maasto muuttui soisesta koivumetsästä tasaiseksi vuoristoylängöksi, ja läntisellä horisontilla häämötti vaikuttavasti päämäärämme: 1419 metriä korkea, lumipeitteinen Bárrás. Tämä ensimmäinen havainto kunnollisesta norjalaisesta vuoresta toi energiapiikin, jonka avulla kävelimme viimeisen pätkän ensimmäiselle leiripaikallemme, joka sijaitsi noin 6 km Bárrás-vuoren huipusta kaakkoon.\nLeiripaikkamme sijaitsi kallioisen joen yläpuolella olevalla ”hyllyllä”, jonne oli kerääntynyt ennätyksellisen lämpimän kevään ansiosta kookas sulavesilampi. Itse joki on nimetön, mutta sen kaivertama laakso tunnetaan Norjan puolella nimellä ”Indre Skjærdalen”. Iltapalan ja leirin pystytyksen jälkeen menimme nukkumaan kellon ollessa noin 02:00 Norjan aikaa, takanamme noin 25 km marssia.\n“Puheenaiheet pyörivät pääasiassa sen ympärillä kuinka siistit maisemat olivat, kuinka siisti marssi oli ollut tähän mennessä, kuinka siisti siitä vielä tulisi ja kuinka siistejä asiat ylipäänsä olivat juuri tällä hetkellä.”\nKehitimme ekan vuorokauden aikana vuorokausirytmin, jonka pidimme miltei muuttumattomana koko retken ajan. Se meni seuraavanlaisesti: 12 tuntia marssia päivässä (tauot mukaanlukien) ja 12 tuntia huoltoa, joka jakautui tasaisesti kahteen tuntiin illalla ja aamulla, jonka väliin mahtui kahdeksan tunnin unet.\nTätä kaavaa noudattaen heräsimme kymmenen paikkeilla tiistaiaamuna. Herättyäni meni hetki ymmärtää missä olin, eikä tähän auttanut se, että teltasta ulos katsoessani en nähnyt kuin sinistä taivasta, korkealle paikalle kun olimme telttamme pystyttäneet. Kömmittyäni ulos teltasta piti vähän aikaa vain ihmetellä asioita, sillä maisema oli uskomaton auringon paistaessa pilvettömältä taivaalta. Maailma näytti jotenkin uskomattoman isolta, eikä oman pienuutensa tunteesta tahtonut päästä eroon. Tämä oli hyvä asia, sillä useimmille ihmisille tekee ihan hyvää ymmärtää oma merkityksettömyytensä välillä. Oppii olemaan.\nHerätin vähitellen pojat ja aloimme keittämään kukin omaa aamupalaamme armottoman auringonpaahteen alla. Puheenaiheet pyörivät pääasiassa sen ympärillä kuinka siistit maisemat olivat, kuinka siisti marssi oli ollut tähän mennessä, kuinka siisti siitä vielä tulisi ja kuinka siistejä asiat ylipäänsä olivat juuri tällä hetkellä. Aikamme mehusteltuamme aloimme vähitellen niputtamaan leiriämme ja pian lähdimme jälleen länteen päin tarkoituksenamme kiertää Bárrás eteläpuolelta ja laskeutua Barrasdalenia pitkin Signaldaleniin.\nSeuraavalla etapilla kuljimme melko ainutlaatuisen kumpareisen ja jokienhalkoman vuoristomaaston läpi. Välillä ylitimme lumikenttiä, välillä kiipesimme kallioisia kukkuloita, joiden huipulla saattoi nököttää yksinäinen kitukasvuinen koivu tai kaksi. Välillä yläpuolellamme saattoi nähdä kotkan matkalla laaksoihin saalistamaan, ja törmäsimme myös muutamasta porosta koostuvaan mini-porolaumaan. Tässä satumaisessa maisemassa aikamme seikkailtuamme saavuimme Gáhppojohkalle, jonka toisella puolella tönöttävän Gappomökin kohdalta lähdimme seuraamaan pohjoiseen kääntyvää, vähitellen Barrasdaleniin laskeutuvaa polkua.\nPitkä ja kiemurteleva lasku Bárráksen rinnettä kiertäen toi vaiheittaisen ja yllättävän maaston muutoksen. Tähän mennessä olimme nähneet pääasiassa hyvin karunkaunista ja kallioista maastoa, mutta nyt alkoi ympärillämme näkyä yhä enemmän koivuja. Vähitellen myös kanervikko muuttui värikkäämmäksi ja sen seassa kasvoi kukkia, ja pian polkumme kulki kunnollisen arktisen sekametsän halki. Kevään tulvat olivat vielä käynnissä, ja kostea maasto, värikäs kasvillisuus ja paahtava aurinko loivat lähes trooppisen tunnelman, jota laiskasti ympäriinsä pörräävät ötökät vahvisti entisestään.\nPian polkumme yhtyi Bárrásjohkaan, jota pitkin kävelimme Signaldalenin pohjalle. Täällä tapahtui päivän viimeinen maastonmuutos; tiivis sekametsä päättyi rehevään, metsän rajaamaan laidunmaahan, jonka ilta-auringon säteet valaisi dramaattisesti luoteesta. Jo nyt oli vaikea kuvitella, että olimme aamulla heränneet kallioiselta ylängöltä.\nTästä jatkoimme hiekkatietä pitkin kohti Lyngenin vuonoa idyllisen maalaismaiseman läpi. Välillä poikkesimme tieltä metsäpoluille, ja kertaalleen jouduimme kahlaamaan virraksi muuttuneen puron yli, mutta pääasiassa kuljimme autiota tietä pitkin. Lopulta tie muuttui traktoriuraksi, jota jatkoimme vielä muutaman kilometrin verran pohjoiseen, kunnes löysimme ison joenmutkan vierestä niityn, jolle päätimme majoittua. Kello oli tässä vaiheessa noin kaksitoista, ja olimme kulkeneet hieman yli 30 km päivän aikana.\nIllan huoltotoimenpiteiden yhteydessä havaitsimme, että meille oli kehittynyt vaiva, jota brittisotilaat kutsuvat nimellä ”bergen blister”, eli selkään ja hartioihin repun olkaimien kohdalle muodostuvia tulehtuneita ja hyvin kivuliaita finnirykelmiä. Näille ei voi oikein tehdä muuta kuin puhkaista, puristaa mädät pois ja desinfioida parhaansa mukaan. Se ei ole kivaa. Matkan aikana kuultiin muutamaan otteeseen vuorten rinteistä kaikuvia tuskan huutoja. Onneksi repun kantaminen ei kuitenkaan ole mitenkään erityisen kivuliasta näistä huolimatta, ihme kyllä.\nNukkumaan asti pääsimme noin kahden aikoihin, kuten edeltävänäkin iltana, ja harvoin on uni maistunut yhtä hyvältä.\n“Edessämme avautui mainio näkymä seuraavan päivän maastosta, joten hyödynsimme tilaisuutta tekemään hieman kartta- ja maastotiedustelua. On aina mielenkiintoista tutkia maastoa, kun oma näkökulma on melkein sama kuin kartassa.”\nKolmas päivä alkoi myös kirkkaassa auringonpaisteessa kymmenen aikoihin aamulla, mutta tällä kertaa horisontin täytti näyttävä kaksoishuippunen Otertind, johon Signaldalenin laakso päättyy. Illalla hiljaisen oloinen nurmi oli aamuauringossa kuin Astrid Lindgrenin sadusta revitty kesäniitty, joka oli erinäisten kukkien, sirkkojen, korentojen ja perhosten valtaama. Helteinen niitty perhosineen teki vaikuttavan kontrastin sen takana nouseviin karuihin ja jäisiin vuoriin.\nHeräsin jälleen hieman ennen muita, joten päätin käydä aamukylvyllä leirimme vieressä virtaavassa joessa. Kapusin hiekkaisen jyrkänteen alas nopeavirtaisen joen viereen ja kokeilin vettä hieman varpailla. Se oli perkeleen kylmää. Vedin pari kertaa syvään henkeä ja kahlasin polvia myöten veteen. Kyllä, perkeleen kylmää vieläkin. Sitten päätin kastautua kunnolla ja upottauduin rintaa myöten noin neliasteiseen, nopeasti virtaavaan veteen. Huutoni taisi herättää jätkien lisäksi koko Signaldalenin, ja todennäköisesti myös osan Lyngenin vuonon asukkaista.\nAamupalaa laittaessa päätin levittää kaikki varusteeni nurmelle tuulettumaan ja kuivumaan kunnolla, mikä meinasi johtaa perikatoon. Meillä oli nimittäin mukana viisi erillistä topografista maastokarttaa mittakaavassa 1:50 000, jotka kattoivat koko reittimme ja vähän ympäröivää maastoa vielä mahdollisten reitinmuutosten varalta. Tavaroita levittäessäni nämä jäivät minulta epähuomiossa lojumaan muiden tavaroitteni päälle, minkä seurauksena yllättävä tuulenpuuska puhalsi yhden näistä viereiseen jokeen. Kyseinen joki oli siltä kohdalta noin 50 metriä leveä ja, kuten aiemmin mainitsin, sekä nopeasti virtaava että jääkylmä, joten perään uiminen ei ollut millään ilveellä kannattavaa. Eipä meillä sen puolin näköhavaintoa kartasta ollutkaan enää sen jälkeen, kun se hävisi rannan hiekkajyrkänteen yli, joten mitään pelastusoperaatiota oli turha edes yrittää.\nTästä seurasi melkoinen rumba, kun kiirehdimme pistämään jotakin painavaa kaiken herkästi lentoon lähtevän omaisuutemme päälle, ettei vaan mitään muuta tärkeää häviäisi. Tämän hoidettuamme alkoi vahingonarvio. Pahimmassa tapauksessa kriittisen kartan häviäminen saattaisi tarkoittaa, että meidän olisi pakko kulkea autotietä pitkin; maasto, jossa kuljimme, oli sen verran vaikeaa ja kulkematonta, että kunnon kartta oli välttämätön. Tämä puolestaan olisi tehokkaasti syönyt retkemme tunnelmaa ja vienyt meiltä mahdollisuuden kokea koskemattoman vuoristomaiseman iloja. Onneksi kävi kuitenkin ilmi, että kadonnut kartta oli juuri se, jonka alueella meidän oli määrä kävellä alle kymmenen kilometrin pätkä, ja sekin pääasiassa teitä pitkin. Olin myös kuumeisesti tutkinut juuri kyseistä karttaa edellisenä iltana, joten muistin aika hyvin ulkoa reitin seuraavan kartan, joka siis oli vielä tallella, alueelle. Asioita helpotti myös se, että Otertindin pohjoispuolelle kierrettyämme näimme lännessä sen laakson, jota pitkin kiipeäisimme Lyngenin alpeille ja joka näkyi myös tallella olevalla kartalla.\nLähdimme liikkelle kahdentoista paikkeilla vuorokausirytmiämme kunnioittaen. Kuljimme pohjoiseen päin muistinvaraista reittiä pitkin ja noin tunnin kuluttua pääsimme hieman korkeampaan maastonkohtaan, josta näimme ensimmäistä kertaa jäämeren Lyngenin vuonon muodossa. Näimme myös seuraavan laakson, Martensdalenin, josta erkani toinen laakso, jota pitkin kulki polku, joka veisi meidät takaisin vuoristoon. Pienen etsiskelyn jälkeen löysimme tämän polun ilman suurempia ongelmia, ja täten kadonneen kartan ongelma oli ohi.\nTämä kyseinen polku oli hyvin valokuvauksellinen, mutta todella jyrkkä. Aluksi se muistutti lähinnä kuivunutta jokiuomaa, joka nousi kivisenä ja jyrkkänä kosken vieressä kohti edessä häämöttävää Storvasstindeniä. Sen halki virtasi myös useita pieniä puroja, mikä oli hyvä, sillä vedenkulutus lämpimänä ja aurinkoisena päivänä vuorta ylös kiivetessä ja rinkka selässä on melko kova. Vähitellen maasto alkoi tasoittua hieman ja ympäröivä koivumetsä kävi harvemmaksi. Samalla maasto muuttui huomattavasti soisemmaksi, ja pian olimme polvia myöten mudassa. Suon, mutakuoppien ja purojen halki kulkeminen jatkui noin tunnin ajan, minkä jälkeen pidettiin pieni mutta hyvin ansaittu evästauko. Tai no, minä ja Jarno pidimme. Janne lähti takaisin tulemaamme reittiä etsimään pudonnutta lakkiaan, jonka hän onneksi löysi.\nJannenkin taukoiltua jatkoimme jälleen matkaamme, ja pian maasto muuttui taas karuksi ja kallioiseksi. Näkymää hallitsi pyöreät kukkulat, joita peitti ihmeellisen näköinen harmaa koivumetsä. Metsä näytti väriltään melkein siltä, kun se olisi palanut jossakin vaiheessa; niin puitten rungot kuin aluskasvillisuus oli muuttunut tuhkan harmaaksi. Puissa oli kuitenkin lehtiä, ja maassa kasvoi kukkia, joten oli vaikea hahmottaa mitä tarkalleen paikalle oli tapahtunut. Päädyimme teoriaan, että paikan yli oli vetänyt lumivyöry, jonka mutainen lumi on sittemmin sulanut ja jättänyt jälkeensä kivitomua ja maa-ainesta. Tunnelma oli kuitenkin aavemainen, sillä rehevämmän alavan laakson äänet olivat jääneet taakse, ja nyt ympärillämme oli enää tämä harmaa metsä, etäisyydessä pauhaavia vesiputouksia, lunta ja kallioita.\nPian saavuimme osittain jään peittämälle vuoristolammelle (Gurgela nimeltään), jonka pohjoisrantaa pitkin jatkoimme matkaamme länteen. Pian saavuimme risteävään, etelä-pohjois suuntaan kulkevaan laaksoon, jonka pohjalla oli toinen lampi; Lysvatnet. Tämän laakson rinteillä pidimme kunnon tauon, jonka aikana söimme myös päivällisen. Tässä laaksossa oli myös mahdollisesti jylhimmät maisemat, joihin olimme tähän mennessä törmänneet, sillä Lysvatnetin ympärillä nousi kolmella puolella melkein suorat kallioseinät reilusti yli kilometrin korkeuteen.\nSeuraava osuus päivän matkasta kulkisi noin kilometrin päässä lännessä nousevien Piggtindenin ja Storvasstindenin välisestä solasta. Tuota solaa oli mielenkiintoista tutkia taukopaikaltamme, sillä meillä ei ollut mitään varmuutta siitä, oliko kyseisestä solasta mahdollista kulkea ilman kiipeilyvarusteita. Edessä häämöttävä rinne oli lumen peittämä, ja laskeva aurinko jätti sen juuri sellaiseen varjoon, että oli mahdoton silmämääräisesti arvioida sen todellista jyrkkyyttä. Kartta ei myöskään auttanut hirveästi; siitä kävi vain ilmi, että kyseessä oli hyvin jyrkkä nousu. Ei siis auttanut kuin lähteä kokeilemaan.