Marjatan kirjat ja mietteet: 2019\nKangaskassiin painettu teksti\nKohta pyöräytämme kauniin symmetrisen luvun 2020. Minulla on kalenteri valmiina ja johan siellä on merkintöjäkin, merkkipäiviä ja tulevia tapahtumia.\nAiemmin jo vähän uumoilin, että vähennän vuoden vaihteen jälkeen bloggailua ja keskityn enemmän muuhun kirjoittamiseen. Näin tapahtuu.\nOlen "tuottanut sisältöä" jo kohta seitsemän vuotta, antoisia vuosia. Blogin pito vie paljon aikaa (minulla, ei varmaan kaikilla), on addiktoivaa ja välitöntä mielihyvää tuottavaa enemmän kuin olisin arvannutkaan. Osaanko muutoin enää kirjoittaakaan! Saa nähdä.\nKommentteja jään kaipaamaan eniten, ja pelkään sitä, että putoan kärryiltä, jos käyn blogeissa, tässä omassani ja toisten, vain silloin tällöin. Nämä seikat saavat minut empimään päätöstäni bloggaamisen vähentämisestä.\nMuistelmien kirjoittamisessa pelottaa kaksi asiaa.\n1. Se että en muista mitään tai en uskalla muistaa.\n2. Se että muistaminen tekee kipeää.\nViimeksi sain hyviä neuvoja elämäkertakirjoittamiseen Taija Tuomiselta, kun luin hänen kirjansa Kuningaskobra.\nElämäkerrat ovat illuusioita todellisuudesta, joissa menneisyys luodaan uudelleen.\nEn voi ikinä muuttaa mennyttä, mutta voin aina päättää, mitä sillä teen.\nSanon opiskelijoilleni, että ei menneisyyttä voi jäljentää, se on luotava uudelleen.\nSanon opiskelilijoilleni, että kirjoittakaa siitä, mitä ette halua muistaa.\nSanon opiskelijoilleni, että mitä lähemmäksi henkilökohtaiseen te uskallatte mennä ja mitä rehellisempiä te olette, siellä te kohtaatte itsenne ja lukijan.\nSamalla muistan, mitä Claes Andersson sanoi kaupunginkirjaston kaksikymmenvuotisjuhlassa, että kaikista suurin paljastaja onkin lopulta se suurin piiloutuja.\nKirjoita salaisuutesi, sanon usein luokkahuoneissa, kirjoita siitä, mitä kannat mukanasi.\nKirjoita siitä, mitä kaipaat, sillä me olemme sitä mitä me kaipaamme.\nLähden loppiaisen jälkeen matkalle. En yksin, älkää pelästykö, minähän palasin yhdeltä yksinmatkalta keuhkokuumessa tässä bloggailuaikanani ja parhaillaankin toivun flunssasta. Nyt menen mieheni kanssa. Tarkoitus on patikoida, olla paljon ulkona, katsella ympärilleen ja aloitella sitä omaelämäkerrallista kirjoittamista. Kohde on Teneriffa, ja käymme myös jollain naapurisaarista, ainakin La Gomerassa. Lentomatka on pitkähkö, pitää tuplailla astmalääkitystä ja juoda paljon.\nMatkalla on kyllä tosi hyvä aloittaa elämäkerta, koska matkalla olo on aina myös matkaamista omaan mieleen.\nMatka on myös pyöreiden vuosien kunniaksi. Seitsemänkymmentä, seitsemän kymmenen vuoden jaksoa elettynä! Apua, siirryn kohta kahdeksannelle kymmenelle, se tuntuu kyllä aika vanhalta.\nAion tehdä synttäriaamuna samoin kuin hiljattain saman verran vuosia täyttänyt Juha Mieto. Haastattelijan kysellessä synttärinvietosta, hän kertoi, että menee peilin eteen, pui nyrkkiään ja karjaisee Perrrkele!- paitsi että minulla varmaan voimasana vaimenee muotoon "Voi juku!".\nEn ollut huomannut käyttäväni tällaista sanontaa ennen kuin pieni pojantytär kysyi "Kuka sanoo voi juku?" ja minun yllättyneenä tunnistaessa voimasanan omakseni nauroi silmät viirussa:"Mummiii...".\nNalle-Puh -kirjojen hahmo Aasi Ihaakin on pohtinut syntymäpäiväänsä.\n"Mutta onko nyt oikein totta sinun syntymäpäiväsi?" kysyi Puh.\n"On", vastasi Ihaa.\n"Ai! Paljon onnea sinulle päiväsi johdosta."\n"Ja paljon onnea sinulle."\n"Mutta eihän tänään ole minun syntymäpäiväni."\n"Ei vaan minun."\n"Mutta sinä sanoit: "Paljon onnea?"\n"Miksi ei? Et kai sinä halua olla onneton, kun minulla on syntymäpäivä?"\n"Ai jaa", sanoi Puh.\nPaljon siis onnea teille lukijat minun lähestyvän syntymäpäiväni johdosta!\nOlin jo lopettanut tähän, mutta palaankin vielä edellisen kirjoitukseni (ja monen aiemman) yhteiskunnallisiin mietteisiin.\nSain juuri tietää, että Suomessa on aloitettu jouluaattona Silakat-työnimeä kantava liike, jonka esikuvana on Italian Sardiinit. Molemmat kansanliikkeet ovat reagointia vihapuheeseen ja tekoihin. Suomessa viimeinen yhteiseen mielipiteen ilmaisuun sysäävä pisara on tullut siitä, että joku vihaan itsensä valjastanut oli usuttanut toisia samanmielisiä lentokentälle jahtaamaan kahta al-Holin vankileiriltä pelastettua lasta ja heidät turvaan tuovia virkailijoita. Sen jälkeen näiden henkilöiden sijaintia oli yritetty selvittää joukolla ja jatkettu jahtia autoilla ja jalan joulunpyhien ajan. Helsingin perussuomalaisten piirijärjestö jakoi sivullaan videota, jossa nämä lapset näkyvät. Miksi?\nTunnen suurta voimattomuutta näin pahan vihan edessä. Tulee mieleen kaikenlaisia assosiaatioita joulun lapseen. Metaforaa 'joulun lapsi' olisi varmaan käytetty yleisesti, jos kyseessä olisi joidenkin muiden äitien lapset.\nJoukossa on voimaa, silakkaparvi koostuu monesta yhdessä. Toivon menestystä uudelle liikkeelle ja onnea hyvän levittämiseen pahan peitoksi.\nTämä al-Holilta tuotujen pienokaisten maalittaminen masensi minua kovasti, varsinkin kun olin juuri liikuttunut ihmisten hyvyydestä ja järkyttynyt pahuudesta luettuani teoksen Hukkuneet. Kirjan tekstit ovat tutkija Taina Tervosen ja kuvat valokuvaaja Anna Aution.\nKirjassa kertovat kokemuksistaan useat henkilöt, jotka ovat hoitaneet Välimeren ylityksen yhteydessä kuolleiden asioita. Joukossa on palomiehiä, kalastajia, hautausmaan työntekijöitä, rannikkovartija, oikeuslääkäreitä, pappi, kunnanvaltuutettu, DNA-laboratorion johtaja ja muita. Haastatteluja on tehty Kreikassa, Italiassa, Espanjassa ja Ranskassa. Kaikille haastatelluille yhteinen piirre on ihmisen kunnioitus hänen kuolemansa jälkeen.\nEräskin hautausurakoitsija kertoo, miten hän sen sijaan että olisi antanut haudata viisitoista marokkolaista nimettöminä Tarifaan lähti Marokon puolelle toreille etsimään heidän omaisiaan, jotka kustantaisivat matkan kotiin. Hän löysikin kaikille omaiset, ja kun näillä ei ollut varaa maksaa, niin päätti siitä huolimatta viedä ruumiit kotipaikkakunnille. Hän ja hänen apulaisensa tekivät kahdella autolla useamman edestakaisen matkan.\nSitten aloin lukea noita pikkutekstejä, joita etu-ja takakannen lisäksi on useita sivuja. Siellä on lueteltu tilanteita, joissa henkilö sai surmansa. Niissä oli joitain, jotka kertoivat uskomattomasta pahuudesta. Ihmisiä kuolee partakoneen teriin, joita on upotettu ylitettävään muuriin ja jotkut ovat paleltuneet, kun tulomaan rajavartijat tai muut viranomaiset ovat pakottaneet heidät välittömästi paluumatkalle hyisessä säässä.\nSuurin toivoni vuodelle 2020 on ihmisyyden ja myötätunnon nostaminen kunniaan kaikissa tilanteissa ja varsinkin meillä Suomessa, jossa on niin hyvin asiat eikä yhtään mitään syytä vihaan.\nHyvää uutta vuotta teille lukijat ja älkää nyt ihmetelkö, jos pidän vähän taukoa.\nklo joulukuuta 29, 2019 52 kommenttia:\nTunnisteet: Claes Andersson, kirjoittaminen, omaelämäkerrat, omasta elämästä, pakolaiset, Taija Tuominen, viha, vihapuhe\n2019 - miten se menikään, maailmassa ja omalla kohdalla?\nKirjoitan flunssan väsyttämänä. Ääni on kokonaan poissa ja erinäisiä muita oireita. Meillä piti olla vieraita tässä pyhien välipäivinä, mutta vierailu piti perua.\nKuka keksisi paremman sanan kuin 'vieras'! Vieras? Minä emmin aina tämän sanan kanssa. Kenen kotiin nyt vieraita ihmisiä tulee, kyllä ne on tuttuja, lähimpiä, sukulaisia tai ystäviä.\nKirjoittaminen ja lukeminen onnistuvat puolikuntoisenakin, tosin lukiessa torkahtaa helposti.\nLuin Maija Kauhasen erinomaisen romaanin Eliitti. Se on kirja jaotteluista, jotka luodaan teini-iässä koulupihassa, ystävyydestä ja perheestä.\nAlla pari maistiaista.\nSanotaan, että sukulaisiaan ei voi valita, mutta ystävänsä voi. Pystytkö käsi sydämellä sanomaan, että sinä olet valinnut minut ja Karlan? Me kolme olemme valinneet toisemme siinä mielessä kuin sairas valitsee apteekista lääkkeen. Tarpeeseen.\nSiksi olemme perhe.\nPerhe on joukko ihmisiä, joiden olemassaolo muokkaa omaamme, koska he ovat niin lähellä, että muodostavat kuin kehikon, jonka varaan meidän on kasvettava.\nSiinä perheestä ja ystävistä. Ja sitten peruskoulun arvojärjestyksestä, jonka eräs kirjan kolmesta päähenkilöstä, älykkyytensä vuoksi kiusattu Inkku, herää tajuamaan 11-vuotiaana.\nMiksei opettaja kertonut, ettei sellaista maailmaa ollutkaan, jossa erot eivät tehneet toisista ihmisistä parempia ja toisista huonompia? Millainen opettaja jätti sen kertomatta?\nInkku olisi pitänyt oppitunnin näin: Kaikki erot ihmisten välillä - älykkyys, koko, sukupuoli, ihonväri, uskonto, jalkojen koko, kaulan pituus, tarrakirjan paksuus, verkkareiden sivuraitojen määrä - kaikki erot, mitä ihmisten välille voidaan keksiä, keksitään. Ja sitten, niin totta kuin Maa kiertää Aurinkoa, niin totta kuin korvasientä pitää keittää, niin totta kuin hätänumero oli ennen 000 ja nyt 112, erot pannaan paremmuusjärjestykseen. Ja se paremmuusjärjestys hakataan kiveen ja se kirjoitetaan tähtiin, ja sille, joka ei sen mukaan käyttäydy, käy kalpaten. Sellainen on maailma.\nKukaan ei sanonut. Kukaan ei sanonut?\nViime vuosi oli minulla yksityiselämässä ja bloggailussa antoisa.\nMaapallomme yhteiset ongelmat, ilmaston lämpeneminen ja väestön liikakasvu sen sijaan huolestuttavat. Samoin sodat ja vihat. Ja tyhmyyden korottaminen arvostetuksi piirteeksi, tietenkin.\nOnko ihan pakko valita tärkeän suurvallan päämieheksi henkilö, joka sanoo vaalitilaisuudessa, että voisi milloin tahansa tappaa jonkun yleisellä paikalla menettämättä suosiotaan?\nUSA:n presidentti vaalitilaisuudessa Iowassa vuosi ennen valintaansa: "I could stand in the middle of Fifth Avenue and shoot somebody and I wouldn't lose any voters, Okay, it's like incredible."\nSuomeksi: "Voisin seisoa keskellä Viidettä avenueta ja ampua jonkun enkä silti menettäisi yhtään äänestäjää. Onhan se, niinku, uskomatonta."\nOnhan se, mutta ei kaikkien mielestä. Monen mielestä tällainen puhe on hienoa, salaviisasta retoriikkaa ja sarkasmia ja tällaisia "rohkeita ja vahvoja" ihmisiä kannattaa valita valtioiden johtoon.\nEihän USA ole poikkeus vaan uusi ajattelumalli.\nAaro Hellaakoski on kiteyttänyt pettymyksensä maailman menoon ja sen oletettuun ohjailijaan aika napakasti:\nHerra vaiennut olet jo kaksituhatta\nvuotta. Ymmärsinkö sun oikein?:\nmiksi puhua suotta?\nOlin vuoden alussa hieman kyllästynyt bloggailuun. Kiinnostus alkoi kasvaa, ja olenkin kirjoittanut enemmän kuin kahtena edellisenä vuonna, tämä on 77. pakinointini ja ainakin yksi on vielä tulossa tämän vuoden puolella.\nYksityiselämässä hienointa on ollut viisivuotisen syöpälääkityksen lopettaminen. Nyt tunnen oloni jotenkin kevyemmäksi, saan nukkua taas paksun peiton alla hikoilematta.\nJotkut asiantuntijat ovat sitä mieltä, että rintasyövän estolääkitys pitäisi pidentää viidestä vuodesta kymmeneen, koska niin kauan hormonireseptoripositiivinen rintasyöpä pyrkii uusimaan. Paitsi lääkitys niin myös kontrollit harvenevat viiden vuoden jälkeen. Pitää varmaan käydä välillä yksityisessä mammografiassa.\nKolesteroliarvojen parantaminen on ollut kuuliaisesti menossa ja kohta mitataan. Leivän päälle laitan Keiju Alentajaa (mikä nimi!) ja ennen suosimieni kermajuustojen sijaan 5 - 10 prosenttista Polaria, joka maistuu etäisesti juustolta. Saa nähdä, onko labratulokset parantuneet ruokavalion remontilla.\nTässä iässä on tyytyväinen, kun itse on terve ja läheisillä on asiat hyvin. On hauska seurata eri-ikäisten perheenjäsenten elämää ja kuulla, mitä eri ikäluokat ja persoonallisuudet ajattelevat maailmasta.\nJoulunajan blogikirjoituksista on jäänyt erityisesti mieleeni kaksi lainausta. Toinen oli eräässä blogissa siteerattu psykologi Maaret Kallion kolumnin ajatus siitä, miten joulu toteutuu kulloisenkin elämän kehyksissä senhetkisten voimavarojen ja elämäntilanteen mukaisesti. Minullakin jäi nyt joulu vähän kesken flunssaväsyn vuoksi, mutta jatkuu varmaan vielä, kunhan tokenen. Ja onhan nytkin kiva niistellä kuusen katveessa. Toinen mieleeni jäänyt ajatus on Nalle Puhin pohdinta siitä, miten parasta ei olekaan hunaja vaan hetki ennen hunajaa.\nTässä kuvassa on tilanne päällä aattona. Joulupukki on saanut nallen syliinsä ja kertoo omia kuulumisiaan ja minä tallennan hartaasti sohvalla istuvien ilmeitä.\nP.S. Tässä on kirjan kansi, josta nappasin tälle kirjoitukselleni otsikon.\nklo joulukuuta 27, 2019 11 kommenttia:\nTunnisteet: Aaro Hellaakoski, eriarvoisuus, Maaret Kallio, Maija Kauhanen, Nalle Puh, omasta elämästä, perhe, syöpä, ystävät\nHyvää Joulua & hyviä lukuhetkiä!\nVoin kertoa, että Mårbackassa on voimassa sellainen tapa, että kun jouluiltana menee maate, saa nostaa sängyn viereen pöydän ja asettaa sille kynttilän, ja sitten on lupa lukea sängyssä niin kauan kuin ikinä haluaa. Ja se on kaikista huvituksista paras. Mikään ei ole hauskempaa kuin loikoa sängyssä mukanaan uusi hauska joululahjakirja, kirja jota ei koskaan ennen ole nähnyt ja jota ei kukaan toinenkaan talossa tunne, ja tietää että saa lukea sivun toisensa jälkeen, niin kauan kuin jaksaa pysytellä valveilla. Mutta mihin voi ryhtyä jouluyönä, ellei ole saanut joululahjakirjaa?\nNäin kirjoittaa Selma Lagerlöf joulunvietosta kotonaan Mårbackassa. Vastaan Selman kysymykseen, että olisihan se todella vaikeaa, jos ei olisi mitään lukemista jouluna. Olisi se vaikeaa arkenakin.\nOlen ostanut itselleni joululahjakirjoja niin kauan kuin muistan. Mitä niitä toisilta odottaa, kun itse tietää parhaiten, mitä haluaa lukea.\nTänä jouluna saan itseltäni lahjaksi kolme kirjaa, Kersti Juvan kirjan Löytöretki Suomeen, jossa hän tarkastelee suomen kieltä suomentajan (mm. Tolkienin koko tuotanto) näkökulmasta, Taina Tervosen ja Anna Aution kirjan Hukkuneet, joka sisältää monenlaista asiaa Välimereen hukkuneista pakolaisista, heidän löytäjistään ja hautaajistaan sekä Kristiina Sahan esikoisromaanin Minäpäivät, jossa kirjailija tarkastelee purevasti onnellisuusteorioita.\nBo Carpelan on kertonut lastenkirjoissaan Anders-pojan joulunalustunnelmista seuraavasti:\nSatoi räntää. Sitä oli tullut myös Antinpäivänä ja silloin äiti sanoi: Antti läiskää, joulu räiskää, ja sillä hän tarkoitti, että jouluksi tulisi kylmä. Nyt oli vielä kaksi päivää jouluun. Kaksi päivää täynnä salaperäistä paperinrapinaa ja lakantuoksua ja puuhailua keittiössä. - Voi Anders ihan tunsi miten joulu ryömi hänen nahkansa alle ja supatti hänen korvaansa: vain pari päivää jäljellä.\nTämän kirjoitukseni kuvituksena on poikieni koulutaipaleensa alussa 80-luvulla askartelemia joulukoristeita.\nVielä vähän on jouluvalmisteluja jäljellä, leipomista ja muuta. Tänään syömme lipeäkala-aterian, koska aaton vieraamme eivät siitä perusta. Kävelylenkki kuuluu myös päivän ohjelmaan. On hyvä, että voi kävellä metsäpolulla, kun ei ole liukasta. Joinakin vuosina tuo sama polku on ollut jo valaistuna hiihtolatuna tähän aikaan.\nLuulen, etten ennätä kirjoittaa ennen kuin uuden vuoden tienoilla, jolloin on tarpeen tarkastella mennyttä ja pohtia tulevaa. Nyt on siis toivotusten aika.\nHYVÄÄ JOULUA JA ANTOISIA LUKUHETKIÄ TEILLE RAKKAAT LUKIJANI!\nklo joulukuuta 22, 2019 34 kommenttia:\nTunnisteet: Anna Autio, Bo Carpelan, Joulu, Kersti Juva, Kristiina Saha, lukeminen, omasta elämästä, Selma Lagerlöf, Taina Tervonen\nVuoden pimeimmän päivän lähestyessä\nJoulukuun halki minä talutan lasta, ja\nvanhusta johon olen menossa,\nja minä, lapsi, vanhus\nkävelen päivän vähetessä\nmaailma käy pitkällä yössä\nkääntyy pois kuolleista joitten on täysi pimeä.\nTalvipäivänseisaus, johon Haavikko runossaan viittaa, 22. joulukuuta, on vuoden lyhin päivä. Siitä lähtien valo alkaa lisääntyä. Jospa se lisääntyisi muutoinkin kuin auringonvalona.\nOlen ollut jostain syystä hyvin tunteellinen ja tunteissani heiluva viime päivinä. Pimeyskö alkaa painaa mieltä?