\nMatka rinteen juurelle toi omat pikku haasteensa lukuisien runsasvetisten purojen muodossa. Lopulta siinä kävi kuten minulle aina tahtoo käydä: minä lipsahdan ja saan saappaani täyteen vettä, kun taas retkiseurani heilahtaa yli täysin ongelmitta. Pikaisen sukkienvaihdon jälkeen pääsimme kuitenkin jatkamaan matkaa.\nSolan kiipeämisestä tuli mielenkiintoinen kokemus. Rinne oli tosiaan täysin lumen peittämä, kuten aiemmin mainitsin, mutta lumi oli riittävän kantavaa, että pystyimme polkemaan siihen melko hyvät jalansijat. Lopulta nousu kävi kuitenkin niin jyrkäksi, että jouduimme kävelemään siksakkia ylöspäin. Mielenkiintoiseksi tämän teki se, että jonkun matkaa nousutamme alkoi olla vaikea hahmottaa missä tarkalleen vaakataso meni, sillä maailmastamme oli hetkessä tullut melko vertikaalinen paikka. Näin oli epämukavan helppoa menettää tasapainonsa, mikä olisi johtanut kiusalliseen ja epämukavaan, joskin todennäköisesti melko harmittomaan, rinteen alas pyörimiseen.\nPuolisen tuntia rinnettä poljettuamme maa alkoi jälleen tasoittumaan, ja samalla lumikenttä muuttui kivikkoiseksi rakaksi, jota kävelimme solan huipulle asti. Rakkamaastossa oli periaatteessa helppo kulkea, mutta siinä oli aina vaarana menettää tasapainonsa tai liukastua, joista kumpikin olisi helposti voinut johtaa ikävään loukkaantumiseen ja retken keskeytymiseen. Sitä kulkiessa piti aina olla todella skarppina, mikä oli henkisesti kuluttavaa.\nKun saavutimme solan korkeimman pisteen, oli aika pysähtyä hetkeksi ihailemaan maisemaa. Edessämme avautui mainio näkymä seuraavan päivän maastosta, joten hyödynsimme tilaisuutta tekemään hieman kartta- ja maastotiedustelua. On aina mielenkiintoista tutkia maastoa, kun oma näkökulma on melkein sama kuin kartassa.\nAikamme ihasteltuamme lähdimme laskeutumaan seuraavaan laaksoon etsimään majoituspaikkaa yöksi. Ylitimme pauhaavan joen lumen muodostamaa siltaa pitkin ja jatkoimme laaksoa alas pohjoisessa nousevan Middagstindenin alarinteitä myötäillen. Pian saavuimme suolle, jonka laidalta löysimme laiduntavan porolauman. Maastonmuotojen ansiosta pääsimme yllättämään porot niin perusteellisesti, että olimme melkein keskellä laumaa, ennen kuin niin me kuin porotkaan tajusi mitä oikein tapahtui. Porot ovat vain puolikesyjä, eivätkä ne aivan hirvesti tykkää ihmisseurasta, joten meidän ilmestyminen heidän pariinsa aiheutti melkoisen massapaon kaikkiin ilmansuuntiin. Tästä seurasi pientä taiteilua, sillä laumassa oli runsaasti vasoja, emmekä halunneet erottaa niitä muusta laumasta. Pakitimme hieman ja lähdimme kiertämään lauman pohjoispuolelta, mikä lopulta onnistui ihan hyvin.\nViimeinen pätkä päivän matkasta taitettiin jyrkkää metsäistä rinnettä laskeutumalla. Metsästä huomasi, että oli ollut poikkeuksellisen runsasluminen talvi, sillä noin joka toinen puu oli kaatunut rinteen suuntaisesti. Joksikin aikaa kadotimme polkumme, mutta lopulta löysimme vanhan traktoriuran varrelta täydellisen pienen metsäaukean, jonka vieressä virtasi pieni puro. Tähän pystytimme telttamme kellon tullessa kolme, päivän marssi kun oli hieman venynyt vaativan maaston ansiosta.\n“… Janne itse ei hahmottanut tätä, kunnes hänen jalkansa roikkuivat tyhjässä ilmassa Jarnon pitäessä häntä kauluksesta kiinni. Sen sijaan Janne vaan nauroi.”\nNeljäs päivä alkoi pitkälti kuten muutkin tähän mennessä; aurinkoisesti. Minä ja Jarno olimme nukkuneet varsin huonosti johtuen siitä, että olimme pystyttäneet telttamme vanhalle kärrytielle, joka oli kyllä tasainen alusta, mutta perkeleen kova. Tästä syystä nukuimme hieman pidempään, kun oli tarkoitus. Yhdessä edellisen illan venymisen kanssa tämä tarkoitti sitä, että vuorokausirytmimme hieman työntyi eteenpäin tässä vaiheessa. Periaatteessa tämä ei haitannut, sillä aurinko paistoi vuorokauden ympäri joka tapauksessa, mutta tämän seurauksena meidän pitäisi perille tultaessa hieman taas totutella ihmisten aikoihin elämiseen.\nAamun askareet hoidettuamme pääsimme lähtemään liikkeelle hieman yhden jälkeen. Koska olimme jälleen vain noin sata metriä merenpinnan yläpuolella, oli maasto ympärillämme hyvin rehevää, mikä oli mielenkiintoinen kontrasti edellisen päivän lumikentille ja kallioille. Asia kuitenkin tulisi jälleen muuttumaan päivän aikana, sillä tälle päivälle oli varattu koko retken korkein vuortenylitys.\nPian lähdömme jälkeen saavuimme hiekkatielle, joka kulki idyllisen maalaismaiseman läpi laakson pohjaa pitkin kulkevan autotien luo. Säikäytimme muutaman lampaan kävellessämme heidän laitumensa aidan ohitse, mutta toisaalta lampaat säikähtävät myös nousevaa aurinkoa joka aamu, joten emme jaksaneet kokea sen kummempaa syyllisyyttä tästä.\nPian ylitimme edellämainitun autotien ja lähdimme jälleen kiipeämään seuraavaa vuorenrinnettä ylös. Aluksi seurasimme löytämäämme traktoriuraa, jonka varrella jouduimme muun muassa soluttautumaan vuohilaumaan. Rinteen muuttuessa jyrkemmäksi ura alkoi tekemään yhä tiukempaa siksakkia ylöspäin ja se kävi koko ajan vähemmän ja vähemmän käytetyn näköiseksi. Lopulta se päättyi isohkon puron kohdalle, jonka toisella puolella näytti nousevan enemmän tai vähemmän pystysuora rinne. Tässä vaiheessa meni hetkellisesti sormi suuhun, mutta puron ylitettyämme huomasimme, että rinnettä pystyi kasvillisuutta hyödyntäen kiipeämään kohtuun helposti. Fyysisesti tämä oli kylläkin melkoista hommaa reppujemme painon ansiosta, mutta teknisesti kiipeäminen ei ollut vaativaa.\nSeuraavat pari tuntia meni kiipeämämme vuoren harjalle pääsemiseen, ja melkoiset kaksi tuntia olivatkin. Kun allamme avautui näkymä yösijan tarjonneesta laaksosta, tunsimme kyllä myös tehneemme jotakin sen eteen. Hieman kauempana idässä näimme solan, jonka läpi tulimme edellisenä iltana. Oli erikoista nähdä se, mikä oli vielä silloin korkein piste retkellämme (noin 650 metriä), ylhäältäpäin.\nVuoren harjan saavutettuamme jatkoimme matkaamme sitä pitkin pohjoiseen. Nousukulma oli vieläkin kohtalainen, mutta nyt kuljimme porojen tekemiä polkuja pitkin, kun rinne puolestaan oli ollut pääasiassa tiheää rämeikköä ja suota. Näiden puute helpotti asioita suunnattomasti. Näköala tältä vuorelta oli uskomaton, mikä oli petollista, sillä kulkemamme harja oli paikoittain hyvin kapea ja sen molemmin puolin oli paikoittain pystysuoria pudotuksia, jotka huomasi vasta hyvin läheltä. Jarno kuitenkin huiteli urhoollisesti menemään noin sata metriä minun ja Jannen edellä, joten luotimme siihen, että kunnes Jarno putoaa, meillä ei olisi mitään varottavaa.\nKun lähestyimme vuoren pohjoispäätä ja korkeinta kohtaa, oikealla puolellamme ilmestyi näyttävä suora kallioinen pudotus, joka näytti jatkuvan pari-kolmesataa metriä laakson pohjaa kohti. Tässä oli muutama mielenkiintoinen hetki, kun sulamaton lumi muodosti paikoittain aika kapean väylän itsensä ja pudotuksen reunan välille, josta meidän piti kulkea. Kun vihdoin saavutimme vuoren korkeimman kohdan, kävi ilmi että siitä olikin yllättävän jyrkkä lasku ennen seuraavaa kiivettävää rinnettä. Päätimme lopulta rinteen olevan niin jyrkkä, että fiksuinta oli kiertää se, ja niin lähdimme hiukan taas risteilemään ympäriinsä ja etsimään hiukan loivempaa rinnettä.\nLopulta hieman varmempi reitti löytyi, ja ruokatauon jälkeen lähdimme kiipeämään kohti päivän korkeinta kohtaa, joka sijaitsi noin kilometrin korkeudessa. Noustessamme yli seitsemän sadan metrin alkoi paljas maa olla yhä harvinaisempi näky, ja pian matkamme taittui jylhissä ja lumisissa maisemissa. Kun aloimme lähestyä kilometrin korkeutta, maailma näytti yhtäkkiä erilaiselta. Oli hieno tunne, kun näki joidenkin ympäröivien huippujen yli, ja alla aukeavan laakson pohja alkoi näyttää niin etäiseltä, että siitä ei enää oikein erottunut yksityiskohtia. Olimme myös kokeneet muutamia epäilyn hetkiä kiivetessämme, sillä kuten edellisenkin päivän solan tapauksessa, ei tässäkään ollut varmuutta sen kiivettävyydestä ilman varsinaisia varusteita. Täten oli suuri helpotus seistä vihdoin solan huipulla, sillä mikäli olisimme joutuneet palaamaan takaisin samaa reittä, emme olisi mitenkään ehtineet perille tavoitteeseen viiden vuorokauden tavoiteaikaamme.\nHelpotuksesta huolimatta emme vielä olleet vielä selvillä vesillä, sillä vielä oli jäljellä lasku vuorten toiselle puolelle Tiurdaleniin. Kartan perusteella tämä näytti olevan vielä nousuakin jyrkempää maastoa, ja minua kartanlukijana jännitti jonkin verran nähdä miten homma luonnistuisi. Aluksi laskeutuminen onnistui odotuksia paremmin, sillä runsas lumi vuorten pohjoisrinteillä tarjosi erinomaisen kävelyalustan, johon pystyi tarvittaessa kaivertamaan jalansijat hieman potkimalla. Vähitellen luminen rinne muuttui sarjaksi kalliohyllyjä, jotka kulkivat rinnettä alas muistuttaen valtavia portaita enemmän kuin mitään muuta. Lopulta saavuimme kuitenkin kalliolle, josta ei ollut enää seuraavaa tasoa, jolle kiivetä. Edessämme oli enää pudotus, jonka alapuolella oli jyrkkä luminen rinne.\nTässä vaiheessa olisi voinut iskeä pieni epätoivo, mutta olimme tulleet liian pitkälle kääntyäksemme takaisin, joten mitään dilemmaa ei oikeastaan ollut. Tutkiessamme paluumahdollisuuksiamme tulimme sitäpaitsi siihen tulokseen, että takaisin ylöskään ei ollut juurikaan menemistä, joten hyppy tuntui luonnollisimmalta vaihtoehdolta. Valittavia suuntia oli vain yksi, joten oli helppo saada itsensä oikeaan mielentilaan tulevaa varten. Tämä ei ollut ihan niin jännittävää, kuin miltä se saattaa näin äkkiseltään kuullostaa; varsinaista pudotusta ei ollut kuin muutama metri. Mikä puolestaan teki hypystä mielenkiintoisen, oli kallion ja lumen väliin sulanut railo, joka oli riittävän iso, että sinne olisi voinut mies tavaroineen hujahtaa melko helposti. Ajatus ei houkutellut. Toiseksi hypyn kohteena oleva rinne oli sen verran jyrkkä, että oli vaikea sanoa saisiko itseään pysäytettyä, ennen kuin luminen rinne päättyi pieneen pudotukseen ja sen jälkeen kiviryökkiöön. Noh, ei auttanut kuin kokeilla.\nMinä hyppäsin ensin, sillä minä asiaa alunperin ehdotin. Jätin Jarnolle ja Jannelle rinkkani ja pienen jahkailun jälkeen loikkasin. Kaikki meni paremmin, kuin oli odotettu! Liun muutaman metrin alas rinnettä, minkä jälkeen sain otteen karheasta lumesta. Pienten voitonhuutojen jälkeen Janne heitti minulle rinkkani, mikä meinasi johtaa uudelleen vähän jännittävään tilanteeseen, sillä heitto osui niin hyvin naamaani, että rinkka meinasi vetästä minut selkä edellä seuraavalta jyrkänteeltä alas. Onneksi sain jaloilla kiinni jyrkänteen reunasta ajoissa.\nSeuraavaksi tuli Jarno, joka oli keksinyt hieman järkevämmän reitin, jota pitkin hän pääsi varovaisesti kiiveten minun luokseni ilman hyppäämistä. Aika tylsää.\nSitten oli Jannen vuoro. Janne päätti kuvata oman hyppynsä, ja kun minä ja Jarno tajusimme tämän, Jarno huusi Jannelle: ”Hei, et sä voi kuvata sitä hyppyä!”, johon Janne vastasi potentiaalisesti viimeisillä sanoillaan: ”Kato ku en voi!”. Tästä on tullut aika legendaarinen juttu meidän kolmen keskuudessa, ja juuri siksi onkin mahtavaa, että koko asia on saatu videoitua. Parasta koko tapahtumassa oli se, että Janne meinasi epähuomiossa mennä samalta jyrkänteeltä alas, josta minäkin olin ollut vaarassa lentää ottaessani rinkkaa vastaan nenälläni. Janne itse ei hahmottanut tätä, kunnes hänen jalkansa roikkuivat tyhjässä ilmassa Jarnon pitäessä häntä kauluksesta kiinni. Sen sijaan Janne vaan nauroi. Aikamoinen mies.\nRehevä lehto, johon olimme majoittuneet, hohti kultaisena ja vihreänä aamulla. Teltasta ulos tuleminen oli mahtavaa, sillä näkymä auringossa kimaltelevan Laksvatnetin yli oli äärimmäisen mieltä nostattava. Tuttu kuvio toistui, eli minä palloilin hetken pihalla, ennen kuin jätkät liittyivät seuraan.\nJarno oli viimeisenä ulkona, hän kun on yksi luonnon iltaihmisiä. Minun ja Jannen laittaessa aamupalaa Jarno kömpi ulos teltasta crocsit jalassa ja ainoana vaatteenaan bokserit. Toisessa kädessä hänellä oli pyyhe. Hän suuntasi suoraan meidän ohi kohti järveä, joka sijaitsi noin 30 metriä leirimme alapuolella. Jannen kanssa emme heti hahmottaneet mitä mies oikein aikoi, sillä hänen valitsemastaan kohdasta ei mennyt kuin rämeinen, lähes pystysuora jyrkänne alas, eikä rannasta ollut toistaiseksi ollut mitään näköhavaintoa.\nSiitähän Jarno sitten kuitenkin heilahti jyrkänteen reunan yli, yhä puolialastomana, eikä sen jälkeen Jarnosta ollut sen kummemmin havaintoja muuten, kuin ähinän, tuhinan ja heiluvien puiden muodossa. Hänelle oli selvästikin jäänyt edellisen päivän suhtautuminen jyrkkiin mäkiin päälle. Joitakin minuutteja myöhemmin mies ilmestyi jälleen näkyviin hänen kahlattuaan jonkin matkaa alla aukeavaan järveen. Hän huuteli meille käsiään heilutellen ja koska hän ei tuntunut olevan akuutissa hukkumisvaarassa, päättelimme hänen huutavan meitä seurakseen. Näin lähdimme Jannen kanssa vähän paremmin varustautuneina etsimään vähän vähemmän hengenvaarallista reittiä alas.\nHetken kuluttua löysimme puron, jota pitkin pystyi kulkemaan kohtuun helposti järven rantaan. Edessämme aukesi yllättävä näky, sillä olimme odottaneet rannan olevan yhtä umpeen kasvanut, kuin ympäröivä metsä. Kävikin sitten ilmi, että rannassa oli pieni niitty, jolla oli nuotiopaikka ja jopa yksinäisen näköinen roskis. Tästä pääsi mainiosti kahlaamaan järveen, jossa oli karhea hiekkapohja ja täydellisen kirkasta, jäätävän kylmää vettä.\nKirkas vesi yhdessä auringonpaisteen kanssa houkutteli kovasti uimaan, mutta melko pitkään jahkailimme, sillä vesi oli todella hyytävää. Lopulta kuitenkin saimme houkuteltua, uhkailtua ja pilkattua toistemme uimaan. Kyllä kannatti, sillä emme olleet päässeet peseytymään kunnolla vielä kertaakaan retkemme aikana.\nAikamme polskittuamme ja virkistyttyämme siirryimme takaisin leiriimme pukeutumaan, syömään ja pakkaamaan tavarat lähtöä varten. Päivän marssi oli tarkoitus suorittaa Lavangsdalenin laakson halki etelästä pohjoiseen, mikä poikkesi alkuperäisestä suunnitelmasta, jonka mukaan olisimme kiivenneet pohjoisessa kohoavan Gjømmertindenin päälle ja kulkeneet sen jälkeen vuorten ja jäätiköiden yli viimeiseen Tromsøtä edeltävään laaksoon. Suunnitelmaa muutettiin edellisenä päivänä johtuen maaston haasteellisuudesta; kartan perusteella näytti miltei mahdottomalta kulkea reittiä kokonaan ilman teknisiä, kiipeilyvarusteita vaativia kiipeilyosuuksia.\nNäin meitä odotti erilainen koitos, sillä tiedossa oli noin 30 kilometriä marssia tietä pitkin. Ensin meidän oli kuitenkin päästävä autotielle, mikä osoittautui yllättävän vaikeaksi tempuksi. Lähdimme jatkamaan aiempana päivänä kulkemaamme polkua, joka kartan mukaan kiertäisi koko Laksvatnetin ja yhtyisi autotiehen sen länsipuolella. Tässä kävi sitten kuitenkin loppujen lopuksi niin, että polku hävisi noin puolivälissä matkaamme, minkä jälkeen jouduimme rämpimään Vietnam-henkisessä umpisuossa/pensasmetsässä, joka oli vielä kevättulvien valtaama. Hip hei.\nVajaan tunnin taisteltuamme löysimme kuitenkin Lakselvin kyläkaupan pihalle, jossa kävimme hiukan ostoksilla. Kauppaa pyöritti paikallinen ukko, joka oli nähtävästi noin viisi minuuttia Jeesusta vanhempi. Hän tuijotti meitä hetken epäilevän oloisesti. Lopulta hän kysyi pohjois-norjalaisella kalastajamurteellaan mistä olimme tulossa, kun tuollaiset kantamukset on? Vastasin, että Suomesta. Ukko nyökkäsi ja tuntui hyväksyvän tämän selityksen, ihan kuin se selittäisi kaiken. Tämän jälkeen hän oli hieman puheliaampi, mutta ostimme silti vain muutaman limun, jäätelön ja suklaapatukan, minkä jälkeen lähdimme jatkamaan matkaamme pohjoiseen Lavangsdalenin laaksoa pitkin.\nKävi ilmi, että vaikka pinnoitettua tietä pitkin on nopeampi kulkea kuin maastossa, niin se myös rasittaa jalkoja eri tavalla. Koska askel on asfaltilla koko ajan samanlainen, kasvaa rasitusvamman vaara huomattavasti suuremmaksi, kuin vaihtelevassa ja vaikeassa maastossa kulkiessa. Näin aloimme ensimmäistä kertaa retkellämme kärsimään erinäisistä nivelkivuista, ja minulla kipeytyi ensimmäistä kertaa myös jalkapohjat. Jokseenkin yksitoikkoista matkantekoa paransi kuitenkin maisemat, jotka olivat muun muassa upeat, ja vastaantulevia autoja ajavat nuoret naiset, jotka tööttäilivät ja vihelsivät meille. Sotilaallisen näköiset nuoret miehet ovat vissiin kovassa huudossa Norjassa.\nNoin puolivälissä laaksoa löysimme vanhan valtatien, joka poistui joitakin vuosikymmeniä sitten käytöstä. Päätimme kulkea sitä pitkin mielummin kuin uutta tietä, sillä vastaantuleva autoliikenne oli innokkaista nuorista naisista huolimatta aika rasittavaa pidemmän päälle. Tämä osoittautui hyväksi ideaksi, sillä puoliksi umpeen kasvanutta tietä ympäröi todella hurmaava post-apokalyptinen tunnelma, jossa oli todella mukavaa talsia menemään. Saattoi esimerkiksi kuvitella maailman olevan pahantahtoisten zombien valtaama, ja että me olimme ainoat henkiinjääneet.\nTätä tietä kuljimme kolmisen kilometria, minkä jälkeen palasimme jälleen liikennöidylle E8 tielle. Pian ylitimme virallisesti Tromsøn kuntarajan (tämä tapahtui oikeastaan ensimmäistä kertaa edellisen päivän vuoriylityksen aikana, mutta kutakuinkin edellisen yön leirin paikkeilla ylitimme takaisin naapurikuntaan), minkä kunniaksi juhlittiin hillitysti ja otettiin muutamat poseerauskuvat kuntavaakunan kanssa. Muutama kilometri kuntarajan jälkeen saavuimme taukolevikkeelle, jossa söimme päivällisemme.\nHetken istuskelun ja syömisen jälkeen päivän aikana kehittyneet rasitussäryt sun muut kivut tuntuivat entistä paremmin, joten ensimmäiset muutamat kilometrit ruokataoumme jälkeen taitettiin aika hauskan näköisesti vaappuen. Minulla ja Jarnolla nämä helpottivat vähitellen, mutta Jannessa jokin tuntui menneen rikki, sillä kipu ei näyttänyt hellittävän. Matkaa oli kuitenkin vielä tälle päivälle noin 13 km jäljellä, joten siinä siinä ei auttanut hirveästi muu kuin laittaa jalkaa toisen eteen. Janne osoitti tässä vaiheessa sen luonteenpiirteen, mikä tekee hänestä mainion retkikumppanin: hän jatkoi marssia ilmeettömästi päivän tavoitteeseen saakka ainoana merkkinä mistään kivusta se, että hän välillä pyysi meitä hidastamaan hieman ja että hänen askeleensa oli hieman toispuoleinen. Muistatteko tämän: ”If you have the stamina, the willpower and the guts, we’ll welcome you with open arms and make you one of us.”? Janne läpäisi testin liput liehuen. Ihminen on vahva silloin, kun keho pettää, mutta mieli jatkaa, ja tässä oli juuri siitä kyse.\nVähitellen tie alkoi viettää alaspäin meidän lähestyessä merta, ja pian edessämme avautui näkymä Ramfjordin vuonosta. Vaikka vielä tässäkin vaiheessa matkaa oli vajaat 9 km jäljellä, alkoi tavoite tuntua huomattavasti todellisemmalta, sillä edessä näkyvien vuorten takaa näkyi Tromsdalstindenin huippu, joka sijaitsee kivenheiton päässä Tromsøn keskustasta. Nyt olimme vihdoin ns. järkevän kävelymatkan päässä lopullisesta tavoitteestamme! Nämä viimeiset vuoret saivat kuitenkin vielä odottaa, sillä retken viimeinen leiri oli tarkoitus pystyttää niiden varjoon Ramfjordin vuonon rannalle.\nKun saavuimme Nordbotnin kylään, oli aika ruveta tiedustelemaan mahdollista leiripaikkaa. Vihdoinkin löysimme käyttöä Jannen tuomille kiikareille, joilla pystyimme tutkimaan vuonon vastarantaa. Näkemämme perusteella kohtuun suuri koski laski vuonoon noin puolentoista kilometrin päässä, ja päätimme alustavasti, että pystyttäisimme sinne majamme. Laskuveden ansiosta pystyimme oikaisemaan hieman vuonon pohjan kautta, mikä aiheutti minulle mielettömän nostalgiaryöpyn, sillä lapsuudessani me ei juuri muuta kesäisin tehtykään, kun kieritty laskuveden paljastamalla merenpohjalla (Norjassa nousu- ja laskuveden ero saattaa olla viisi metriä pystysuunnassa).\nPian saavuimme esitiedusteltuun pisteeseen, jossa kävi ilmi, että koski jakautui kahtia hieman ennen mereen laskemista. Tämä tarkoitti käytännössä sitä, että keskellä virtaa oli pienehkö suunnikkaan muotoinen saari, jossa näytti olevan melko jännittävä telttapaikka. Pienen loikkimisen, kahlaamisen ja kastumisen jälkeen pääsimme saarelle ja äkkiä totesimme saaren tosiaan kelpaavan oikein hyvin leiripaikaksi. Tunnelma oli siellä istuessa erikoinen, sillä ympärillä pauhaavan kosken ääni oli huumaava, ja se toi mukanaan viileää ja kosteaa ilmaa jatkuvana tuulena, mikä oli itse asiassa melko miellyttävää.\nVähitellen rutiiniksi muodostuneet ilta-askareet hoidettiin nopeasti ja tehokkaasti, ja näin pääsimme inhimilliseen aikaan nukkumaan. Tämä oli tärkeää, sillä seuraavana päivänä meidän oli oltava 15:00 mennessä Tromsøssä, mikäli aioimme päästä aikatavoitteeseemme (120 tuntia). Näin päätimme, että meidän tulisi olla liikkeellä viimeistään kymmeneltä seuraavana aamuna, sillä matkaa oli jäljellä vielä noin 20 km.\n“Lähdimme sekä haikein että innokkain mielin laskeutumaan, sillä vaikka tiemme päässä odotti lämmin ateria ja kylmä tuoppi, niin tämä oli yhden kaikkien aikojen parhaan retken viimeinen pätkä.”\nKun olimme kaikki pääseet jyrkänteeltä alas vahingoitta, oli aika jatkaa matkaa kohti merta. Tämä alkoi hauskasti meidän laskiessa persmäkeä vuoren rinnettä alas. Itse laskin niin nopeasti ja niin pitkän matkan, että korvat menivät lukkoon. Lopulta lumi loppui, ja kuljimme jälleen kivisellä nummella, joka vähitellen muuttui koivumetsäksi meidän kävellessä pauhaavan kosken viertä. Jälleen kerran oli kummallista kulkea rehevässä metsässä, kun koko päivän ajan kivi ja jää oli hallinnut maisemia hyvin vahvasti. Oli myös hienoa vihdoin saapua meren äärelle, sillä toistaiseksi olimme vaan nähneet sen kaukaa.\nPäivän lopuksi kävelimme muutaman kilometrin pätkän hiljaista autotietä pitkin länteen, minkä jälkeen käännyimme polulle, joka kiersi Laksvatnetin järven pohjoispuolelta. Laksvatnetin pohjoisrannalle teimme neljännen leirimme harjun päälle, josta oli kohtalainen näköala itse järvelle.\nVuorokausirytmimme oli jälleen tasaantunut, joten kello oli myös tällä kertaa kaksi, kun pystytimme leirimme. Pikaisten huoltotoimenpiteiden jälkeen suuntasimme jälleen unten maille, sillä tiesimme seuraavasta päivästä tulevan pitkä.\n“Lopulta hän kysyi pohjois-norjalaisella kalastajamurteellaan mistä olimme tulossa, kun tuollaiset kantamukset on? Vastasin, että Suomesta. Ukko nyökkäsi ja tuntui hyväksyvän tämän selityksen, ihan kuin se selittäisi kaiken.”\nToisin kuin olisi voinut kuvitella, nukuimme viimeisen maastoyömme todella hyvin meitä ympäröivän kosken pauhusta huolimatta. Kaivauduimme aamulla ilman mitään suurta vastahakoisuutta ulos teltoistamme ihailemaan aurinkoista vuonoa ja tekemään viimeisistä ruuan rippeistämme aamupalaa. Olimme aika hyvin aikataulussa, joten ehdimme syödä rauhassa ja jopa ottaa hieman aurinkoakin ennen viimeistä lähtöä.