\nKaiken huippu oli se, kun liikutuin ja hätäännyin, lähes lamaannuin, kuultuani että poikaseni suunnittelevat jotain tulevan syntymäpäiväni johdosta minulle. Eei, ei kai ne nyt mulle... en halua että minun takiani nähdään vaivaa... Mieheni ihmetteli suhtautumistani. Ystäväni sanoi ymmärtäväisesti, että se on kuule nyt sitä satakuntalaisuutta. Erään joulutekstin luettuani hoksasin, että nuo tunteet nousivat syvältä lapsuuden mielipahasta ja pettymyksistä. Lapsuudenkodissani ei juhlittu syntymäpäiviä. Ei siihen ollut mitään erityistä syytä, uskonnollista tai muuta aatteellista, vain yleinen ankeus ja arkisuus.\nOlen ollut aikuisena tarkka siitä, että omassa perheessämme muistamme kaikki erityispäivät, syntymäpäivät, isänpäivät ja äitienpäivät, pienesti. Olen ollut itse se järjestäjä tai muistuttaja. Nyt se, että saan olla kohde, järkytti - ensin - mutta alkoi tuntua pian todella hyvältä.\nYhteen aikaan vietimme työpaikan naisporukassa välivuosisynttäreitä, ei pyöreitä. Minullakin oli ihanat 39-vuotiskutsut. Eräs kollega jopa piti ovella leikkisästi juhlavan pönötyspuheen ojentaen lahjaksi paperipussin muotoisen maljakon kukkineen. Pidän yhä siitä maljakosta kovasti. Olin iloinen ja tohkeissani keskipisteenä olemisesta. Tämän illan koreografia oli hallussani enkä liikuttunut tippaakaan.\nSe teksti, joka sai minut ajattelemaan lapsuuden vaikutusta kokemuksiimme selittää erään syyn siihen, miksi joillekin ihmisille joulun aika on vastenmielinen.\nHyvää joulua sinulle joka et koskaan ole voinut sietää koko joulua, jolle sen ajatteleminenkin on aiheuttanut väsymystä ja kyllästymistä, pettymystä. Tiedät ehkä itse, miksi näin on - tiedät, että kun petyit silloin, jolloin muut oppivat joulua rakastamaan, sama tunne seuraa sinua nytkin. Sinulla on oikeus sisimmässäsi viettää aivan omalla tavallasi joulua, vapaana siitä, mitä muut tuntevat ja tekevät. Ehkä juuri omaa itseäsi etsiessäsi löydät jotakin joulun sisimmästä rikkaudesta. Eihän ensimmäiseen jouluun kuulunut juuri mitään siitä, mistä ympärilläsi olevat ihmiset iloitsevat. Etsi oma joulusi!\n- Irja Kilpeläinen\nOn ihmisiä, joille joulu tuo mieleen vanhempien riidat ja alakuloisen tunnelman.\nOn myös niitä, joille joulu merkitsee vastentahtoista, hektistä sukulointia ja niitä, jotka valmistavat hiki hatussa vastahakoisesti joulua toisille. On helppo neuvoa, että valitse toisin, mutta sen idean toteuttaminen ei ole aina ja kaikille helppoa. Perinteet ja suku saattavat olla rikkaus ja rakkaus, mutta myös taakka.\nJoillekin joulun kaupallisuus on kauhistus. He haluaisivat hartaamman joulutunnelman ilman välkkyviä valoja, ruuhkia ja alennusmyyntejä, jotka alkavat nykyään jo aatonaattona.\nOn myös ihmisiä, jotka suhtautuvat jouluun aivan neutraalisti. Sen viettämisen muodot eivät heitä kiinnosta, mutta on kiva nähdä, miten toiset intoilevat. Ymmärrän tämän asenteen hyvin. Se on samaa kuin minun suhteeni uskontoihin.\nItse iloitsen joulun tunnelmista ja pidän joulunaikaa kevyenä, hilpeänä aikana.\nLahjojen antaminen on minusta hauskaa eikä meidän perhekuntamme sisällä ole ollut koskaan vaikeaa sopia, milloin tapaamme kenenkin kanssa.\nKun tullaan lähemmäs joulua, alan tuntea rakkaudellisia tunteita ja muistella aiempia joulujani. Tunnen myös kivaa jännitystä, odotuksen tunnetta, ihan kuin uskoisin joulupukkiin.\nKäyn joka vuosi jossain joulukonsertissa. Tänä vuonna kävin Tarja Turusen konsertissa Kotkan kirkossa.\nEn liitä jouluun mitään tiukkaa 'aina samalla tavalla' -vaatimusta. Voisin aivan hyvin viettää jonkun joulun ajan vaikka etelän lämmössä. Kyllä se pukki sinnekin löytäisi. Ja jos ei, niin voisin vaihtoehtoisesti kuunnella calypsoa ja siemailla jotain eksoottista juomaa lämpimässä palmujen katveessa unelmoiden.\nToivon, että Sinä, lukija, saat viettää joulua omalla valitsemallasi tavalla, joka tuottaa Sinulle iloa. Meillä Suomessa joulua vietetään pitkästi, monilla on työstä vapaata useampi päivä. Toivottavasti tämä perinne säilyy ja joulun aika antaa lepoa pimeän väsyttämille.\nMinulle tuottaa parhaillaan suurta iloa se, että lapsia on alettu hakea pois al-Holin vankileirin kurjuudesta. Liitän tämän asian joulun kristilliseen sanomaan, vaikka kaikki kristityt eivät niin tekisikään.\nTunnisteet: al-Holin lapset, Irja Kilpeläinen, Joulu, omasta elämästä, Paavo Haavikko\nOlimme mieheni kanssa tänään mielenosoituksessa opettajien kahden viikon pakkolomautusta vastaan. Seisoimme Kouvolan kaupungintalon edessä vetoamassa lasten puolesta. Entisinä opettajina tiedämme, miten paljon lasten säilöminen yksin luokkaan ilman opettajaa aiheuttaa huolta ja vaaratilanteita. Oppiminen on uhattuna, kun tällainen tilanne jatkuu koulussa koko kevään opettajien ollessa poissa yksi kerrallaan.\nEihän edes yksittäistä oppilasta saisi jättää kouluaikana ilman valvontaa. Nykyään erityisluokat on pääsääntöisesti poistettu ja kaikki opiskelevat samoissa ryhmissä (taikasana inkluusio!) muka tasa-arvon vuoksi, oikea syy on säästöt. Opettajia lomautettaessa kokonaiset luokat "työskentelevät" niin, että joku opettaja vastaa kahdesta opetusryhmästä yhtä aikaa eli juoksee oman ryhmänsä ja ilman opettajaa olevan ryhmän välillä.\nIlmeisesti mennävuosina tuli liian hyvät Pisa-tulokset, kun nyt katsotaan, että on varaa heikentää opetusta ja lomauttaa lapsiakin.\nMeillä säästettiin tällä tavalla jo vuonna 2013 muutaman muun kaupungin ohella. Kaikkialla säästöt todettiin vähäisiksi ja pakkoloman aiheuttamat ongelmat suuriksi. Kouluelämä oli sekaisin pitkään. Silloin vannottiin, ettei koskaan enää.\nLuulin, että tämä säästökeino olisi jo mennyttä aikaa ja asioita osattaisiin hoitaa paremmin. No, meidän kaupungissamme ei ole vieläkään kyläpolitikoinnin seurauksena pystytty lopettamaan tarpeeksi kouluja lasten määrän vähetessä. Laskelmia tehneitä asiantuntijoita ja virkamiehiä ei ole kuunneltu - tiedättehän, kaiken maailman dosentit. Jotkut vanhemmat ovat jopa unelmoineet, että isoja lapsiperheitä muuttaa Helsingistä jonnekin pikkukylälle, kunhan siellä vain pidetään koulua yllä tekohengityksellä - ja kylän oma valtuutettuhan huolehtii äänestäjistään eli äänistään.\nMuutoinkin olen ollut jo pitkään surullinen koulumaailman muutosten vuoksi. Tiedän uusia "moderneja" kouluja (ei täällä meillä vaan muualla Suomessa), joihin ei ole rakennettu alakoululaisille oikeita luokkia vaan jonkinlaisia avokonttoreita. En jaksaisi edes kirjoittaa tästä.\nVoitte kuvitella, millaista on opiskella, kun eskarilaisen pallo vierii keskelle tokaluokkalaisten opetusnurkkaa, lapsilla ei ole seinää jolle laittaa rakkaita töitään ja koko ajan pitää madaltaa ääntään ettei häirittäisi sermin takana opiskelemista yrittäviä. Menetelmät yksipuolistuvat, tulokset heikkenevät, koulussa on tylsää.\nPäivän HS:n artikkelissa kerrotaan kuin uutena asiana, että muistiinpanojen tekeminen ja erikseen vielä käsinkirjoittaminen voi auttaa muistamisessa. Ai niinkö? Milloin on lakattu uskomasta että se ei auttaisi?\nJoskus vuosituhannen vaihteessa alkoi näkyä sellainen trendi, että alettiin ihailla tietämättömyyttä, kun ennen luettiin kirjoja ja arvostettiin koulunkäyntiä.\nNyt meillä on sitten poliitikkoja, jotka viestivät muutamalla väärinkirjoitetulla sanalla ja hymiöillä omaa ylemmyydentunnettaan. Vaikeaa sitä tunnetta olisikaan pukea kunnon lauseiksi, kun sille ei ole katetta.\nEräs yleisönosastokirjoittaja paheksui presidentti Sauli Niinistön puuttumista loukkaavaan keskustelutyyliin. Presidentti suositteli "omien ohjaamista" niissä ryhmissä, missä huonoa tyyliä käytetään. Tästä kirjoittaja totesi, että nyt menee kyllä jo vakavaksi kun tällaista esitetään ja eihän tuollainen puhe ole mitään muuta kuin avoin kehotus itsesensuuriin.\nSellaista hymiötä ei ole olemassakaan, millä kuvaisin tunteitani, kun luen tämän: epäuskoa, kammotusta, huvittuneisuutta. Siis itsesensuuriko ei ole enää hyve! Milloin itsensä hillitseminen on alkanut olla pahasta?\nOlen pahoillani kuvieni huonosta tasosta. Pimeys ja keskittyminen itse asiaan haittasivat kuvien ottamista.