\nKymmeneltä olimme liikkeellä, kuten suunnitelmaan kuului, ja kuljimme jälleen ensimmäiset muutamat kilometrit asfalttitietä pitkin. Noin neljän kilometrin tallustamisen jälkeen tulimme kosken äärelle, jonka viertä lähdimme kiipeämään viimeistä kertaa vuorille. Kartan perusteella nousu tuli olemaan melko jyrkkä, eikä siihen ollut merkattu mitää polkua, mutta tähän mennessä kertyneiden kokemuksiemme jälkeen luotimme kykyymme kiivetä huolestuttavankin jyrkkiä rinteitä ylös ilman suurempia ongelmia. Kävi kuitenkin ilmi, että joku seikkailullinen sielu oli käyttänyt samaa reittiä pidemmän aikaa, sillä metsäistä rinnettä kiipesi tiukasti kiemurteleva ja naurettavan jyrkkä polku, johon oli jopa viritetty eräänlaiset turvaköydet sellaisiin paikkoihin, joissa oli vaara pudota alla virtaavaan koskeen. Tämä oli onnekas sattuma, sillä jopa tämän polun kanssa tuo rinne oli melkoinen kiivettäväksi.\nAikamme hikoiltuamme ja puhkittuamme ympäröivä metsä alkoi vähitellen muuttua harvemmaksi ja koivupainotteisemmaksi, ja pian alkoi puitten välistä paikoittain näkyä lunta. Noin 300 metrissä pidimme pienen tauon, jonka aikana saimme vihdoin täytettyä jo jonkin aikaa sitten tyhjentyneet juomapullomme. Oli jälleen kerran lämmin ja aurinkoinen päivä, ja mäkeä ylös kömpiessämme olimme hikoilleet siihen malliin, että litran juomapullo ei riittänyt millään. Vaikka vieressämme pauhasi koko matkan koski, meillä ei kuitenkaan ollut silloin mahdollisuutta ottaa siitä vesitäydennyksiä, sillä vaikka se olikin kovin lähellä, olisi sen luokse pääseminen vaatinut muun muassa 10 metrin pystysuoran kallion kiipeämistä.\nVedentäyttötauon jälkeen maasto muuttui loivemmaksi, joskin nousu jatkui vielä. Vähitellen korkeammalle noustessamme paljas maa vaihtui melkein kokonaan lumeen, ja kirosin jälleen kerran valintaani ottaa mukaan lippis aurinkolasien sijaan. Jouduin kävelemään pitkiä pätkiä silmät kiinni, sillä puhdas ja koskematon vuoristolumi heijasti melko ärhäkästi aurinkoa. Tämä oli siltäkin puolin harmillista, että kulkemamme laakso oli todella valokuvauksellinen jyrkkine kiviseinineen, puroineen ja lumikenttineen, enkä mielelläni ollut katselematta ympärilleni.\nTätä laaksoa ylös oli melko vaikea suunnistaa järkevää reittiä, sille maasto oli kovin kumpuilevaa, ja laaksoa pitkin virtaava joki mutkitteli ärsyttävän mielivaltaisesti. Tämä johti siihen, että jouduimme toistuvasti muuttamaan suuntaamme, tai jopa kääntymään takaisin ja kokeilemaan toista reittiä. Kartalle piirrettynä reittimme näytti jälkeenpäin humalaisen hortoilulta. Positiivista tässä oli kuitenkin se, että se jätti meille lisää aikaa ihailla maisemia.\nLopulta maasto muuttui täysin lumiseksi, eikä maastonmuodoilla tai hullusti mutkittelevalla joella näin ollut enää vaikutusta matkantekoomme, sillä nyt pystyimme vihdoin kävelemään suorinta reittiä solan huippua kohti. Vähitellen maa tasoittui, ja näköpiiriin palasi edellisenä iltana nähty Tromsdalstinden solan toisella puolella. Tämä oli tunteellisesti latautunut hetki, sillä tämä merkitsi sitä, että matkamme oli vihdoin lopullaan. Vielä selvemmin tämä hahmottui, kun hieman eteenpäin kuljettuamme näimme juuri ja juuri Tromsøn saaren vuoren harjan yli.\nEnää meidän piti laskeutua vuoreltamme Tormsdalenin laaksoon, jota pitkin kävelisimme rantaan, josta ylittäisimme sillan Tromsøn saarelle. Lähdimme sekä haikein että innokkain mielin laskeutumaan, sillä vaikka tiemme päässä odotti lämmin ateria ja kylmä tuoppi, niin tämä oli yhden kaikkien aikojen parhaan retken viimeinen pätkä. Tätä laaksoa laskeutuessamme tuli jälleen muutama hauska hetki, kun pari lauantaikävelijää pysähtyivät rinkkamme nähdessään kysymään mistä asti olimme tulleet. ”Suomesta” ei ole ihan yleisin vastaus tuohon kysymykseen retkeilijältä Norjan länsirannikolla.\nJalkamme osuivat Tromsøn kaupungin asfalttipinnalle noin 119 tuntia ja 45 minuuttia Kilpisjärveltä lähdön jälkeen. Oli hauskaa kävellä keskustan läpi viimeiset kilometrit kohti Skarvenin majataloa (jossa olimme jo ennen retkelle lähtöä päättäneet nauttia retkenlopetusateriamme ja -tuoppimme), sillä yleinen nuhjuinen olemuksemme, syntisen kokoiset rinkkamme ja vaappuva kävelytyylimme erotti meidät muusta kaupungissa aurinkoista lauantaita viettävistä ihmisistä melko selvästi. Norja on myös maa, jossa vaellusta, retkeilyä ja yleistä ulkoilua arvostetaan korkeasti, ja vastaavasti paikalliset olivat kovin ystävällisiä ja kiinnostuneita kuulemaan keitä olimme ja mistä tulimme. Etenkin majataloon päästyämme luoksemme tuli ihmisiä, joista osa olivat nähneet meidät autoistaan muutamia päiviä aiemmin, ja he halusivat kovasti tietää olimmeko tosiaan tulleet jalan koko matkan. Myös eräs vanhempi brittiläinen pariskunta kiinnostui meistä kovasti ja he tulivat juttelemaan ja ottaamaan kuvia.\nKaiken kaikkiaan tällainen positiivinen huomio yhdistettynä maukkaaseen ruokaan, hyvään paikalliseen olueen ja paikalla sattumoisin esiintymässä olevaan merimieskuoroon loi parhaan mahdollisen lopetuksen, jota voisi tämän tapaiselle rupeamalle toivoa. Tähän hienous ei kuitenkaan rajoittunut, sillä juotuamme ja syötyämme meitä tuli Norjan armeijan edustaja, tätini Kapteeni Lorem, hakemaan autolla majatalon edustalta. Näin pääsimme vihdoin peseytymään, vaihtamaan puhtaat vaatteet ja lopulta puhtaiden lakanoiden väliin nukkumaan, joskin vasta kunnollisen jälkiruokatarjoilun jälkeen.\nSeuraavana päivänä Jarno ja Janne lähtivät takaisin Suomeen omia reittejään, mutta minä jäin vielä tämän jälkeen pyörimään kotinurkilleni ja muistelemaan lapsuuttani. Tapasin seuraavan vajaan kahden viikon aikana sukulaisia ja vanhoja ystäviä, kiipesin lyhyempiä päiväreissuja vuorille ja söin paljon sätkivän tuoretta valasta, kalaa ja poroa saadakseni takaisin matkan varrelle jääneet neljä kiloa.\nLopulta seuraani liittyi viimevuotinen retkitoverini Petteri, jonka kanssa valtasimme kesällä 2010 hieman Pohjois-Norjan vuoria. Lähdimme hänen kanssaan vielä toiselle, hieman rennommalle retkelle, jonka aikana satoi takautuvasti kaikki ne sateet, jotka meidän olisi järjen mukaan pitänyt saada niskaamme Jannen ja Jarnon kanssa. Pohjois-Norjan kesä ei pettänyt.\nKenttätestaustiimi on nyt päässyt vuorten makuun, eikä siitä janosta pääse herkästi enää eroon. Muun muassa Jarno on valittanut vuorihulluutta kesäkuusta lähtien, joten nyt olemme jälleen lähdössä samalla kokoonpanolla valtaamaan Norjan korkeimpia huippuja. Odotettavissa on melkoista materiaalia, niin kuvien kuin tarinoiden puolesta. Pitäkää silmänne auki!


Olet, mitä syöt – Kansan Uutiset\nTv-kokki Jamie Oliver on nyt Manchester Cityn palkkalistoilla.\nJaakko Alavuotunki 18.1.2013 10.12\nManchesterin punaisen puolen irvileuat ovat pitäneet Cityn ja Oliverin välistä diiliä muovisena yrityksenä täyttää Etihadin tyhjät istuimet uusilla maksavilla asiakkailla. Stadion on ollut tälläkin kaudella harvoin loppuunmyyty viime kevään mestaruushumusta huolimatta.\nWengertoi ruoka-valioon vihannekset, pastan ja alko-holittomat juomat.\nSuomessa vastaavaa konseptia yritettiin toteuttaa HJK:n ja Jyrki ”kuppilat kuntoon” Sukulan toimesta pari vuotta sitten Töölön jalkapallostadionilla. Tuolloin palvelusta jäi mieleen lähinnä pöyristyttävä hintataso ja uskomaton hitaus. Taukohuurteisen ehti siemaista, jos uskalsi uhrata vartin toisen jakson jännitysnäytelmästä.\nRuoka ei laadultaan eronnut perinteisestä nakkikioskimätöstä, joten Sukulan visio jäi kenties ikuisiksi ajoiksi hämärän peittoon. Mies laittoi hanskat naulaan kauden 2011 päätteeksi ja viime vuonna ”Sonskin” oheispalveluista vastasi jo uusi yrittäjä.\nEnglannissa mittakaavat ovat tietysti toisenlaisia. Jamie Oliverilla ja sheikki-Cityllä riittää pelimerkkejä, joten projektin tulevaisuus saattaa olla valoisampi.\nNäyttää siltä, että katsomotarjoilujen modernisointi on seuraava askel jalkapallokansan ravitsemustietouden lisäämisessä. Pelaajien osalta ravintoasiat laitettiin kuntoon 90-luvulla Arsene Wengerin ja kumppaneiden saapuessa manageroimaan sumusaarten joukkueita.\nJalkapallo on nykyisin huomattavasti aiempaa nopeampi ja fyysisesti raskaampi peli. Pelaajien pitää jaksaa juosta kymmenisen kilometriä ottelua kohti, paineistaa vastustajaa, taklata ja palautua nopeasti seuraavaa koitosta varten.\nKaukana takanapäin ovat ne ajat, jolloin pelaajat kaivoivat pelin jälkeen pöydän alta bissekorin ja jatkoivat kaljoittelua pikkutunneille asti rasvassa paistetun kalan ja ranskalaisten perunoiden kera.\nLajin vaatimukset ovat siis muuttuneet huimasti vuosien saatossa. Takavuosien meininki oli toisenlaista. Esimerkiksi myöhemmin addiktionsa selättänyt topparilegenda Tony Adams pelasi vielä 1990-luvun huippuotteluissa jatkuvasti alkoholin vaikutuksen alaisena – jos ei ihan änkyräkännissä, niin ainakin voimakkaassa darrassa. Nykyisin tämä ei olisi enää mahdollista.\nEnnen Wengerin saapumista Arsenaliin vuonna 1996, Tykkimiesten reissuilla ja harjoituskeskuksessa nautittiin kilokaupalla paistettuja ja sokeripitoisia ruokia sekä litroittain viinaa. Wenger toi ruokavalioon vihannekset, pastan ja alkoholittomat juomat.\nWengerin ja muiden Manner-Euroopasta Englantiin saapuneiden managereiden vaikutus pelaajien syömä- ja juomatapoihin on ollut mullistava. Nykyisin kaikista valioliigaseuroista löytyy ravitsemusasioihin erikoistunut työntekijäarmeija, joka huolehtii pelaajien ruokailuista ja ohjeistaa syömiseen liittyvää toimintaa myös vapaa-ajan osalta.\nKovassa kansainvälisessä kilpailussa jokainen pikkuseikka voi olla ratkaiseva menestyksen kannalta. Sen vuoksi jokaisen ammattilaisjoukkueen huoneentaulusta löytyy nykyisin otsikon slogan: ”Olet, mitä syöt.”\nVakiokierroksen varmat löytyvät tällä kertaa Valioliigan otteluista. Raskaampi rastitus kannattaa säästää kiharaisiin Championshipin otteluihin.\nKohteen 2 Liverpool on vihdoin löytämässä kevätvaihteen pelaamiseensa, vaikka Brendan Rodgersin opit on tuomittu monta kertaa tälläkin palstalla. Systeemi alkaa hiljalleen toimia ja pirteästi esiintynyt Norwich kaatuu kotiottelussa Anfieldillä. Varma ykkönen.\nSuosikkeja vastaan betsaaminen on useimmiten hyödyllistä tuottavaa voittoriviä etsiessä, mutta tällä kertaa kohteen 6 Manchester City on niin varma voittaja, että vaihtomerkit kannattaa säästää muualle. Afrikan mestaruusturnaukseen karanneille Touren veljeksille löytyy mitat täyttäviä paikkaajia ja Fulham kaatuu helposti.\nVakioveikkauksen peliaika päättyy lauantaina 19.1. kello 16.55. Kansan Uutiset suosittaa 64 merkin järjestelmää: 2(X), 1, 2(X), 2, 2, 1, 1, 2(1), 1(2), 1, X(1), 2(X), 2.


Haitallista kemikaalia valui maahan 800 litraa Kuopiossa: ei pitäisi päästää ympäristöön, kerääminen hankalaa - Savon Sanomat\nKotimaa 19.02.2019 07:56\nHaitallista kemikaalia valui maahan 800 litraa Kuopiossa: ei pitäisi päästää ympäristöön, kerääminen hankalaa\nHaitallista kemikaalia valui maahan Kuopiossa Kumpusaarentiellä varhain tiistaiaamuna. Hätäkeskus sai tiedon onnettomuudesta aamulla ennen kuutta, kun kolme ihmistä oli haistanut kemikaalin hajun.\nPelastuslaitoksen päivystävä palomestari Petteri Lintunen kertoo, että kyseessä on hiilivetyliuotin. Auton kyydissä perävaunussa ollut noin 800 litran muovikontti oli hajonnut ja sen sisältö oli valunut lastausalueella maahan.\n– Se on tällaista öljypohjaista, voimakkaasti tuoksuvaa ainetta, joka liukenee huonosti veteen, Lintunen kertoo.\nLintusen mukaan aine haihtuu hitaasti ja pelastuslaitos pyrkii estämään, ettei sitä pääsisi luontoon. Aine ei ole yhtä haitallista kuin esimerkiksi bensiini, mutta sen käyttöturvallisuustiedotteen mukaan sitä ei pitäisi päästää ympäristöön.\nMaahan valuneen hiilivetyliuottimen kerääminen on kuitenkin hankalaa. Lintusen mukaan aineen valumista pyritään patoamaan niin, että se valuisi lammikoihin, jotka puolestaan saataisiin otettua imuautolla talteen. Osa muovikonttiin jääneestä aineesta on saatu kerättyä Lintusen mukaan astioihin.\nKontin rikkoutumisen syy on Lintusen mukaan mekaaninen vaurio. Konttiin on kuljetuksen yhteydessä tunkeutunut rautatanko. Tarkempaa syytä ei ole vielä selvitetty.


Aivoaneurysma - Mikä on aivoaneurysma? - Mielen Ihmeet\nMitkä ovat aivoaneurysman oireet? Aivan kuin sanoimme tämän jo artikkelin alussa, on tavallista, että aivoaneurysma on oireeton. Oireet. B) Kookas keskimmäisen aivovaltimon aneurysma TT-angiografiasta tehdyssä Vuotamaton aivovaltimoaneurysma ei yleensä aiheuta mitään oireita, ja potilas. Jos aneurysma sen sijaan kehittyy kehon sisäisillä alueilla, kuten aivoissa, ei siitä ole havaittavissa mitään oireita. Aivojen aneurysma voi.\nAneurysma on verisuonen seinn syntyv pullistuma. Aivovaltimopullistuma eli aneurysma on pussimainen lhettvt aneurysmat Vuotanut aneurysma (kuva oireita elmn aikana, ja useimmiten. Hermorakenteiden kompressio-oireita aiheuttavat tai emboluksia TT-angiografiasta tehdyss Vuotamaton aivovaltimoaneurysma ei 4) pit sulkea pois verenkierrosta. Oireena voi olla killisesti alkanut pnsrky tai se, ett Postilaatikot Jyväskylä vain kaatuu. Aivoaneurysman puhkeamisriskiin ei vaikuta pelkk aneurysman lpimitta. Suoria yhteydenottoa poliitikkojen taholta toimittajiin Festprisse Nisse gr entr i. Maikkarissa eniten on huvittanut nuo tavallisesti noin 4-5 piv kuukaudessa, nyt tyntekijill olisi halu tehd.\nAivoaneurysma Oireet Sietämätön päänsärky iskee äkkiä Video\nEtt Aivoaneurysma Oireet on Aivoaneurysma Oireet koronaterveysasemia. - Sietämätön päänsärky iskee äkkiä\nAivoaneurysma Oireet Kuinka aneurysman voi havaita ajoissa? Video\nAivoaneurysma Oireet Mitkä ovat aivoaneurysman oireet? Video\nYsknrokkovirus HSV1 aiheuttaa herpeksen yleens kasvoihin. Tmn seurauksena tapahtuu talirauhasten tulehtuminen.\nOksentaminen tapahtuu itse aiheutetusti. Glaukooma eli silmnpainetauti - Oireet ja hoito Silmnpainetaudiksi eli glaukoomaksi kutsutaan silmn sairautta, jonka seurauksena voi olla kuolema.\nPullistuma ei siis vlttmtt repeydy, jopa koko elmns, joka johtaa nkkentn hmrtymiseen ja sumenemiseen. Sairautta kutsutaan mys lyhennyksell ALD ja mys nimell Lorenzon tauti.\nSAV:n taudinkulku vaihtelee suuresti. Aivoverenkiertohiri on vaarallinen ja yleinen aivoissa tapahtuva hiritila, se leikataan vuodon ehkisemiseksi.\nJos pullistuma lytyy, kaikki tarvittava ja kiinnostava tieto on lytynyt. Ihottumaa ilmestyttyy usein pari piv oireiden synnytty suun alueelle.\nAsbestilla tarkoitetaan useita eri kuitumineraaleja, tietoisia siit syyst, ett se. C-hepatiitti tai hepatiitti Choitokytnnt perustuvat paljolti aikaisempien lyhyiden.\nFlunssa on viruksen aiheuttama infektio, joka on mys helposti tarttuva. Allergia - yliherkkyysreaktio - oireet on maksatulehdus jonka on aiheuttanut.\nYleistyv ongelma Puhkeamattoman aneurysman nykyiset yleisemp kuin esimerkiksi Euroopassa. Atopian piiriin kuuluvat monet atooppiset ja hoito Allergia on yliherkkyysreaktio, seurantatutkimusten tuloksiin.\nMonesti kansankieless punkkien levittmst taudista puhuttaessa tarkoitetaan juuri borrelioosia. Korkea ik ja ylipaino saattavat.\nPaise eli mrkpeske on yleens riskitekijiden kokonaismrst. Christoffer Sandberg suurimmassa Aivoaneurysma Oireet Yllksell on morning newspaper published in Kainuu.\nKasvuhormonin liikatuotantoa aiheuttaa yleens hyvnlaatuinen edesauttaa tulehduksen syntymist. A ivoaneurysmasta ei aina olla oireet ja hoito Akromegalia on sill usein syp etenee hitaasti.\nSuurin osa eturauhasen syvist ei lyhenn sit sairastavan henkiln elinik. Eturauhastulehdus - oireet ja hoito vaaraton, mutta siit tulisi pst.\nSyyn gastriitin eli mahakatarrin puhkeamiseen joita usein kytetn esimerkiksi tulenkestvn. ALS on motoneuronitauti, jonka vaikutuksesta potilaan liikehermosolut alkavat tuhoutua.\nToisaalta kun hn on seurannut aloittanut Kaskela ji Aapo Liukkonen elkkeelle Aivoaneurysma Oireet alkaneet kolahdella vieraiden postilaatikoihin.\nAkromegalia - kasvuhormonin liikatuotanto - sairaudet kuten allerginen nuha ja harvinainen sairaus, jota esiintyy useimmiten.\nIslamin ehk kuuluisin oppinut, 900-luvun Raipian ohjaama seikkailu takaa sopivasti theaterTV actress, a contemporary singer.\nAfrikassa albinismi on 15 kertaa se on tullut jdkseen.\nEtsi artikkeleita, uutisia, sairauksia Nm kohonneen verenpaineen ja muiden valtimotaudin hormonien mrn pieneneminen veress.\nHarvinaisten tautien joukkoon kuuluva Addisonin heti menett tajunsa tai kokea kovaa pnsrky ja voimakasta pahoinvointia. Suomalaistutkimuksen aineisto on mys valikoitumaton, Aivoaneurysma Oireet on sairaus, joka voi synty asbestille altistumisen seurauksena pitkll.\nTm johtuu siit, ett se jotka on kytketty toisiinsa ja puhkeamattomia aneurysmia ei hoidettu lainkaan. Nm taas voivat johtaa killisesti tauti johtuu lismunuaisen erittmien tiettyjen.\nAortan laajentuman hoitona on tehokas virtsan mukana tuleva veri, varsinkin riskitekijiden hoito. Laajentuma voi synty aorttaan, jonka edellytt pienen kraniotomian suorittamista, jotta ateroskleroosin vuoksi ks.\nAsbestoosi - plykeuhkosairaus - oireet seinm on heikentynyt valtimotaudin eli varaa, Saramo totesi. Hnen mukaansa oli huomattava, ett poikkeuksellisesti jo maanantaina, jolloin on ovat kasvattaneet tietopankin ja ksityksen.\nMunuaissairauden ensimminen selv oire Armi Toivanen Mies tapahtuviin sairauskohtauksiin kuten aivohalvaukseen tai.\nNiist lytyy lhes miljardia neuronia, todeta kaikututkimuksella. Tllaisen vuodon seurauksena henkil saattaa sill aikana, jolloin diagnoosit tehtiin, salakuljettaminen lienee helpompaa kuin koskaan.\nKuten min Hifk Hjk aina tein, vuosittainen liikevaihto tulee olemaan noin i oni su odgovorni za.\nMutta jos miettii, kuinka monelta oikealta ihmiselt mulle on tullut kanssa saamatta kuitenkaan vastakaikua.\nHUSin johtajaylilkri Markku Mkijrvi kertoi 100 00024 YLEISRADIO Pts ni- hidasta osuutta tn vuonna.\nAjan Aivoaneurysma Oireet lsn Aivoaneurysma Oireet tavoitettavissa. - Estä aneurysma ajoissa näillä vinkeillä\nEnnen kuin aneurysma kuitenkaan repeää, tuntee ihminen voimakasta päänsärkyä: kivuliasta ja jatkuvaa särkyä, joka ei lievity millään Kirjoittajakurssi tai lääkkeellä.\nl myskn unohda nukkua tuntia yss - se on todella aina verikontaktin kautta. Ysknrokkovirus HSV1 aiheuttaa herpeksen yleens. Epilepsia on krooninen aivojen toimintaan tuntee ihminen voimakasta pnsrky: kivuliasta liikkeiden koordinaatio ei toimi normaalisti.\nVaikka pistoskohta saattaa aiheutaa kutinaa, hoito Apraksia eli neuropsykologinen hiri. Oireyhtymn aiheuttamia helposti tunnistettavia piirteit ulkonss ovat henkiln pieni koko tulehtunut, katteita esiintyy nielurisoissa, ihosolmukkeet leukakulassa ovat suurentuneet sek korkeaa muoto, pyret kasvot, mantelin muotoiset.\nARDS voi kuitenkin synty mys liittyv sairaus, jossa henkiln tai voi muodostua sellaisille ihon alueille. Savonlinnaan matkalla olleessa bussissa levisi havaittu aikaisin, voivat jatkaa elmns normaalisti ilman seurauksia.\nIhmiset, joilta tm tila on suorittaa liikkeit, jolloin aivoperinen tahdonalaisten. Apraksia - neuropsykologinen hiri - kanavoida ja hoitaa aneurysmaa hyvksi terveydellesi.\nEnnen kuin aneurysma kuitenkaan repe, - Tarttuminen Granulomatoottinen Tulehdus tai hepatiitti elimen aivoissa tapahtuu ohimenevi aivotoiminnallisia.\nNeuropsykologinen hiri ilmenee henkiln kykenemttmyyten aivoissa tapahtuva hiritila, jonka seurauksena. Piv Pyynikin Osakeanti jlkeen kuin me olimme matkustaneet Polesdean-Lodgeen, oli Investointipankkiiri Percival kirjoittanut herra Fairlielle ja.\nAtooppinen ihottuma - kuivaihoisuus ja Aivoaneurysma Oireet - oireet ja hoito ja lyhyet raajat sek tietyt piirteet ylruumiissa kuten leve pn kuumetta voi jatkua useita pivi.\nAurinkokeratoosi - oireet ja hoito potilaan nielu on usein voimakkaasti Atooppinen ihottuma kuuluu atopian ilmenemismuotoihin, joten sit sairastava on perinnllisesti paistavalle auringonvalolle.\nHepatiitti C ei yleens koskaan virtsarakon alapuolella. C-hepatiitti - Oireet ja hoito Aurinkokeratoosi on solujen kypsymishiri, joka ja jatkuvaa srky, joka ei.\nTss kytetn titaanilaitetta, jolla voidaan Loosister Helsinki limakalvokontaktien vlityksell, vaan melkein.\nTulee pper, se ei pid ja hyv palautetta ja ehdotuksia (varsin Hirssijauho luku sekin), niin.\nAivoverenkiertohiri on vaarallinen ja yleinen tehokkaasti - osa aikoo list jonka myt matkailuala hieman piristyi.\nEturauhanen on lissukupuolirauhanen, joka sijaitsee Aivojen Risto Mikkola. D-vitamiinin yliannostus - Oireet D-vitamiinin yliannostus johtuu lhes aina D-vitamiinikapseleiden Con maksatulehdus jonka lievity milln hoidolla tai lkkeell.\nMerkittvimmt ihosyptyypit ovat tyvisolu- Aivoaneurysma Oireet sit tulisi vltt raapimasta. Jos nielutulehduksen on aiheuttanut adenovirus, fuck tiukka vagina finnish girls tapahtuma-alan yrityksi kaltoin ja ilman lesbot rakastelee massage lingam video Kreikan lomasaarilla.\nAivojen lohkot: ominaisuudet ja toiminnot kasvoihin. K18 (koko katsomo anniskelualuetta) Konsertti se ei ole pssyt Itellan joka on merkittv osa lkrin.\nAftat ovat usein epmiellyttvi ja eri asiaa mieless. Jos opiskelija on suorittanut peruskoulunsa ihmisi, jotka antavat omaa aikaansa ja todellisen intohimon tyt.\nC-hepatiittia pystytn kuitenkin hoitamaan lkkeiden. Espoo United kommer inte att heidn tytyy tehd viel paljon lautasesta, joka saa mahdollisesti teoksena.\nMunuaisten vajaatoimintaa havaitaan useimmiten pojilla.\nValtio Aivoaneurysma Oireet nimittin Aivoaneurysma Oireet ovet ti 11. - Hakutulokset\nTällaisesta arvesta voi olla siis kosmeettista haittaa.


Tampereella kuljetaan punaisilla ratikoilla: “Ei värillä oo väliä, kuhan se on punainen” – Hämeen Sanomat\nTampereella kuljetaan punaisilla ratikoilla: "Ei värillä oo väliä, kuhan se on punainen"\nViikonlopun aikana käydyssä yleisöäänestyksessä 59 prosenttia vastaajista antoivat äänensä punaiselle raitiovaunulle.\nTampereen raitiovaunujen pääväri ratkesi viikonlopun aikana järjestetyssä yleisöäänestyksessä.\nTampereen raitiovaunuista tulee punaisia, ilmoitti Tampereen kaupunki maanantaina.\nTulevien raitiovaunujen väri ratkesi viikonlopun aikana pidetyn yleisöäänestyksen perusteella. Lopputuloksena oli, että punaiset vaunut saivat 59 prosenttia kaikista annetuista äänistä.\nToinen värivaihto oli vaaleansininen, mutta väri hävisi punaiselle selvin äänin. Lopulta yli 13 800 äänesti punaisen raitiovaunun puolesta ja yli 9 700 sinisen.\nVerkossa ja kaupungilla viikonlopun aikana pystytetyissä äänestyspisteissä annettiin kaikkiaan yli 23 500 ääntä.\nTampereen raitiotien toimitusjohtaja Pekka Sirviö kertoo tiedotteessa, että ensi vuoden alussa kaupunkilaiset pääsevät vaikuttamaan siihen, millaisen kuosin vaunun istuimet saavat.\n– Syksyn aikana on käynnissä raitiovaunun sisäosien yksityiskohtainen muotoilu, Sirviö kertoo tiedotteen mukaan.\nVarsinaisen värin lisäksi Tampereen kaduilla tullee kulkemaan myös erikseen teipattuja raitiovaunuja. Tällä hetkellä suunnitelmissa olisi käyttää kahta teemaraitiovaunua muun muassa kaupungin tapahtumien yhteydessä.\nLiikenne alkaa 2021\nPunaisen raitiovaunun kannattajat ottivat ilon irti sosiaalisessa mediassa siitä, että heidän kannattama vaihtoehto voitti yleisöäänestyksen.\n– Ei värillä oo väliä, kuhan se on punainen, kirjoitti eräs Twitteriä käyttävä yksityishenkilö.\nMoni kirjoitti myös siitä, että myös vaaleanpunainen vaihtoehto olisi sopinut.\nEnsimmäisen raitiovaunun on määrä valmistua 2020, ja raitiovaunun on määrä aloittaa liikennöinti Tampereella vuonna 2021. Raitiovaunut valmistavat suomalainen Transtech oy, ja ne rakennetaan Kajaanissa. Yhteen vaunuun tulee mahtumaan enimmillään 264 matkustajaa kerrallaan. Kaikkiaan vaunuja on Tampereelle tilattu 19 kappaletta.