\nklo joulukuuta 16, 2019 18 kommenttia:\nTunnisteet: koulu, Kouvola, mielenosoitukset\nBloggarit lukevat kai useimmiten kynän ja paperin tai tarralappujen kanssa. Jos kirjoittaminen on kovasti mielessä, niin se voi jopa joskus häiritä lukemista. Itse luen niin, että sutaisen kirjanmerkkinä pitämääni lappuun ohimennen joitain sivunumeroja, joilta löytyy minulle merkittävää sanottavaa tai hyvä kohta sitaatiksi. Jos tuntuu, että haluan kirjoittaa lukemastani, niin luen kirjan usein toiseen kertaan kokonaan tai osittain.\nLuin Ane Rielin romaanin Pihka unohtaen merkitä muistiin mitään, uppouduin tarinaan kuten lapset, jotka eivät reagoi lukiessa mihinkään ympärillään. Minulla oli koko päivä aikaa eikä mitään velvoitteita. Ihana, virkistävä lukukokemus, kuin olisin katsonut päivän kestävän elokuvan. Tätä on kaunokirjallisuuden lukeminen parhaimmillaan.\nMikä tässä romaanissa sitten imaisi minut niin täysin mukaansa? Mikä yleensä tekee romaanista mukaansa vievän?\n1. Alku luo heti jännitteen ja herättää kysymyksen, mitä on tapahtunut.\nValkoisessa huoneessa oli pimeää kun isäni tappoi isoäidin. Minä olin siellä. Myös Carl oli siellä, mutta häntä he eivät koskaan huomanneet. Oli jouluaattoaamu ja satoi pikkuisen lunta, mutta kunnon valkeaa joulua ei tuona vuonna tullut.\nKertoja on Liv-niminen pieni tyttö. Välillä kerrotaan muista romaanin henkilöistä hän-muodossa, isästä, äidistä, isän veljestä, isoäidistä ja isoisästä ja lopussa krouvinpitäjä Roaldista, jolla on tärkeä rooli tarinan loppuun saattamisessa. Myös äidin kirjeet Liville kuljettavat tarinaa ja antavat lämpimän sävyn äidin hahmoon.\n2. Kaikki henkilöt ovat kiinnostavia ja rakastettavia.\nMinä rakastuin tämän kirjan herkkään isään Jens Haarderiin, jota elokuvassa voisi esittää pistäväsilmäinen näyttelijä Ralph Fiennes, ja neuvokkaaseen Liv-tyttöön, joka rakastaa perheenjäseniään, pitää lopuksi heidät elossa omilla keinoillaan ja pyrkii selviämään mitä omituisimmissa olosuhteissa.\n3. Kirjailija antaa täkyjä, jotka selviävät myöhemmin. Tämä on tärkeää, jos haluaa pitää lukijan tuoliinsa naulittuna.\nPihka-romaanissa Carl-veli ja hänen kohtalonsa aukeaa vähitellen ja nostaa lukijalle palan kurkkuun.\n4. Kirja herättää tunteita.\nMinä surin Jensin ja Marian muuttumista. Miten hyville ihmisille voi tapahtua niin pahaa, miksi elämä on niin monimutkaista? Miten rohkea pieni Liv onkaan! Jaksaako hän?\n5. Loppu tuo vielä uuden odottamattoman käänteen.\nTässä kirjassa se on kaiken synkän jälkeen yllättävän vekkuli, koominen ja ilahduttava asia. Pieni, paljon pahaa nähnyt ja aikuisten puolesta vastuuta kantanut tyttö on kuitenkin lapsi ajattelultaan, ja se pelastaa hänet.\n6. Kirjan asetelma antaa lukijalle ajateltavaa myös laajemmin. Tämä seikka on ylimääräistä bonusta eläytyvän lukemisen jälkeen.\nLukupäivän jälkeen matkustin bussilla kampaajalle ja toisin kuin yleensä en ottanut mukaan mitään luettavaa. Ajattelin. Ajatukseni harhailivat edelleen Liv-tytössä. Hänen nimensä on merkityksellinen, Elämä. Liv haluaa elää.\nAjattelin monia tuntemiani lapsikohtaloita, niin fiktiivisiä kuin tosielämän tapauksia.\nAjattelin al-Holin lapsia ja sitä julmuutta, mikä näkyy suhtautumisessa heihin tällä hetkellä Suomessa. Olen sanoinkuvaamattoman järkyttynyt siitä omahyväisyydestä millä lasten kärsimykseen on suhtauduttu. Talvi tulee, ihmisiä kuolee leiriolosuhteissa huonoon ravintoon, kylmään ja tauteihin.\nJos meillä olisi Suomessa jonkin toisen maan lapsia vastaavanlaisessa tilanteessa, välitilassa, niin miten me suhtautuisimme heihin? Kauhistuttaa edes ajatella. Hoitaisimmeko me heitä, valvoisimme, ruokkisimme ja vaatettaisimme, perustaisimme sairaaloita ja odottaisimme kärsivällisesti, että näiden lasten meitä paljon vauraammaasta kotimaasta suvaittaisiin tulla joskus heitä hakemaan. Epäilen, että meillä kävisi huuto ja mölinä ja eräät tahot olisivat jo järjestämässä yksityiskuljetuksia lasten kotimaihin.\nklo joulukuuta 11, 2019 9 kommenttia:\nTunnisteet: aforismit, Ane Riel, dekkarit, lukeminen, mielenterveys\nVaikea keksiä joululahjoja, niinkö?\nLukevat ihmiset antavat usein läheisilleen kirjoja. Allekirjoittaneellakin on täällä jo "lahjapajassaan" iso pino kirjoja paketoituna ja osa lähetetty eteenpäin. Mutta jos lahjan saaja ei lue, niin eikö kirjalahja ole vähän kuin antaisi soutulaitteen liikuntaa välttelevälle tai pastakattilan valmisruokia suosivalle. Ei käyttöä, ja ihan kuin lahjassa olisi piikikäs sävy: tykkäisin, jos lukisit, soutaisit, kokkaisit. Anna toiselle, mitä kuvittelet hänen itselleen toivovan, ei samaa kuin mitä sinä itsellesi toivot - kultainen sääntö oikein sovellettuna.\nSitten on nämä "ihmiset joilla on jo kaikkea". Kati Tervo sanoi jossain haastattelussa, että he antavat Jarin kanssa toisilleen rahaa, vai oliko se Jari joka tämän kertoi. Hyvä lahja, ei mene hukkaan, kuten niin monet viime hetkellä keksityt lahjalahjat! Mutta useimmista lahjojen miettijöistä tämä saattaa olla hieman arkista, olisi kivampi yllättää...\nTässä minulta teille muutama ehdotus todella tyylikkäiksi yllätyksiksi, jotka sopivat ihan kaikille. Kuvan vilkkuvaloinen joulupukki ehkä paremmin lapsille ja riikinkukko mummille. Joululahjamainoksista löytyy vaikka kuinka paljon hurmaavia, säteileviä ja vilkuttavia koriste-esineitä. Niitähän ei ole koskaan kenenkään taloudessa liikaa!\nKolmas näyttävä, hienosti muotoiltu lahjaesine, oma suosikkini, on kaiken lisäksi myös hyödyllinen käyttöesine.\nKai te vietätte joululahjavalvojaisia, kynttilänvalossa askarrellen. Ai että et ole käsityöihminen. Ei se mitään, aina voi näprätä lahjaksi pieniä lupauskortteja, joissa lupaat tiskata, pestä auton, hoitaa lasta ynnä muuta arkista askaretta. Ei se mitään, jos muutoinkin teet näitä hommia - ajatushan on tärkein.\nNiksi-Pirkan säästövinkki on myös syytä painaa mieleen: lainaa kirjastosta ystävillesi heille sopivia kirjoja ja paperoi ne kauniisiin edellisjoululta säästämiisi ja silittelemiisi papereihin. Tadaa, tuli halvaksi ja ystäväsi kiittävät! Älä anna sellaiselle joka ei lue (ks. kirjoitukseni alku!). Muista laittaa mukaan lappu kirjojen palauttamisesta, ettei lahjan saaja vaikka anna sitä oitis eteenpäin.\nHyviä joulunalusaikoja ja joululahjavalvojaisia kaikkiin koteihin!\nNimimerkki 'Lahjan antaminenko vaikeaa?'\nP.S. Joulukorttien valintaan pieni vinkki. Suosittelen kantaa ottavia, joita löytyy vanhoissa korteissa. Eräs Kauko on lähettänyt Koululainen Taito H:lle tällaisen varoituksen sata vuotta sitten.\nklo joulukuuta 09, 2019 12 kommenttia:\nSveitsiläinen Milena Michiko Flašar on kirjoittanut romaanin I Called Him Necktie japanilaisesta ongelmasta, joka koskee poikia ja miehiä. Kirjailijan äiti on japanilainen, joten kulttuuri on hänelle äidin kautta tuttua.\nKaksikymppinen nuori mies on piileksinyt omassa huoneessaan parisen vuotta. Vanhemmat tuovat hänelle ruokaa ja puhtaita vaatteita oven taa ja hän palauttaa tarjottimen ja likapyykkinsä samaan paikkaan. Vanhempien työssä ollessa hän vaeltelee kotinsa sisällä ja käyttää vessaa ja suihkua. Vanhemmat ovat yrittäneet saada poikansa takaisin normaalielämään uhkaamalla, lahjomalla ja jopa väkivallalla, mutta poika on pitänyt päänsä. Nyt hän on uskaltautunut ulos puistonpenkille, josta käsin tarkkailee päivittäin elämää ja ohikulkevia ihmisiä. Vastapäiselle penkille istuu virkamies solmioineen, salkkuineen ja eväsrasioineen, mutta hän ei vietä siinä vain ruokatuntiaan vaan koko päivän.\nKaksi miestä, nuori ja keski-ikäinen ottavat kontaktia toisiinsa ensin nyökkäämällä, sitten jo esittäytymällä ja lopulta uskoutumalla. Sekä maailmasta luopunutta Taguchi Hiroa että työttömäksi joutumistaan salaavaa Ohara Tetsua vaivaa syyllisyys ja epäonnistumisen kokemukset joissain ihmissuhteissa. Syyllisyyttä ylläpitää ja estää käsittelemästä kulttuuri, jossa korostetaan pidättyväisyyttä ja kunniaa. Kasvojen menettäminen on asia, jota pelätään ja jonka vuoksi tehdään itsemurhia.\nMiehet kuuntelevat toisiaan ja löytävät toisistaan sielunkumppanuutta. Pitkien puistoistuntojen päätteeksi he löytävät kumpikin voimaa yrittää uutta alkua.\nLukija nauttii tarinoiden melankolisesta, kauniista kielestä ja seuraa jännittyneenä, miten muutos onnistuu.