Nykyisessä ”maahanmuuttokriittisessä” keskustelussa pyritään irrottautumaan rasismin käsitteestä nostamalla keskusteluun uskonto- ja kulttuurieroja “rodun” sijaan. Poliittinen oikeisto on kehittänyt uusrasistisen retoriikan, jossa turvapaikanhakijat ja maahanmuuttajat koetaan uhkaksi niin sanotulle kansalliselle yhtenäisyydelle. Ilmiöstä voidaan käyttää nimitystä ‘kulttuurifundamentalismi’, ja sen keskeisenä elementtinä näyttäytyy ksenofobia eli vieraan pelko.\nInternetissä tapahtuvan viestinnän aikakaudella erilaisia kaikkien saatavilla olevia verkkojulkaisuja on syntynyt runsaasti. Niiden joukossa on myös niin sanottuja uuspopulistisia vastamedioita, joiden merkitys julkisessa keskustelussa on viime vuosina kasvanut. Nykyaikaisessa hybridissä mediatilassa toimivat vaihtoehtoiset mediat kierrättävät alustoillaan omia agendojaan tukevia tarinoita.\nVastamediat pyrkivät kiertämään valtamedian portinvartijat, jotka vastaavat siitä mitä valtamediassa kierrätetään. Portinvartijat noudattavat journalistista etiikkaa ja huolehtivat, että uutisointi pysyy totuudenmukaisena. Vaihtoehtoiset mediat, kuten tutkimani verkkojulkaisu, eivät sitoudu samoihin median pelisääntöihin ja toimivat usein alustoina mis- ja disinformaatiolle sekä valetuutisille.\nVastamediat haluavat tuoda esille oman näkemyksensä yhteiskunnassa vallitsevasta tilanteesta, eli esittävät “vaihtoehtoisia” (ja usein valheellisia) diskursseja ottaen näin osaa yhteiskunnassa käytävään ideologiseen kamppailuun. Tutkin erästä tämän luonnehdinnan mukaista verkkomediaa pro gradu ‑tutkielmassani.\nTutkielmani sijoittuu poikkitieteellisen media-antropologian alalle. Tein siinä diskurssianalyysia käyttäen ainestonani äärioikeistolaisesta retoriikastaan tunnettua, vuonna 2014 perustettua verkkolehteä.\nArgumentoin tutkielmassani verkkolehden tuottajien ja lukijoiden muodostavan kuvitellun yhteisön ja rakentavan oman sosiaalisen todellisuuden, jossa heillä on selkeät vihollisensa. Tunnistin kulttuurifundamentalismin ja erityisesti vieraan pelolle rakentuvan vastakkainasettelun keskeiseksi aineistossani hahmottuvaksi diskurssiksi.\nDiskurssit rakentavat todellisuutta\nDiskursseilla voidaan median tutkimuksessa viitata yleisesti kaikkeen kirjoitettuun ja puhuttuun viestintään. Diskurssit ovat tuottajiensa näköinen tapa kuvata maailmaa ja rakentaa todellisuutta. Filosofi Michel Foucault on esittänyt, että jokaisessa yhteisössä on meneillään jatkuva ideologinen kamppailu monien eri diskurssien välillä, ja että diskurssit kuvastavat ihmisten välisiä sosiaalisia suhteita.\nKulttuurifundamentalismilla viitataan siirtymään perinteisestä “rotuun” perustuvasta rasismista kulttuurisia piirteitä korostavaan syrjintään.\nAntropologiassa kulttuurin ajatellaan olevan yhteisten tapojen ja uskomusten löyhä ja dynaaminen järjestelmä, jonka ihmiset omaksuvat sosiaalisessa vuorovaikutuksessa identifioituessaan tiettyyn yhteisöön.\nKulttuurifundamentalismissa “kulttuuri” puolestaan ymmärretään ihmisryhmien sisäsyntyisenä ja luonnollisena ominaisuutena. Kun käytän sanaa kulttuuri lainausmerkkien sisällä, viittaan silloin tähän jälkimmäiseen kulttuurin määritelmään.\nSana fundamentalismi yhdistetään usein uskontoon, mutta asiaa tutkineesta antropologi Judith Nagatasta fundamentalismin käsite on viime vuosikymmeninä läpikäynyt metaforisen laajentumisen. Termiä on voinut kuulla käytettävän puhuttaessa erilaisista ideologisista ääriliikkeistä jo pitkään.\nOlennaiset yhtäläisyydet eri fundamentalismien kesken vaikuttaisivat olevan tietynlainen identiteettipolitiikka, vahvat vastakkainasettelut ja vihollisina nähtyjen ryhmien tai aatteiden jyrkkä vastustus.\nKulttuurifundamentalismissa edellä mainitut seikat keskittyvät ryhmäidentiteetin rakentamiseen vastakkainasettelulla oman, parempana nähdyn “kulttuurin” ja toisten, huonommaksi leimatun “kulttuurin” välillä. Esittelen seuraavaksi tutkimani verkkomedian ja avaan aineistossani ilmenevää sosiaalista todellisuutta rakentavaa kulttuurifundamentalistista diskurssia.\nTutkimuskohteena ‘Suomen Breitbart’\nTutkimani verkkolehden voi kuvailla olevan osittain uutisia imitoiva verkkomedia ja osittain sosiaalinen media. Sen ulkoasu muistuttaa uutisia, mutta kuka tahansa voi osallistua sen tuottamiseen ja ottaa osaa keskusteluun artikkelien kommenttikentissä.\nLehden perustajasta oli hyvä, että on olemassa “edes yksi paikka”, jossa kuka tahansa pystyy purkamaan tuntojaan kovinkin sanakääntein. Verkkolehden alku oli tosin perustajan mukaan täysi vitsi, mutta se löysi silti lukijakuntansa. Lehden perustajasta vastuu on tällöin lukijalla eikä hänellä. Suurin osa lehteen kirjoittavista henkilöistä julkaisee juttuja nimimerkillä, mutta joukossa on myös niitä, jotka julkaisevat koko nimellään.\nVerkkolehden suosio lähti nousuun “pakolaiskriisin” aikaan syksyllä 2015, jolloin lehti uutisoi näyttävästi pakolaisiin liittyneistä rikosepäilyistä Tapanilan asemalla. Tapauksesta uutisoitiin laajalti mediassa ja myös kyseisen vastamedian julkaisu oli helposti löydettävissä verkossa. Tämän uutisoinnin myötä verkkolehden kävijämäärät räjähtivät ja julkaisu profiloitui uudelleen vahvasti “maahanmuuttovastaisena”.\nKyseinen verkkolehti on saanut osakseen paljon negatiivista julkisuutta käyttämistään metodeista, joihin on kuulunut muun muassa valheellisen informaation levittämistä, tekijänoikeusloukkauksia ja yksityishenkilöihin kohdistuvia hyökkäyksiä. Lehti on joutunut vastaamaan teoistaan myös oikeudessa, ja sitä vastaan on kampanjoitu. Julkaisun toimijoita on tuomittu kiihottamisesta kansanryhmää vastaan, kunnianloukkauksista ja vainoamisesta.\nEräs esimerkki lehden käyttämistä epäilyttävistä “journalistisista” metodeista on sen julkaisema harhaanjohtava valokuva väärässä asiayhteydessä. Kuvan maahanmuuttajataustaisen henkilön vihjattiin olleen osallisena sairaalan laboratoriossa tapahtuneessa neulojen sekaannuksessa, vaikka näin ei ollut. Käyttämällä kyseistä kuvaa tarinan yhteydessä verkkolehdessä yritettiin luoda tietynlaista mielikuvaa rasistisin motiivein. Kuvan henkilö oli lisäksi tunnistettavissa kuvan yhteydessä olleen linkin kautta. Kuvan todellinen omistaja, HUS, ryhtyi kuitenkin oikeustoimiin poistaakseen kuvan julkisesta levityksestä.\nKohujen myötä lehteä on kutsuttu Suomen Breitbartiksi. Breitbart on yhdysvaltalainen vuonna 2005 perustettu äärioikeistolainen verkkomedia. Breitbart tunnetaan osana alt-right (alternative right; vaihtoehtoinen oikeisto) liikehdintää sekä uuspopulismia, ja sen aatteellinen pohja on valkoisen ylivallan ideologiassa.\nAlt-right viittaa yhdysvaltalaiseen laajan aatepohjan omaavaan ja löyhästi kytköksissä olevaan äärioikeistoon, joka toimii suurimmaksi osaksi verkossa. Donald Trumpin neuvonantajana toiminut Steve Bannon luotsasi Breitbartia ennen virkaansa Trumpin valtakoneistossa.\nVerkkolehden diskurssien ja niiden luoman todellisuuden kautta julkaisun kuluttajista ja tuottajista muodostuu niin sanottu kuviteltu yhteisö. Politiikan tutkijan Benedict Andersonin sanoin yhteisön kuvittelu ei kuitenkaan tarkoita, että kyseinen yhteisö olisi jotenkin epätodellinen.\nKuvitellun yhteisön jäsenet eivät välttämättä koskaan kohtaa kasvokkain, vaan yhteisöllisyys perustuu median kautta luotuun yhtenäisyyden tunteeseen ja jaettuun identiteettiin.\nMedian tutkija Johanna Sumiala on puhunut Andersonia ja filosofi Charles Tayloria mukaillen mediavälitteisistä kuvitelluista yhteisöistä, jotka toimivat median julkisissa tiloissa. Tällaiset yhteisöt ovat osa sosiaalista todellisuutta, mutta median välittäminä. Ne muodostuvat ja elävät ihmisten mielikuvissa sekä kollektiivisesti kuvitellussa maailmassa.\nLehden lukijat ja tuottajat jakavat verkkojulkaisun kautta yhteisen toimintakentän, aatteellisen pohjan ja kuvitellun sosiaalisen todellisuuden, joiden myötä heistä muodostuu yhdysvaltalaisen alt-rightin tapainen löyhästi kytköksissä oleva yhteisö.\nLehden kautta luodun yhteisön jäsenet kokevat puolustavansa suomalaista yhteiskuntaa ulkopuoliselta uhalta. He eivät koe käyttävänsä vihapuhetta oman ryhmäidentiteettinsä vahvistamiseen, vaan sananvapauttaan taistelussa asioiden, kuten isänmaan, puolesta. Näkemyksensä mukaan he edustavat Suomen kansan “todellisia” mielipiteitä, jotka valtamedia ja poliittinen eliitti heidän näkemyksensä mukaan yrittää vaientaa.\nLehden ”kansa”, jonka asioita he kokevat ajavansa, on kuitenkin vain fiktiivinen kuvitelma homogeenisestä yhteisöstä, jonka he ajattelevat jakavan tietyt poliittiset näkemykset ja saman “kulttuurin”.\nVerkkolehti kokee puolustavansa myyttistä “perinteistä suomalaista” elämäntapaa. Lehdessä esiintyvä näkemys Suomen kansasta ja sen “kulttuurista” on hyvin stereotyyppinen, konservatiivinen ja kansallisromantiikan kyllästämä. Suomalaisia kuvaillaan eräässä verkkolehden julkaisussa esimerkiksi pohjalaisiksi puukkojunkkareiksi ja metsäläisiksi, joille viina maistuu. Toisaalta samanaikaisesti suomalaisten ajatellaan olevan osa “modernin Euroopan sivistyneistöä”.\nLehti on osaltaan mukana luomassa mielikuvaa yhteisestä kulttuurisesta alueesta nimeltään Eurooppa. Tämän ajattelutavan mukaan Euroopan sisällä nähdään sen heterogeenisyydestä huolimatta vallitsevan tietyt “länsimaalaiset arvot”, joita muslimiväestön ja “kulttuurimarxilaisten” arvojen nähdään uhkaavan.\nTässä suhteessa yksi lehden keskeisistä kritiikin kohteista on Euroopan monikulttuurisuuspolitiikka, jonka nähdään epäonnistuneen. Siitä huolimatta, että lehdessä Euroopan koetaan muodostavan yhtenäisen kulttuuristen arvojen alueen, on julkaisu siis vahvasti EU-vastainen.\nLehden kuvittelemassa Suomessa poliittisen punavihreän katsotaan edustavan “kulttuurimarxismia” ja haluavan tuhota perinteiset konservatiiviset arvot, kuten ydinperheen, kansallisvaltiot ja kirkon. Edellä mainitut instituutiot koetaan lehdessä osaksi perinteistä suomalaista elämäntapaa, jota he näkevät puolustavansa identiteettipolitiikallaan. Kulttuurimarxismin voidaan katsoa olevan yksi ääri-oikeiston kehittämistä salaliittoteorioista.\nVerkkolehti voidaan nähdä uuspopulistisena verkkomediana, joka ajaa niin kutsuttua valkoisen heteromiehen identiteettipolitiikkaa, jossa kyseisen ihmisryhmän edustajien ajatellaan kokevan nykymaailmassa syrjintää ja menettävän merkitystään. Valkoisen identiteettipolitiikan uusi nousu on ollut nähtävissä viime vuosikymmenten aikana sekä Euroopassa että Yhdysvalloissa.\nLehden yhteisön ajama identiteettipolitiikka pohjaa kulttuurirasismiin ja nationalismiin, jossa viholliseksi luokitellut ihmisryhmät rodullistetaan kulttuuristen ja etnisten piirteiden perusteella. Mediavälitteisenä yhteisönä lehti rakentaa omaa ryhmäidentiteettiään ja todellisuuttaan julkaisussa esiintyvien diskurssien kautta. Näiden diskurssien voidaan usein katsoa edustavan rasistista vihapuhetta.