\nAasialaisen kulttuurin kunnia-käsitettä on vaikea ymmärtää. Jos minä vaimona huomaisin mieheni teeskentelevän työhön lähtöä, niin tuskin olisin mukana valheessa pitkään. Ohara Tetsun vaimo Kyōto herää varhain laittamaan miehelleen lounaspaketin matkaan ja toivottaa hänet illalla kotiin raskaan työpäivän jälkeen. Hän ei halua loukata miehensä kunniaa.\nHikikomori (jap. 引き篭もり "eristyksiin vetäytyvä") on sana, jota käytetään japanilaisista nuorista miehistä, jotka eristäytyvät sosiaalisesti, jotkut muutamaksi kuukaudeksi, jotkut jopa yli kymmeneneksi vuodeksi. Syiksi on löydetty tiukan koulutusjärjestelmän ja työelämän aiheuttamat paineet, tapa asua kotona pitkään, työttömyys, digimaailmaan uppoamisen helppous ja houkutus (kaikki hikikomorit eivät kuitenkaan ole nörttejä) sekä perinteinen mietiskelyyn vetäytyminen ja häpeäkulttuuri. Hikikomorin koko perhe saattaa eristäytyä häpeän vuoksi, ja häpeä estää usein myös psyykkisen avun hakemisen lievän vetäytymisen muuttuessa sairaaksi tilaksi.\nTaguchi Hiron vanhemmat selittävät ensimmäisenä eristäytymisen vuonna, että heidän poikansa on lähtenyt Amerikkaan vaihto-oppilaaksi ja toisena, että tämä palautuu vaihdosta ja etsii suuntaansa. Tietysti läheisillä on epäilynsä, mutta niistähän vaietaan\nMy room was like a cave, as always. I had grown up here. I had essentially lost my innocence here. I mean growing up signifies a loss. You think you are winning. Really you are losing yourself. I mourned the child I had once been, whom I heard in rare moments pummeling wildly in my heart.\nI didn't want to be a man who thinks he is winning. Didn't want to fit in any suit. Not to be a father who tells his son:You must work. Father's voice. Mechanical.\nHikikomoreita on joidenkin tilastojen mukaan Japanissa jopa satojatuhansia. Samantyylistä käyttäytymistä on todettu muuallakin, varsinkin Aasian maissa.\nJotain on vialla yhteiskunnan miehille asettamissa vaatimuksissa, jos oma huone ja mykkyys, lapsuuteen jämähtäminen, on pojalle mieluisampaa kuin eläminen aikuisena miehenä maailmassa toisten ihmisten kanssa.\nOnko poikien paossa omaan loukkoonsa jotain samaa kuin joskus tytöillä anoreksiassa, oman itsensä menettämisen pelko kasvamisen myötä?\nOssi Nymanin romaani Patriarkaatti antaa kuvan psykopaatista, Maurista, joka kiduttaa, raiskaa ja tappaa huvikseen naisia. Kirja koostuu kolmesta osasta, joissa Mauri kertoo minä-muodossa elämästään ja ajatuksistaan kymmenen vuoden välein, 1997, 2007 ja 2017.\nLapsena olin usein haaveillut, että pääsisin yksin yöksi Koskikadun ja Rovakadun kulmassa sijaitsevaan Palikka-nimiseen lelukauppaan. Tuossa kuvitelmassani avasin kaikki hyllyjen pakkaukset ja leikin leluilla vain sen aikaa kuin minua huvitti ja heitin ne sitten tylysti pois. Kun nyt ajattelen tuota kuvitelmaa, on minun myönnettävä, että suurinta iloa minulle tuotti juuri tuo aiheuttamani tuho, ja se että lelu oli minun jäljiltäni käyttökelvoton, eikä kelvannut enää myyntiin.\nSamalla tavalla kuin Mauri on halunnut lapsena kohdella leluja, hän aikuisena leikkii tappamillaan tai vielä vähän elämässä kiinni olevilla naisilla. Hänen jälkeensä naisesta ei ole mitään jäljellä. Hän jopa paistaa ja syö osan naisesta rituaalinomaisesti paistettuna, koska keitoksi valmistaminen olisi epäkunnioittavaa. Psykopaatilla on omanlaisensa kunniakäsitys.\nMauri suunnittelee tekonsa niin, että hänen jäljilleen on vaikea päästä. Lapsuudestakin löytyy yksi pikkutytön tappo.\nMinulla oli jo silloin ollut syylliset kasvot ja kun minulta oli kysytty mitä Sonjalle oli tapahtunut, minä olin ollut niin hermostunut, että olin alkanut nauraa. Arton ja Sonjan isäkin oli laskenut katseensa maahan, ja häntä oli ollut ikävä katsella sen jälkeen, kun Sonja oli löytynyt. Heidän perheensä oli kulkenut pitkään naama vakavana ja toisissaan kiinni, ja tuntui helpottavalta, kun he viimein muuttivat pois.\nKai syyllisyys oli samanlainen asia kuin ihmisoikeudet, joita ei oikeastaan ollut olemassa, vaan jotka oli keksitty ja painettu paperille ja niistä oli tullut sillä tavalla totta.\nPsykopaattisen naisvihaajan kuvaus on uskottavan tuntuista. Ennen kuin alkaa suunnitellun kidutussessionsa ruotsinlaivalla Mauri pyyhkii vessassa takapuolensa naiskirjailijan kirjan lehdillä ja katselee inhoten tax free -myymälässä kulkevia naisia.\nHuomasin heitä katsoessani, että sorkkamaiset korkokengät ja ylöspäin paksunevat jalat saivat naiset näyttämään lätissään säpiseviltä sioilta.\nArvelen, että Nymanin kirja pitäisi lukea feministisesti: tällaista sitä sattuu naisille miesten hallitsemassa maailmassa. Mistäkö näin päättelen? No, kirjan nimestä ja siitä että Nyman on feministisen puolueen jäsen. Tekstistä en tätä näkökulmaa löydä. Mauri ei kehity ajatuksissaan eikä teoissaan. Psykopaatti iskee yhä uudestaan.\nKirjan lopussa Nyman kirjoittaa erään henkilön suuhun sellaisen ajatuksen, että me elämme aikaa, jossa mieskirjailijan on tehtävä miespuolisesta päähenkilöstään seksuaalimurhaaja, koska muuten tätä syytettäisiin naisvihasta. Tämän kuullessaan Mauri pohdiskelee, ettei sitä siltikään olisi turvassa, koska ihmisten olisi helppo uskoa, että kirjailija olisi itse oikeasti murhannut ja paloitellut jonkun. Tässä menee tietysti Mauri ja Ossi Nyman päällekkäin. Mutta eikö tämä kuulosta pikemminkin me too -kampanjan arvostelulta? Mies on kuvattava saatanaksi, vähempi ei naisille riitä.\nPidin kirjan alusta, jossa tyhjäntoimittajan oloinen pornon suurkuluttaja Mauri lorvehtii armeijasta kiirehtimättä kotiinsa. Sitten jysähti, Maurilla oli toiset kasvot. Niitä kasvoja sai katsella pitkään. Olisin toivonut jotain lisää juonikuvioon, se psykopaatin kuva tuli liiankin selväksi.\nTaas ärsytti Nymanin kielessä pluskvamperfektin ja persoonapronominien runsas käyttö, kuten hänen edellisessäkin romaanissaan Röyhkeys. Aloin odottaa milloin seuraava liiallinen pronominien toisto tulee vastaan. Suomen kielessä pronominisubjekti näkyy verbimuodossa, joten sitä ei aina tarvitse mainita. Erikoinen aikamuoto ja persoonapronominien toistaminen tuo mieleen lasten käyttämän kirjoitustyylin. Esimerkki tästä: "Hän oli lopulta saanut olutta väärään kurkkuun ja hän oli yskinyt pitkään ja olutta oli valunut hänen leukaansa pitkin hänen paidalleen."\nKai kyseessä on tyyliseikka, mutta en keksi, miksi Mauri kertoo asioista näin ja mitä tällä tyylillä halutaan kertoa.\nToinen harmitus minulle on kirjailija Miina Supiselle kuittailu. Siis se kirjan käyttö vessapaperina. Kirjamessuilla Nyman vastasi tästä asiasta tiedustelevalle haastattelijalle, että kyseessä ei ole naiskirjailijoiden halveksiminen yleensä, vaan vastaus Miina Supiselle, joka ei Imagen kirjoituksessaan arvostanut tarpeeksi Nymanin esikoista. Minusta romaanin käyttäminen tällaisiin kuittailuihin on romaanin halveksimista ja pikkumaista.\nSitäpaitsi, ei se Supisen kirjoitus ole huono, ja kirjailijan pitää osata ottaa vastaan ruusut ja risut. Lukijan lukukokemus on aina oikea, kuuntele häntä kirjailija!\nKun nyt Ossi Nymanin yhteydessä mietin feminismiä, niin luin uutisista, että Keskustaopiskelijoiden puheenjohtaja Miriam Putula on huolissaan siitä, että nuoret naiset muuttavat pois maaseudulta ja sanoo, että tarvitsemme asian korjaamiseksi feminististä aluepolitiikkaa. Jaa, tämä tuo mieleen Timo Hännikäisen Ilman-pamfletin, älkää tytöt jättäkö poikia peräkamareihin.\nMitä kaikkea intersektionaalinen feminismi pitääkään sisällään? Kaiken? Jos ollaan ajamassa kaikkia epäkohtia, niin onko enää kyse feminismistä?\nOnko se feminismin ideologian mukaista, että fantasia-alusvaatemuotinäytöstä Victoria's Secret ei enää järjestetä?\nOlen katsonut noita näytöksiä televisiosta ja nauttinut niihin luoduista satumaisista maailmoista. Syynä epäsuosioon joutumiseen on kai ollut se, että ei ole reagoitu tarpeeksi nopeasti vaatimukseen vaihtaa maailman kauneimmat mallit tavallisiin pulskiin naisiin. Transnainen oli ymmärretty valita mukaan, mutta se ei riittänyt.\nHaloo, muotinäytökset ovat taidetta, josta sensuuri saisi pysytellä kaukana! En minä ainakaan halua nähdä malleina taviksia. Eikö feministisessä ajattelussa pitäisi hyväksyä kaikki naiset, myös kauniit?\nBodyshaming-näkökulman lisäksi olen kuullut myös sellaista kritiikkiä, että tytöt saavat huonon esimerkin, kun näkevät catwalkilla laihoja malleja. Hui hai! Kyllä tytöt tajuavat, että mallitytöillä on pitkät sirot luut. Ei kukaan saa sellaisia laihduttamalla. Anoreksian syyt ovat aivan muualla kuin siinä, että saa nähdä kauniita ihmisiä.\nMiksi kaiken pitää olla niin arkista!\nLoppukaneetti: Poukkoilin - näennäisesti - kyllä nämä kirjoitukseni eri osat liittyvät kaikki toisiinsa. Kaikissa niissä mietitään sukupuolta ja kysytään, miten olla onnellinen omassa sukupuolessaan.\nklo joulukuuta 02, 2019 16 kommenttia:\nTunnisteet: feminismi, hikikomori, kauneus, Miina Supinen, Milena Michiko Flašar, muotinäytökset, Ossi Nyman\nHämmästely jatkuu: sketsit ja anteeksipyynnöt\nVille Ranta: Iltalehti 23. - 24.11.2019\nTaas täällä hämmästellään.\nHämmästelen sitä, että jos joku esittää julkisen anteeksipyynnön, kuten nyt Pirkka-Pekka Petelius kahdeksankymmenluvulta peräisin olevien Hymyhuulet huumorisarjassa esittämiensä sketsihahmojen loukkaavuuden vuoksi, niin suuri joukko someaktiiveja ryntää haukkumaan häntä anteeksi pyytämisestä. Eikö olisi korrektia odottaa, mitä niiden vähemmistöjen edustajat vastaavat, joilta Petelius pyytää anteeksi.\nMutta eihän nykyään mitään odoteta. Kaikki heti ulos vaan, mitä mieleen tulee.\nJos tulee uskoneeksi väärää tietoa, ja vaikka levittää poliitikon puheesta vääristeltyä totuutta tai kokonaisuudesta irrotettuja lauseita eli trollaa tajuamatta olevansa vihapuheen levittäjä, niin ei se mitään, kiireiselle sattuu.\nPetelius teki viisaasti, pyysi anteeksi jo hieman etukäteen, ennen isompia hyökkäyksiä. Aikamme tuntien. Ilmeisesti kyseessä poliittinen kauhun tasapaino: jos meitä tutkitaan, niin kyllä sitten teitäkin.\nSilloin kun Petelius esitti Aake Kallialan kanssa sketsejä, joilla tuotiin esiin eri ryhmiin kohdistuvia ennakkoluuloja, ne kai ymmärrettiin juuri näin, ennakkoluuloille nauramisena, tai sitten vain yliampuvana pelleilynä. Ainakin itse ymmärsin kärjen osoittavan stereotyypittelijöihin. En pitänyt näistä sketseistä niiden jankkaavuuden vuoksi. Juuri se samanlaisena toistuva hahmottelu ilman juonta saikin sketsit tuntumaan muutaman jakson jälkeen vain nolostuttavalta rienaamiselta. Mustalaishahmot olivat monipuolisempia ja pitemmälle työstettyjä kuin saamelaishahmot. Muistan, että niistä olikin keskustelua ja jotkut romaniväestön edustajat sanoivat, ettei niissä ole moitittavaa.\nKun nykyään on tapana katsella yksittäisiä sketsejä irrotettuna ohjelmakokonaisuudesta, niin eiväthän ne toimi. Tarkoitus häviää. Koska näillä sketseillä on huudeltu pilkaten saamelaistaustaisille ihmisille, niin ymmärrän hyvin, että niiden esittäjä on asiasta pahoillaan.\nMinulle tulee tässä katsojan johtopäätöksiin luottavassa tyylissä mieleen äskettäin lukemani Ossi Nymanin romaani Patriarkaatti. Nyman kuvaa psykopaatin, joka mässäilee naisten kiduttamisella ja ilmeisesti lukijan pitäisi täysin ilman kehittyvää juonta tai muutoksia päähenkilössä tajuta, että kirja onkin naisten puolella. Motto, joka yleensä on jotain, mistä kirjailija on samaa mieltä, pitää myös ajatella käänteiseksi. Minä en tekstistä näe, miten kirja pitää lukea, mutta teen päätelmäni siitä, että Nyman on feministipuolueen jäsen, ja nimihän antaa myös viittauksen siihen suuntaan. Sama oli noissa nunnuka-vitseissä, katsojan pitää kääntää saamelaispilkka pilkkaajaa kohti.\nEi nyt tästä sen enempää, koska kirjoitan Patriarkaatista oman postauksensa.\nEn pidä tosikkomaisuudesta. Sketsihuumorissa on aina "pilkattu" ryhmiä. USA:ssa on loputon määrä vitsejä sulatusuunin eri kansallisuuksista, mutta nyt sinnekin on iskenyt mielensänpahoittajavirus. Simpsonien intialaistaustainen Apu-kauppias on kuulemma rasistinen hahmo. Minusta tämän sarjahahmon kautta on nostettu esiin rasismia eikä harjoitettu sitä.\nPitäisi ottaa huomioon tapa millä vähemmistön edustaja esitetään, eikä vain suoraviivaisesti tulkita kaikkea vähemmistöjen esille nostoa rasismiksi.\nJotkut ovat tietenkin sitä mieltä, että vain itse kyseiseen vähemmistöön kuuluva saa esittää oman vähemmistönsä hahmoja. En olisi tässä näin tiukka, mutta kyllähän hyväksyntä nousee, kun islaminuskoisista laskee roisia leikkiä Ali Jahangiri eikä Alpo Jahkonen.\nJohtuuko yleistynyt henkinen likinäköisyys googlauskulttuurista ja siitä, että kaikkea voi kelata? Sarjoja ja elokuviakin voi katsoa kotilaitteilla, niin että kelaa ohi "turhien kohtien" ja silloin nyanssit jäävät kokematta ja usein paljon olennaista häviää.\nHymyhuulet sarjasta minulla on jäänyt mieleen positiivisena Antti Raivion ja Ville Virtasen kömpelöt teinipojat Aki ja Turo ja Kallialan ja Peteliuksen nuorisopastori Leo ja ystävänsä Marko, joissa on samaa hellyttävyyttä kuin Akissa ja Turossa.\nNiitä, jotka kaivelevat esiin vanhaa, silloin korrektia, nykymaun mukaan vähemmän korrektia viihdettä nostaen tämän viihteen tekijöitä tuomittaviksi, haluan muistuttaa siitä, että tärkeämpää olisi keskittyä tekemään hyvää viihdettä nyt ja katsoa eteenpäin.\nklo marraskuuta 25, 2019 21 kommenttia:\nTunnisteet: Antti Raivio, huumori, hämmästelyä, Ossi Nyman, Pirkka-Pekka Petelius, viihde, Ville Ranta, Ville Virtanen\nHämmästelyä: koulujen joulujuhlat\nTekee mieli sanoa, mitä mieltä olen muutamista mediassa esillä olleista asioista. Varsinkin sosiaalisen median alustoilla näistä paasataan (olen kuullut). Kun en ole niissä mukana, niin kirjoitan mielipiteeni tänne Hämmästelyä-otsikon alle.\nPeruskoulun uskonnonopetus ja muukaan opetus ei Suomessa opetussuunnitelman mukaan saa olla tunnustuksellista. Eriytyminen kirkon antamasta opetuksesta on ollut selvä jo kauan.\nMiksi siis oppilaita pitäisi viedä jumalanpalveluksiin harjoittamaan uskontoa? Vapaaehtoisuuden pohjalta hyväksyn sen, mutta en kaikille yhteisenä.\nSe kouvolalainen (joo, taas täällä meillä tällaista negatiivista!) kirkossa pidetty joulujuhla, josta oli tehty kantelu, oli täysin uskonnollinen juhla. Tämän tultua julkisuuteen kävi ilmi, että monet muutkin koulut ympäri Suomen ovat alkaneet viettää joulujuhliaan seurakunnan järjestäminä kirkkotilaisuuksina.\nJotkut ovat esittäneet, että näin on ollut aina ja nyt "pahat ateistit" hyökkäävät perinteitä vastaan. Näin ei ole. Nautin pitkän opettajan urani aikana monista ihanista joulujuhlista, ehdin tosin jo vähän maistaa tätä siirtymääkin.\nHämmästelen vihaa, minkä tämäkin korjausta vaativa, itsestäänselvä asia aiheuttaa.\nEpäilen tietäväni syitä koulujen haluttomuuteen järjestää omia juhlia.\nKun opettajille, kuten muillekin kuntien virkamiehille, alettiin määrätä säästösyistä palkattomia vapaita työaikana, niin useampi opettaja esitti, että juhlapäivistähän ne voi vähimmin vahingoin napata ja että kuka enää edes viitsii järjestää suuritöisiä juhlia, jos arvostus on tämä.\nYläkoululaisilla varsinkin saattaa olla murrosiän vuoksi haluttomuuutta esiintymiseen, mikä myös tuo haastetta opettajille. Joukossa on kuitenkin luontaisia esiintyjiä, sketsiniekkoja, räppääjiä, klassisen musiikin taitajia, tanssijoita, näyttelijöitä ja runonlausujia. On hienoa, jos koulusta löytyy opettajia, joilla on intoa rakentaa oppilaiden kanssa juhlia, joissa kyvyt pääsevät esiin.\nTein aikanaan paljon työtä uskonnottomien oppilaiden tilanteen huomioimiseksi. Opetin elämänkatsomustietoa ja puutuin sellaisiin päivänavauksiin, joissa rukoilutettiin oppilaita tai paasattiin synneistä ja helvetistä. En ymmärrä, miksi jotkut koulut käyttävät niin harkitsemattomasti seurakunnan työntekijöitä aamunavausten pitäjinä. Kokemusteni mukaan opettajien ja oppilaiden aamupakinoinnit kivoine musikkivalintoineen ovat aina olleet niin paljon kiinnostavampia kuin jonkun seurakunnan nuorisotyöntekijän usein vähän "nolot" tunnustukset.