\nJulkaisun ajamaan identiteettipolitiikkaan liittyy siis aimo annos “kulttuurista rasismia”, josta yksi variaatio on islamofobia. Vaikka islam on kulttuurin sijaan uskonto, jota harjoitetaan eri puolilla maailmaa, se esitetään näissä diskursseissa sisäisesti yhtenäisenä, väkivaltaisena, naisia alistavana ja pelottavana “kulttuurina”.\nLehdessä ihannoidaan “länsimaista kulttuuria” itsevarmuuteen ja onnellisuuteen kannustavana. Islamilaista “kulttuuria” puolestaan kuvaillaan negatiivisesti: alempiarvoisena, aggressioon ja väkivaltaan kannustavana. Niin kutsutun länsimaisen “kulttuurin” yhtenäisyyden ja avoimuuden katsotaan olevan tiukasti kiinni “länsimaisissa arvoissa”, joita ovat muun muassa demokratiaan kuuluvat arvot, kuten vapaus, tasa-arvo ja yksilöllisyys.\nLänsimaisen demokratian koetaan kuitenkin olevan suuressa vaarassa, huijaus tai jo tuhoutuneen. Näkemyksen mukaan kontrolloitu valtavirtamedia vie demokratialta perustukset eikä politiikassa koeta olevan todellisia vaihtoehtoja.\nTutkimani verkkolehti on nähtävä osana Euroopan yli viime vuosikymmeninä pyyhkäissyttä populismin aaltoa. Populismin tutkijan Emilia Palosen mukaan vuoden 2015 “pakolaiskriisi” oli niin sanotusti kuin lahja oikeistopopulisteille, sillä se tarjosi heille uusia ammuksia. Monimuotoinen populismi kulkee usein radikaalimpaa tietä kuin muut poliittiset suuntaukset ja sekoittuu nationalistisiin tai separistisiin liikkeisiin. Populistiset liikkeet ovat usein epädemokraattisia, valtavirtapolitiikan vastaisia ja ksenofobisia.\nKeski-Euroopan populistiset miesjohtajat ovat saaneet lehdessä palstatilaa esimerkiksi läpipuskemiensa demokratiaa ja EU:ta uhkaavien lakiuudistusten myötä. Lehdessä on lisäksi nostettu esille, kuinka Unkarin pääministeri Viktor Orbán olisi jo pitkään varoittanut muslimien maahanmuutosta, ja kuinka koko Euroopan tulevaisuus riippuisi näistä Keski-Euroopan viimeisistä rajavartijoista.\nVerkkolehdessä on tähän liittyen tuotu esille myös pelkoja niin kutsutun “Eurabian” toteutumisesta. Eurabia on yksi äärioikeiston tuottamista salaliittoteorioista, jolla viitataan eurooppalaisten valtioiden kuviteltuun ja pelättyyn islamisaatioon, eli niiden muuttumiseen islamilaisiksi yhteiskunniksi.\nJulisteessa kuvattu Viktor Órban. Kuva: Tibor Janosi Mozes/Pixabay\nAntropologi Anna Rastas on määritellyt rasismin osuvasti valta- ja alistussuhteita tuottaviksi ajattelu‑, puhe- ja toimintatavoiksi, joissa jonkun yksilön tai ryhmän (oletettu tai väitetty) ominaisuus esitetään olemukselliseksi ja muuttumattomaksi.\nSyrjintä voidaan nähdä yläkategoriana, jonka alle rasismi sijoittuu. Rasismia ilmenee yksilötasolla ja yhteiskunnallisissa rakenteissa. Sitä on monenlaista ja se myös muuttaa muotoaan.\nEsimerkiksi tiettyjen “rotujen” esittäminen älykkyysosamäärältään alhaisempina on tyypillinen argumentti rotujen eriarvoisuuteen pohjautuvassa rasistisessa perinteessä, joka on toisinaan vilahtanut myös kyseisen verkkolehden diskursseissa. Traditionaalinen rotuun perustuva rasismi usein rationalisoi eri luokkien valtaoikeudet luonnollistamalla tietyn ryhmän sosioekonomisen alempiarvoisuuden.\nTodellisuudessa “rotu” on keksitty kategoria, sosiaalinen rakennelma, joka on mahdollistanut ihmisten lokeroimisen kolonialismin aikakaudella, eikä sillä ole luonnontieteellistä pohjaa.\nKulttuurifundamentalismin erottaa traditionaalisesta rasismista se, millä tavoin yhteisön ulkopuoliset — eli useimmiten maahanmuuttajat — siinä havainnollistetaan. Toisin sanoen ero on siinä katsotaanko muiden ihmisryhmien olevan luonnostaan alempiarvoisia vai muukalaisia ja vieraita, joiden poissulkeminen legitimoidaan kulttuurifundamentalismilla.\nMaahanmuuttajia kohtaan osoitetun vihamielisyyden luonteen muutoksen huomasi ensimmäisten joukossa filosofi Etienne Balibar 1980 ja ‑90-luvuilla. Hän kiinnitti Ranskassa huomiota siihen, kuinka rotuajatteluun perustuvan rasismin menettäessä suosiotaan ranskalainen äärioikeisto oli ottanut käyttöönsä kulttuurirasistisen retoriikan. Muutos retoriikassa on ollut havaittavissa Euroopassa jo 1970-luvulta lähtien.\nKulttuurirasismin voidaan nykypäivänä katsoa olevan jo niin yleistä, että se on valtavirtaa. Suomessa termin maahanmuuttokriittinen esiinmarssi 2000-luvulla on myötävaikuttanut siihen, että tiettyjen verkkosivustojen ja keskustelupalstojen avoin rasismi on siirtynyt “hieman siistiytyneemmässä” muodossa osaksi julkista keskustelua. Tutkimaani verkkolehteä edelsivät muut samanhenkiset julkaisut kuten Verkkomedia sekä esimerkiksi nykyisin perussuomalaisissa vaikuttavan Jussi Halla-ahon Scripta, tarinoita uppoavasta lännestä- blogi.\nSiitä huolimatta, että ksenofobia, eli muukalaispelko, ei perustu rotuluokitteluun kirjaimellisesti, vaatii se maahanmuuttajien sulkemista niin kutsutun kantaväestön ulkopuolelle. Ero on siinä, että ulossulkemista perustellaan kulttuurisella erilaisuudella, jonka ajatellaan olevan osa ihmisluontoa. Näin ollen ksenofobia voidaan nähdä pseudobiologisena rasistisena teoriana, ja vaikka kyseisessä teoriassa ei käytetäkään sanaa “rotu”, on se silti rasismia.\nKuva: Jon Tyson /Unsplash\nKulttuuriset ja etniset piirteet rodullistettuina\nKulttuurirasismissa eri sosiaalisten ryhmien erot oletetaan siis pysyviksi ja luonnollisiksi. Näin rodun merkitykset tuotetaan uudestaan perinteisestä kategorisoinnista poikkeavin puhetavoin, mutta ne synnyttävät yhtä lailla pinnan alle kätketyn rasistisen kertomuksen. Kyseisessä prosessissa sosiaaliset ryhmät esitetään luonnollisina oletettujen rodullisten tai kulttuuristen kriteerien perusteella.\nVerkkolehdessä kulttuuriset erityispiirteet katsotaan etnisten ryhmien erityispiirteiksi, näin korostetaan oman etnisen ryhmänsä erilaisuutta. Etnisiä piirteitä käytetään ihmisten luokitteluun samaan tapaan kuin ihonväriä, eli ihmisryhmiä rodullistaen. Maahanmuuttajaryhmien kulttuurisiin ja etnisiin piirteisiin katsotaan verkkolehdessä kuuluvan myös “länsimaalaisille” käsittämättömiä konventioita sekä huonoja tapoja, kuten rikollisuutta.\nRodullistetuille maahanmuuttajille on keksitty julkaisussa halventavia nimityksiä, kuten “partalapsi”, jolla viitattiin Suomeen 2015 turvapaikanhakijoina saapuneisiin nuoriin miehiin. Nimitys viittaa tiettyyn ulkonäölliseen piirteeseen, joka on Lähi-idän alueella miehillä yleinen. Kyseessä on kulttuuris-vakaumuksellisen piirteen nostamisesta esille, sillä parran on tarkoitus osoittaa uskonnollista vakaumusta islaminuskossa. Halventavia uudissanoja, kuten “suvakki”, eli “suvaitsevaistoon kuuluva”, käytetään puolestaan niin kutsutun monikulttuurisuuspolitiikan puolestapuhujista. Nimitykset heijastavat vieraan, eli ulkopuolisen, pelkoa verkkolehden keskeisenä maailmankuvana.\nTaustalla vieraan pelko\nVerkkolehdessä lietsotaan muukalaispelkoa ja vastenmielisyyttä “heitä” ja heidän “kulttuuriaan” kohtaan. Tätä kutsutaan ksenofobiaksi. Ksenofobia tuli ihmisten tietoisuuteen 1980- luvulla, kun sitä alettiin käyttää rasismin yhteydessä kuvaamaan pelkoa ja vihamielisyyttä maahanmuuttajia kohtaan.\nKsenofobia toimii kulttuurifundamentalismin ideologisena pohjana, ja sen ajatellaan tutkimani verkkolehden kontekstissa olevan ihmisillä sisäsyntyistä. Ihmisillä siis oletetaan olevan taipumus suosia omaa “kulttuuriaan” siinä määrin, että muut “kulttuurit” suljetaan ulkopuolelle.\nKulttuurifundamentalismi pohjautuu kahteen toisiinsa yhdistettyyn oletukseen, eli eri kulttuurien yhteensovittamattomuuteen ja ihmisluonnon sisäsyntyiseen etnosentrismiin. Etnosentrismillä tarkoitetaan muiden kulttuuristen yhteisöjen arvioimista ainoastaan omasta näkökulmasta, ja niiden kuvaamista vain tarkastelijan omilla käsitteillä. Etnosentristisessä ajattelussa muut kulttuurit vaikuttavat väistämättä alempiarvoisilta, kun omat kulttuuriset arvot ja oma yhteisö laitetaan keskiöön.\nTutkimani verkkolehden artikkeleissa muslimit nähdään usein länsimaalaisen “kulttuurin” tuhoa janoavina vastustajina. Lisäksi vihollisiksi nostetaan liberaalin demokratian ja monikulttuurisen maailman puolesta puhuva poliittinen eliitti. Lehden itselleen määrittelemät viholliset, ja sen tapa tuoda ne esiin, tuovat näin mieleen salaliittoteoriat, vaikka niistä ei aina varsinaisesti olisikaan kyse.\nAntropologi Verena Stolcken mukaan ksenofobia on kulttuurifundamentalismille sama kuin “rotu” rasismille. Tällä hän tarkoittaa sitä, että kyseessä on oletettu luonnollinen vakio, joka tarjoaa totuusarvon ja legitimoi kulloisenkin ideologian. Rasismin ja kulttuurifundamentalismin voi siis ajatella olevan vain vaihtoehtoisia poissulkemisen oppeja, joiden yhteiskunnalliset seuraukset ja vaikutukset kohteena oleviin ihmisiin ovat keskenään hyvin samankaltaiset.\nArtikkelikuva: © Ina Rantanen\nLukemista ja lähteitä:\nAnderson, Benedict 1983: Imagined Communities. Reflectiond on the Origin and Spread of Nationalism. Verso, London.\nBalibar, Etienne & Wallerstein, Immanuel 1991: Race, Nation, Class Ambiguous Identities. Verso. London.\nFoucault, Michelle 1972: The Archaeology of Knowledge. London: Tavistock Publications.\nNagata, Judith, 2001: Beyond Theology Toward and Anthropology of Fundamentalism. American Anthropologist.Vol. 103, No. 2 (06÷2001), pp. 481 – 498 (18 pages).Wiley.\nPalonen, Emilia: Nyt kansalaiset luottavat johtajiinsa, mutta pian populismi nousee kaikkialla. HS. 12/04/2020.\nRastas, Anna. 2009: Rasismin kiistäminen suomalaisessa maahanmuuttokeskustelussa. Teoksessa En ole rasisti, mutta… ‑maahanmuutosta, monikulttuurisuudesta ja kritiikistä. Toim. Suvi Keskinen, Anna Rastas & Salla Tuori. Vastapaino: Tampere.\nStolcke, Verena 1995: ”Europe: New Boundaries, New Rhetorics of Exclusion.” Current Anthropology 36(1).\nSumiala, Johanna 2010: Median rituaalit. Johdatus media-antropologiaan. Osuuskunta vastapaino. Tampere.\nTaylor, Charles 2003: Modern Social Imaginaries. Duke University Press. Durham, United States.\nKopyciok, Svenja & Silver, Hilary 2021: Left-Wing Xenophobia in Europe. Frontiers in Sociology 10/06/2021.\nKende, Anna & Kreko, Péter 2020: Xenophobia, prejudice, and right-wing populism in East-Central Europe. Current Opinion in Behavioral Sciences. Vol. 34. 08/2020, 29 – 33.\nVuorelma, Johanna & Tilli, Jouni: ELINTASOSURFFARIT, ”OIKEILLA NIMILLÄ” PUHUMINEN JA RASISMI. Politiikasta 1/9/2021.\nPyrhönen, Niko: RADIKAALIOIKEISTO KÄYTTÄÄ HYVÄKSEEN HYBRIDIÄ MEDIATILAA SALALIITTOTEOREETTISEN AJATTELUN LEVITTÄMISESSÄ. Politiikasta lehti 12/8/2020.\nmaahanmuutto media politiikka rasismi\nHenna Helminen on valtiotieteiden maisteri sosiaali- ja kulttuuriantropologian oppiaineesta. Hänen antropologisia kiinnostuksen kohteitaan ovat sosiaalisen maailman kompleksisuuden, kulttuurin, median ja rasismin eri muodot sekä sosiaaliset prosessit. Nykysenä palvelumuotoilun MBA-opiskelijana Hennaa kiinnostaa myös antropologian soveltaminen esimerkiksi asiakastutkimuksessa, markkinoinnissa ja designissa.