\nOlen ollut myös tilanteissa, joissa en ole jaksanut kuin mutista, että tämä ei nyt mene oikein. Sellainen on ollut eräs joulukirkko, jossa oppilaat määrättiin istumaan luokittain kirkon penkkeihin aakkosjärjestyksessä, ja tunnin istumisen (ja ylös pomppimisten) jälkeen he saivat heitä tiukoilla katseillaan kurissa pitäneiltä luokanvalvojilta joulutodistuksen mukaansa. Ne, jotka olivat nukkuneet pommiin tai eivät muunuskoisina tai uskonnottomina halunneet tulla kirkkoon, saivat hakea todistuksensa myöhemmin kansliasta. Pakkokirkko. Tästä "joulujuhlasta" ei syntynyt joulumieltä, vain mielipahaa.\nJotkut koulut ovat selitelleet oppilaiden kirkkojoulujuhlia sillä että muualle ei mahdu. Tietääkseni lähes kaikissa kouluissa on liikunta-juhlasali, jossa vietetään vuoden mittaan monia muitakin yhteistilaisuuksia joko kaikki kerrallaan tai luokka-asteittain!\nTässä selittelyssä puuttuvasta tilasta annetaan ymmärtää, että juhla muutoin olisi sama, paikka vain kirkko. Kyllähän kaikki ymmärtävät, että ei kirkossa leikitä tonttuleikkejä. Eihän siellä ole edes esiintymislavaa. Saarnatuoli on ainoa, jossa esiintyjä näkyy penkeissä istuville.\nKuhmon isossa tuhannen oppilaan koulussa oli kaksi perättäistä pitkää ohjelmallista joulujuhlaa koulun omassa jumppasalissa, kunnes Kuhmo-talon valmistuttua kaikki mahtuivat sinne. Juhlat olivat komeat ja aina lopussa laulettiin Nälkämaan marssi.\nTottakai koulujen joulujuhlissa voi olla perinteisinä elementteinä uskonnollista aineistoa, tiernapojat, joulukuvaelmat enkeleineen yms, mutta ei uskonnon menoja, kuten uskontunnustusta ja rukoilemista, joita niissä perinteisissä kouluissa järjestetyissä juhlissa ei ole ollutkaan.\nMonissa kouluissa on käyty eri päivänä vielä kirkossa, jolloin niille, jotka eivät osallistu koulun uskonnon opetukseen, on järjestetty rinnakkaistilaisuus.\nET:n opettajana katsoin monesti oppilaiden kanssa jouluaiheisen elokuvan toisten kirkossa käynnin aikana.\nTässä järjestelyssä on mielestäni eräs puute: kirkkoon voivat mennä kaikki, myös ET-oppilaat ja muita uskontoja tunnustavat (siis vanhempiensa mukaan), mutta rinnakkaistilaisuuteen eivät saa osallistua enemmistön uskonnon opetukseen osallistuvat. Minusta kaikkien pitäisi voida valita.\nOn ihan hyvä kokea jumalanpalvelus joskus, myös eri uskontojen hartausmenoja, mutta niihin osallistumisen ei pitäisi olla kenellekään pakollista.\nOi niitä lapsuuden kuusijuhlia! Pukeuduttiin parhaimpiin, minä äidin ompelemaan samettimekkoon, hiuksissa rusetti. Jännitettiin omaa esiintymistä ja juhlan salaperäistä tunnelmaa kuusen tuoksuineen ja koristeluineen. Juhlissa jaettiin kortit ja lahjat. Äitini teki kaikille kummilapsilleenkin juhlaan paketit. Meidän koko perhe ajeli kuusijuhlaan hevosen vetämällä reellä. Paluumatkalla nukahdin vällyjen alle.\nHyviä joulujuhlia kaikille kouluille!\nAi, tästä paahtamisesta tuli näin pitkä. Kirjoitankin muut hämmästelyt erillisinä postauksina tässä lähiaikoina.\nklo marraskuuta 23, 2019 16 kommenttia:\nTunnisteet: hämmästelyä, juhlat, koulu, lastenkasvatus, uskonto\nKuva, Arnaud Delrue\nWho Killed My Father kansiliepeestä\nIhastuin nuoren ranskalaisen Édouard Louisin tapaan kirjoittaa, kun luin hänen omaelämäkerrallisen romaaninsa Ei enää Eddy, (2019). Alkuteos En finir avec Eddy Bellegueule ilmestyi 2014. Tämä on toistaiseksi ainoa kirja, joka Louisilta on suomennettu. Kirjoitin siitä jo vähäsen aiemmin (klik).\nLouis on sosiologian opiskelija. Hän on tarkastellut kaikissa tähän astisissa romaaneissaan kuten myös asiateksteissään ranskalaisen yhteiskunnan ongelmia. Keltaliivien kapina saa selityksensä Louisin teksteissä.\nEsikoisromaani on romaani luokkahypystä. Siinä Louis kertoo rehellisesti, miten homoseksuaalisuus ajoi hänet pois työväenluokkaisesta taustastaan. Hän tarkastelee tässä kirjassa yhteiskuntaluokkia oman perheensä kautta minä-muodossa.\nSe, että tykkäsi pojista muutti koko suhteeni maailmaan, se sai minut samastumaan arvoihin, jotka eivät olleet perheeni arvoja.\nMutta ihmiselle ei tule luonnostaan ensimmäiseksi mieleen pakeneminen, koska hän ei tiedä, että on olemassa toisenlainen maailma. Hän ei tiedä, että pakeneminen on mahdollista. Ensin hän yrittää olla niin kuin muut, ja minä yritin olla niin kuin kaikki muut.\nÄiti ei ymmärtänyt, että hänen elämänpolkuaan, sitä mitä hän kutsui virheikseen, ohjailivat tietyt vääjäämättömät, ennalta määrätyt ja täysin loogiset mekanismit. Hän ei käsittänyt, että hänen sukunsa, vanhempansa, sisaruksensa ja lapsensa ja melkein kaikki kylän asukkaat olivat painineet samojen ongelmien kanssa ja että se, mitä hän kutsui virheikseen, oli todellisuudessa vain malliesimerkki siitä miten asiat yleensä menivät.\nToisessa kirjassaan Histoire de la violence, 2016, Louis jatkaa asioiden pohtimista oman elämänsä kautta. Ranskaa osaamattomana luin kirjan englanninkielisen käännöksen History of Violence, 2018.\nLouis kertoo, miten joutui tappoyrityksen ja raiskauksen uhriksi. Rikoksen tekijä on berberimaahanmuuttaja, ja asian käsittelyssä näkyy viranomaisten nurja suhtautuminen arabimiehiin, joihin he lukevat kaikki arabeja ulkonäöltään muistuttavat miehet. Tässä raiskattu melkein katuu rikosilmoituksen jättämistä. Hän tuntee taustansa vuoksi sympatiaa huonompiosaisia kohtaan.\nTekstin näkökulma on mielenkiintoinen. Aivan tällaista en ole tavannut missään. Välillä kertojana on päähenkilö itse, välillä sisar, jonka luo veli on vetäytynyt toipumaan. Kun sisar kertoo veljensä tapauksesta miehelleen, niin veli kuuntelee hänen höyryämistään oven takaa ja välittää kaiken lukijalle lisäillen väliin sulkeissa 'Ei totta' ja muita kommenttejaan. Hän on kuitenkin se, joka valitsee ja päättää, mitä kuulee, ja tulee näin myös kertoneeksi mielipiteensä sisarensa arvostelukyvystä. Mielenkiintoinen kaksoisvalotus, jossa näkyy erot kotiseudulle jääneiden, vähän kouluttautuneiden ihmisten ja hänen itsensä välillä.\nEntiset kaverit ovat aikuistuneet ulkoisin merkein, on työpaikka, vaimo ja talo, heihin verrattuna yliopistossa opiskeleva Édouard on lapsi, mutta henkisesti kaverit ovat pysyneet paikallaan Édouardin mennessä eteenpäin. Sisaren mielestä Édouard taiteilee edelleen kahden maailman välillä.\nHän on myös sitä mieltä, että Édouard valehtelee kertoessaan, miten perhe paheksui häntä homona. Sisar pahoittaa mielensä siitä, että veli ei ota vastaan heidän hyväksymistään.\nBut we accepted him as he was (not true). And that's what makes me wonder. That's why the whole thing always leaves me a little uneasy.\nHe hated us, because it ruined his plans, because he couldn't go and tell everyone how everything was our fault, and sometimes I think he never forgave us for accepting him how he is.\nLouis on omistanut tämän kirjan filosofiystävälleen Geoffroy de Lagasnierille, jonka kanssa hän on kirjoittanut avoimen poliittisen kirjeen Le Mondelle. Louis ymmärtää työväenluokan pettymyksen vasemmiston toimiin ja ymmärtää äärioikeiston nousun paikkaamaan tyhjiötä.\nLouisin kolmas romaani Qui a tué mon père, 2018, käännös englanniksi Who Killed My Father, 2019, on isälle omistettu sinä-muotoinen pitkä kirje.\nKaikki se, mikä ensimmäisessä kirjassa isässä ärsytti saa nyt lempeämmän ja ymmärtäväisemmän käsittelyn. Voisi jopa sanoa, että tämä kirja on rakkaudenosoitus isälle. Samalla se on poliittinen pamfletti. Louis kertoo nimillä, ketkä ovat vieneet hänen isänsä terveyden poistamalla tukia ja pakottamalla sairaan miehen raskaaseen työhön.\nMacron, Hollande, Valls, El Khomri, Hirsch, Sarkozy, Bertrand, Chirac. The history of your suffering bears these names. Your life story is the history of one person after another beating you down. The history of your body stands as an accusation against political history.\nIsä on muuttunut muutaman vuoden sisällä. Hän, joka näki ennen kaikkeen syypäinä ulkomaalaiset ja homot arvostelee nyt Ranskaa rasismista ja pyytää poikaansa kertomaan miesrakkaastaan. Hän lukee poikansa kirjoja ja lahjoittaa niitä ystävilleen.