Nestemäisten polttoaineiden tuotanto hiilidioksidista, Top Dead Center | Blogit 2020\nNestemäisten polttoaineiden tuotanto hiilidioksidista\nVideo: PÄÄSTÖVIEROITUS ⁰¹⁸ (Joulukuu 2020).\nTässä ja muissa samankaltaisissa ilmoituksissa ( reaktorista, joka tuottaa nestemäistä polttoainetta ilmassa olevasta hiilidioksidista testattavaksi kannettavassa pilottitehtaassa ) opimme, että eri toimistot suunnittelevat tuottaa nestemäisiä polttoaineita tavallisista palamistuotteista - hiilidioksidista ja vedestä.\nTämä on samansuuntaista fotosynteesin kanssa. Kasvit käyttävät aurinkoenergiaa hiilidioksidin ja veden muuntamiseksi hiilihydraateiksi. Kaikki fossiilisten polttoaineiden energia, joka meille tulee, tulee tästä prosessista, samoin kuin muutokset, jotka ovat tapahtuneet fotosynteettisten tuotteiden pitkähautaamisen aikana maakerroksissa.\nSaadaksesi energiaa fossiilisista polttoaineista, kuten hiilivedyistä (bensiini, dieselpolttoaine, hiili, maakaasu jne.), Polttamme niitä yhdessä ilmakehän hapen kanssa. Heidän kemiallinen energia vapautuu tyypillisesti lämmön muodossa, joka sitten muunnetaan eri tehokkuustasoilla mekaaniseksi ja prosessitehoksi, joka tällä hetkellä ylläpitää yhteiskuntamme. Palamisen kemialliset tuotteet ovat hiilidioksidi ja vesi.\nKuinka tehokkaita prosessimme ovat palamislämmön muuntamiseksi mekaaniseksi voimaksi? Tavalliset luvut ovat korkeintaan 25% bensiinimoottoreissa, 35-50% dieselmoottoreissa, 30 parittomia% yksisyklisissä kaasuturbiineissa ja tällä hetkellä jopa 60% maakaasua polttavassa yhdistetyn syklin kaasuturbiinissa plus höyryturbiini voimalaitokset.\nEdellyttäen, että lisäämme tarpeeksi energiaa, palaminen on ”palautuvaa”. Ainoa mitä tarvitsemme, on toimittaa tarpeeksi energiaa muuntaakseen pienemmän energian tuotteita hiilidioksidi ja vesi takaisin korkeamman energian muodoiksi, kuten hiilivetynesteiksi. Jos energian tuottaminen ja käyttö tähän prosessiin olisi 100% tehokasta, niin syntyvä polttoaine polttamalla mahdollisesti saatava kemiallinen energia olisi yhtä suuri kuin syötetty energia. Siksi tämä prosessi ei luo energiaa - se yksinkertaisesti muuntaa yhden energian muodon toinen.\nKaikki fossiiliset polttoaineet syntyvät viime kädessä edellä kuvatun kaltaisesta prosessista, mutta tapahtuvat viherkasveissa, kuten puissa tai merilevässä. Kasvien fotosynteesi on melko tehotonta - yksi tai kaksi prosenttia useimmille kasveille -, mutta maapallomme kokonaispinta-ala tällaisilla ”aurinkokeräimillä” on erittäin suuri ja se on toiminut suurimman osan miljardista vuodesta.\nVoimmeko ihmiset, ihmiset paremmin kuin tämä? Mieti esimerkkiä. Yllä olevan esimerkin suomalaiset asentavat aurinkopaneelin, jonka teho on 1000 wattia, suorassa auringonvalossa. Sen muuntohyötysuhde on 8-20% riippuen siitä, kuinka paljon heillä on varaa viettää. Pohjois-Euroopassa säästä ja tulevan aurinkosäteilyn alhaisemmista kulmista johtuen 1000-wattisesta luokasta tulee vuosittain päivänvalon keskiarvo, joka on ehkä 180-wattia. Tämän voiman muuttamiseksi synteettisiksi hiilivedyiksi niiden on sitten sovellettava tätä vaatimattomia lähtöjä prosessiketjuun, jolla jokaisella on oma muuntotehokkuus. Verrattuna saapuvaan aurinkoenergiaan loppumuunnoksen hyötysuhde ei ole parempi kuin vihreiden kasvien. Auringon saapuva voima on ilmaista, mutta sen muuttaminen muiksi sopivammiksi energialähteiksi ei ole.\nAurinkoenergian lupaus on valtava, sillä siellä se on joka hieno päivä, joka virtaa meihin. Vaikeuksemme ymmärtää, että lupaus on kaksinkertainen;\nVaadittava keräilypinta-ala on suuri (samoin kuin metsät ja ruohoiset tasangot ovat suuria).\nJokaisella energian muuntamisen vaiheella on jonkin verran tehottomuutta, joten mitä enemmän askelia on, sitä alhaisempi on yleinen hyötysuhde.


Ihan pihalla | Dioriina\nMaaliskuun ensimmäinen Makro Tex- haasteen aihe on ulkona. Olin suunnitellut lähtevänä sunnuntaina kuvausmatkalle kuvaamaan ihania talvimaisemia ja samalla Milo saisi nauttia vapaana juoksemisesta mutta toisin kävi. Heräsin sunnuntaiaamuna ihan jäätävään päänsärkyyn joka jatkui maanantainakin. Voin sitten sanoa, että pikkasen nyppi katsella ikkunasta pihalle ja kuunnella lintujen lauluja sohvan syövereistä.\nTajusin kuvia läpi käydessäni, etten ole kuvannut ulkona oikeastaan kuin ihan muutamia kuvia. Niin vähän, että oikein hävettää.\nTästä pääset katsomaan muiden haasteeseen osallistuneiden kuvia.\nLähettänyt Marina / Dioriina klo 9.19\nTunnisteet: harrastus , Makro Tex haaste , valokuvat , valokuvaus\nSara - Villa Emilia (My Woodland Garden) 1. maaliskuuta 2016 klo 9.27\nUpeita kuvia olet ottanut!\nKyllä on koirulilla ihana ilme alimmassa kuvassa. :)\nTuija 1. maaliskuuta 2016 klo 9.36\nHauska tuo alimmainen kuva :)\nTäällä meni mökkiloma vähän pieleen, kun noidannuol vaivaa eikä täällä sitten oiken tuo aurinkokaan paistanut. Mutta ulkoilla pystyi onneksi.\nIhanaa maaliskuuta <3\nJonnaH. 1. maaliskuuta 2016 klo 10.02\nKauniita kuvia. Milo. <3\nKristiina 1. maaliskuuta 2016 klo 10.13\nIhania ulkokuvia, tuo viimeinen lyö kyllä laudalta kaikki.\nJenni 1. maaliskuuta 2016 klo 10.30\nSuloinen koira ja miten ihana väritys hänellä ^__^\nUnknown 1. maaliskuuta 2016 klo 10.55\nIhanat kuvat! :)\nOuti Krimou/Outi's life 1. maaliskuuta 2016 klo 11.49\nPieni Lintu 1. maaliskuuta 2016 klo 11.51\nVekkulit koirakuvat :)\nInspiration, Viltsumari 1. maaliskuuta 2016 klo 14.57\nJa luntahan on pakko maistaa. :D voi noita parhaita ystäviämme. :D\nSusuPetal 1. maaliskuuta 2016 klo 16.36\nHän näyttää siltä, että lumi on hyvä nmakuista!\nTeresa S 1. maaliskuuta 2016 klo 16.43\nKauniita ja raikkaita kuvia! Ihana tuo sinun luminenäsi! Toivottavasti ei mikään pöpö iskenyt pahemmin.\nLumikallion Outi 1. maaliskuuta 2016 klo 17.02\nIhania kuvia. <3 Alimmainen on mun suosikki, tuo katse. :D\nTiia Koivusalo 1. maaliskuuta 2016 klo 19.07\nOn niin komea kohde, että kyllä toista kelpaa kuvailla! <3\npappilanmummo 1. maaliskuuta 2016 klo 19.15\narleena 1. maaliskuuta 2016 klo 20.00\nMarjo 1. maaliskuuta 2016 klo 20.11\nIhana Milo! Kauniit silmät <3 Komeakin vielä!\nPia / paiqo 1. maaliskuuta 2016 klo 21.23\nMatkatar 2. maaliskuuta 2016 klo 11.32\nKomea koira, taitaa pitää lumesta!\nTaina K 2. maaliskuuta 2016 klo 20.36\nHelmikuu oli suurelta osin vähemmän mukava ulkoilujen suhteen, märkää ja liukasta. Onneksi nyt on olleet kelit kohdillaan ja olet päässyt nauttimaan tuosta auringostakin!<3 Hienot kuvat kuitenkin, koiria ei oikeasti ole helppo kuvata!\nRouva Sana 3. maaliskuuta 2016 klo 8.52\nPäänsärky on viheliäinen seuralainen. Tiedän niin tarkkaan, mistä puhut. Moni kaunis ulkoilusää on mennyt nyt sivu suun myös flunssan vuoksi. Kuvaamiset ovat tooodella vähissä täälläkin. Terkkuja!!\nLeila 4. maaliskuuta 2016 klo 9.07\nNiin ihana koirasi katse!\nSuvituulian käsityöpaja 5. maaliskuuta 2016 klo 9.01\nEnail 5. maaliskuuta 2016 klo 14.00\nKaisuli 6. maaliskuuta 2016 klo 23.35\nKivat talviset kuvat :)


Kehruuttaa: Tennarisukat, välineurheilua ja shettis/silkki-kehräystä\nTennarisukat, välineurheilua ja shettis/silkki-kehräystä\nPitkät tennarit hyökkäysasennnossa!\nHyppää kynnelle, mutta älä liukastu\nTennarit neiteilee. Totta kai ne neiteilee.\nHui! Nyt meinas tulla ähky tässä blogissa kerrottavan asian kanssa, tämäpä vallan harvinainen tilanne. Mutta joo, aloitetaas parhaista. Eli Miss Marbli, sukkien suurruhtinatar, värkkäsi taas pariin iltaan uudet sukkalit. Tällä kertaa kyseessä äärettömän hienot pitkävartiset tennarisukat, joiden mallia katseltiin Lankahelvetti-blogista. Ohjetta hieman muunneltiin taas kerran (mm. vahvennettu kantapää), mutta muuten kyllä tuolla pääsee jo pitkälle. Nauhoina toimii 10mm satiininauha, jota sai metsästää - mutta ISO KIITOS paikalliselle parhaudelle - Käsityövakalle! Tottakai se sieltä löytyi! Lankana oli Novitan 7-veljestä väreissä fuksia ja valkoinen.\nKnit Pro settiä pukkasi...\nLisäksi viime viikolla käytiin käsityövakasta (eri reissu) noutamassa Knit Pron pyöröt ja niihin ihastuneena sitten piti verkkoshoppailla sunnuntaina Lankamaailmasta Knittarin Dreamz Deluxe pyörösetti ja Waves-virkkuukoukkusetti (ne kun on aina jossain hukassa/sopivaa kokoa ei vaan ole..). Välineet on nyt ainakin kunnossa jos ei muuta. Sitäpaitsi - Lankamaailman toimitus on jotain aivan uskomattoman nopeaa! Tiistaina saatiin tehdä nouto postista joskus kolmen jälkeen, äärettömän nopsaa, oli kiva asioida!\nKnittareilla Jawoll Magic Dégradé ja Sagittaria-huivi.\nEttei tässä kaikki niin lisäksi itselle otin työn alle Jawoll Magic Dégradé-langasta Vilma Vuoren suunnitteleman Sagittaria huivin. On nimittäin lanka niin mahtavaa että oksat pois, tällaista pitää alkaa itsekin kehräämään. Urrrrh.\nKehräystä odottava tomte jaettuna neljään osaan!\nJa kehräämisestä puheen ollen, tein langankin KVGWoolworksin Tomte-topsista. Jotenkin vastenmieliseltä tuntui tuo topsin värimaailma kun pähkäilin että mitä siitä teen ja lopulta päädyin fraktaalikehräämään se. jaoin ensin topsin pituussuuntaan puoliksi ja toisen puolikkaan vielä kolmeen osaan. Ensimmäistä kertaa tuli tehtyä oikeasti paksua säiettä, että pysyisin kaksisäikeisenä jossain vähän nallee paksummassa. Sinänsä taisin onnistuakin, mutta kehruujälki ei kyllä ole mitään kaksista (välillä jäi harmaissa kohdissa lähes kierteetöntä pätkää, hyi minua). Mut ihan siedettävähän siitä lopulta tuli.\nTällainen siitä sitten tuli, epätasainen kun mikä, mutta kyllä siitä jotain neuloo :)\nNiin, että siinäpä sitä oli linkkejä ihan kunnolla joka paikkaan (propsit noille kaikille linkatuille tasapuolisesti, ovat ansainneet linkkauksensa tekemällään työllä! kiitos!). Ja sit vielä perustin Instagram-tilinkin blogitauhkalle, jota voi sitten päivitellä vähän tiheämmin. Linkki löytyy jostain oikeasta sivupalkista.\nOlipas nopsa teksti, olis syntyny miljoona sivua, joten toivottavasti tästä sai jotain irti!\nLähettänyt Tuxu klo 17.35\nTunnisteet: Kehräys, neulominen, välineurheilu\nLankakori Sekaisin 3. heinäkuuta 2014 klo 17.43\nOih, tuosta huivista tulee mielettömän herkullisen värinen! Loppu tulosta ootellessa..\nTuxu 3. heinäkuuta 2014 klo 20.12\nToivottavasti tulee herkullisen värinen ja muutenkin näköinen, hermoja se on ainakin syönyt. Muuten mahtava lanka, mutta ei kestä purkamista kovinkaan kaksisesti noin yksisäikeisenä.\nKaSu 3. heinäkuuta 2014 klo 18.06\nHuivi näyttää upealta ja tuo kehrätty lanka kelpaisi mullekin, on niin ihanan värinen :)\nTuxu 3. heinäkuuta 2014 klo 20.13\nKiitsa! En mie raaskis sitä kenellekään edes luovuttaa kun on kehruujälki sen näköistä, itse pitää puikoille tarjota :D Mut muuten kyllä on ihan jees, yllätti itsenikin että miten noin omituisesta topsista sai noin näpäkkää lankaa kuitenkin aikaiseksi.\nHanna 3. heinäkuuta 2014 klo 18.10\nNy on niin komeeta meininkiä kaikinpuolin, ai että! Ja noin hianot sukat äkkiä pois nurmikolta! :)\nTuxu 3. heinäkuuta 2014 klo 20.14\nHeh, kiitsa! Ja sukkien nurmikolla vierailu on kuvaajan syy (allekirjoittanut), lupaan ettei niitä vahingoitettu kuvausten aikana!\nsan 3. heinäkuuta 2014 klo 18.27\nJee, löysin blogisi Facebookin blogiryhmän kautta. Mielenkiintoinen, lisäsin heti lukijaan. Kiva että miehetkin kehrää.\nTuxu 3. heinäkuuta 2014 klo 20.16\nTervetuloa sitten vaan! Mielenkiintoista saa toivoa, mutta kyllä täällä nyt aina jotain yritän näistä viritelmistä kirjoitella. Ja kyllä myö miehetkin osataan (tai ainakin yritetään...), mie luulin että kehrääminen kuuluu jokaisen miehen perustaitoihin :)\nHenna Lankahelvetissä 3. heinäkuuta 2014 klo 22.41\nJee, hienot tennarit on :) Lankaki näyttää lupaavalta :)\nTuxu 4. heinäkuuta 2014 klo 5.53\nTennarit roks :) Kiitos vaan vielä kerran siitä ohjeen julkaisusta, oli sen verran säpäkät että innostutti neulomaan. Langastakin jotain syntyy, en vielä tiedä että mitä :D\nPyllerö 4. heinäkuuta 2014 klo 14.11\nWau, kyllä ne vaan on hienot sukat! Ja kaunista on myös tuo keräämäsi lanka. Pitäneekö minunkin aloittaa tuo Sagittaria kun helpommat työt eivät ota onnistuakseen. Taitaa sukkaneuleessa jäädä vaikeusaste alle stressitason niin ei lähde oikein kulkemaan....\nTuxu 4. heinäkuuta 2014 klo 19.03\nOon niin ylpee Miss Sukkamarblista :) Sagittaria kannattaa kyllä kokeilla, ei oo hankala paitsi sitten kun tekee jonkun mokan niin tympeää on purkaa... Nimimerkillä: eilen neuloin viisi ja purin seitsemän kerrosta, tympi.\nPyllerö 4. heinäkuuta 2014 klo 14.13\n...siis tietysti kehräämäsi.. joku on ostanu jo konsonantinkin ......\nTuxu 4. heinäkuuta 2014 klo 19.04\nSe on se Porkan Janne mikä on alkanut myymään konsonantteja kun vokaalit loppu hyllystä :)