\nKirja on omistettu nuorelle kandanranskalaiselle näyttelijälle ja elokuvaohjaajalle Xavier Dolanille.\nOlen kirjoituskurssilla, jossa juuri viimeksi harjoittelimme näkökulmia. Kirjoitimme nopeita harjoituksia, joissa asioita tarkasteltiin ei omin vaan jonkun muun silmin. Koitin eläytyä tarkastelemaan erästä tapahtumaa mieheni silmin. Oli tosi kiintoisaa miettiä, miten hän, luonteeltaan minua huolekkaampana, koki tilanteen, johon minä lähdin täysin luottavaisena ja miten sen saisin sanoitetuksi. Oli vapauttavaa irtautua omasta näkövinkkelistään. Monissa romaaneissahan käytetään tätä metodia, jossa asiat etenevät vuorottelevien kertojien kuvaamina. Silloin on todella tärkeää, että myös teksti muuttuu kertovan henkilön mukaiseksi. Jotkut kurssilaiset kirjoittivat lemmikkieläimensä näkökulmasta. Minulle se oli vielä liian luovaa.\nOmissa muistelmissakin voisi hyödyntää erilaisia kertojia. Minua houkuttaa kyllä kovasti kaikkinäkevä kertoja, joka katselee, miten se Marjatta-rassukka raahustaa elämänpolkuaan välillä kompastuen ja taas urheana eteenpäin.\nEräs asia, joka on minulle ehdoton mitä tahansa kirjoittaessani, lukee aamukahvimukini kyljessä 'Do it with passion or not at all'. Ei yhtään houkuta kirjoittaa mitään itsestäänselvyyksiä.\nP.S. Tänään on Kansainvälinen miestenpäivä. Onnea miehet!\nklo marraskuuta 19, 2019 15 kommenttia:\nTunnisteet: autofiktio, Édouard Louis, kirjoittaminen\nKohti vuotta 2020: kirjoittamisen karsimista, pyör...\n2019 - miten se menikään, maailmassa ja omalla koh...\nHikikomori, salaryman ja psykopaatti, Milena Michi...\nLuin Édouard Louisin kirjoja ja mietin kertojan va...


Legendaariset panssarivaunut ansaitsevat paremman suojan – Vapautemme vuoksi! – Lähde sinäkin auttamaan Panssarimuseo katoskeräyksessä | Timo Heinonen\nBlogi, torstaina 06.08.2015\nTänään tein jokaisen pikkupojan toivoman ja ikuisesti muistaman retken Hattulan Parolan Panssarimuseoon. Lapsuudestani muistan oman perheemme retket sinne ja olen varma, että niin muistavat omat lapsenikin tämän visiitin. Vauhtia ja seikkailuja riitti ja hieman jo historiankin tarinaa heille. Aika monessa tankissa on tänä päivänä se perinteinen museoiden kyltti ”Ei saa koskea” ja täällä vielä myös muistutus ”Ei saa kiivetä”. Ymmärrettävää toki kun kyse vanhimmissa tankeissa jo sata vuotta vanhoista koneista, mutta tämän päivän museoissa pitäisi saada enemmän myös kokea ja kokeilla. Siksi minusta Panssarimuseoonkin pitäisi saada lisää myös sellaisia näyttelykohteita missä kävijät voivat itse kokea ja kokeilla. Panssarimuseossa riittäisi muutama vaikka uudempikin käytöstä poistettu tankki lisää minne saisi mennä sisään, kiipeillä ja leikkiä. Ja totta kai tämän päivän museoissa pitäisi olla myös lisää liikkuvaa kuvaa, ääntä ja sellaista. Esimerkiksi simulaattoreita monessa museossa käytössä jo ja sopisivat hyvin tännekin. Mutta nämä nyt vain tällaisia museon ystävän ajatuksia.\nHattulan Parolan Panssarimuseo on aina sykähdyttävä paikka. Muistan sen jo lapsuudesta ja jälleen tästäkin päivästä. Haastan teidät kaikki mukaan keräykseen minkä tavoitteena saada katokset vanhoille tankeille. Sankarimme niillä taisteli, niitä valloitti ja nyt meidän tehtävä säästää muisto lapsillemmekin. Jos haluat mukaan niin minulle voi laittaa viestiä.\nAinutlaatuiset kokoelmat. Merkittävä osa Panssarimuseon maailmanharvinaisuuksista on edelleen sään armoilla ulkorinteessä. Pelastusprojektin tavoitteena on rakentaa kaksi katosta harvinaisten panssarivaunujen suojaksi ja turvata niiden säilyminen tuleville sukupolville Panssarimuseon kokoelmat ovat ainutlaatuiset. Esimerkiksi neuvostoliittolaisista panssarivaunuista ei ole Venäjän ulkopuolella yhtä kattavaa kokoelmaa. Erityisiä harvinaisuuksia ovat T-50 kevyt panssarivaunu, joita maailmassa on jäljellä kaksi sekä raskas panssarivaunu T-28, joita on jäljellä kolme, joista kaksi on Panssarimuseon kokoelmissa. Harvinaisuudet ovat kansainvälisiä vetonauloja, ja ne houkuttelevat kävijöitä ympäri maailmaa.\nKunnianosoitus suomalaiselle sotilaalle! Vuonna 1961 perustettu Panssarimuseo on kunnianosoitus sotiemme veteraaneille, jotka tekivät monesti mahdottomasta mahdollisen usein varsin heikoista lähtökohdista ponnistaen.\nPanssarimuseon reliefi: Suomen armeijan ensimmäistä panssarivaunumallia Renault F.T. Modelè 1917 kuvaavan reliefin on piirtänyt graafikko Antti U. Kuusisto ja valmistanut Kultakeskus Oy. Reliefiä on saatavissa sekä pronssisena että hopeisena. Pronssinen, numeroimaton, (vahvuus 8 mm, paino 410 grammaa) 100 euroa + postituskulut, Pronssinen, numeroitu, (vahvuus 8 mm, paino 410 grammaa) 300 euroa + postituskulut ja Hopeinen, numeroitu (vahvuus 10 mm, paino 465 grammaa) 500 euroa + postituskulut Reliefin halkaisija 80 mm. Numeroituja reliefejä on rajallinen määrä.\nReliefejä voi hankkia Panssarimuseon toimiston kautta puh 040 5681 186 tai toimisto@panssarimuseo.fi\nMuseon ystävänä haluan myös haastaa teidät kaikki mukaan Panssarimuseon katoskeräykseenkin. Itse jo ostin keräyksen aikanaan käynnistyessä pronssien numeroidun mitalin minkä tuotto menee keräykseen. Mutta vuodessa keräys ei ole tuottanut toivotulla tavalla ja upeat itsenäisyytemmekin eteen arvokkaasti taistelleet vaunut saavat edelleen kastua ja olla lumenkin alla. Ja onhan Panssarimuseon kokoelma maailmankin laajuisesti aivan ainutlaatuinen. Esimerkiksi neuvostoliittolaisista panssarivaunuista ei ole Venäjän ulkopuolella yhtä kattavaa kokoelmaa kuin Hattulassa on. Mainita voisi vaikkapa kevyenä panssarivaunu T-50:n joita on maailmassa jäljellä enää vain kaksi ja panssariauto BA-10:n, mikä on tiettävästi ainoa koko maailmassa. Panssarimuseon vaunuista noin puolet on viime sotien aikana Suomeen saatua sotasaaliskalustoa.\nPanssarimuseon suunnitelmissa on rakentaa kaksi suojakatosta harvinaisten panssarivaunujen suojaksi. Ulkona säilytyksessä olevalle kalustolle ollaan rakentamassa 80 metriä pitkä ja toinen 60 metrinen katos. Panssarimuseon kokoelmiin kuuluu yhteensä yli 50 panssariajoneuvoa ja 40 panssarintorjunta-asetta sekä upea panssarijuna. Niiden toivoisi säilyvän Parolassa myös seuraavat 50 vuotta ja keräyksen tavoitteena onkin katosten 500 000 euron kustannusten kattaminen.\nHaastankin teidät kaikki nyt mukaan keräykseen. Vapautemme vuoksi.\nMukaan pääsette: Panssarikilta ry: MAAILMAN HARVINAISUUDET TURVAAN – SUOJAKATOKSET HARVINAISILLE PANSSARIVAUNUILLE.\nJälleen siis upea päivä takana ja kerta toisensa jälkeen koskettava visiitti Parolassa. Lasten kanssa vielä Panssariprikaatissa Sotkussa munkkikahvilla. Viisivuotias jo kyseli koska hän pääsee tänne 🙂\nTagit: Hattula, Panssarimuseo,


Korkeapainejärjestelmä | Väliseinät | Kiinnike-Kolmio Oy\nKorkeapainejärjestelmä | Väliseinät\n• Huoltovapaa • Hiljainen • Ekologinen • Kustannustehokas\nTiesitkö että monet nauharuuvaimen käyttäjät ovat jo vaihtaneet korkeapaine nauharuuvaimen käyttäjiksi. Syitä on monia, mutta yksi on nopeus ja helppous. Voit Max järjestelmällä ruuvata jopa 7 kertaa nopeammin kuin yleisillä nauharuuvaimella. Ero on työmaakäytössä huomattava.\nKorkeapaineruuvain on myös hämmästyttävän nopea ja kevyt. Siinä on alkuperäinen kiinnitysjärjestelmä, joka yhdistää iskun ja ruuvauksen, jolloin ruuvaus on nopeampaa. Voit käyttää sitä puun lisäksi myös metallirankaan. HVR41G4:ssa on myös ”viistoruuvaustila”, jolla voit tehdä syviäkin ruuvauksia viistossa kulmassa. Ominaisuuden voi kytkeä päälle yhdellä sormella.\nKorkeapainejärjestelmä ei tarvitse ruutia tai kaasua toimiakseen, mikä on sekä taloudellista että turvallista. Hengitysilmasta puhumattakaan.\nKorkeapaine rullalipasnaulain HN25C\nKompakti betoni- ja teräsnaulain, joka ulottuu kulmiin vain 6 mm etäisyydellä reunasta. Voit ladata lippaaseen jopa 100 naulaa, jolloin työskentelet taloudellisemmin. Rullalipasnaulaimen nokka on kompakti, joten voit työskennellä myös kapeiden metallikiskojen kanssa. Erikoisnaulat läpäisevät 5,0 mm teräksen ja iskeytyvät jopa 60 N teräkseen.\nKorkeapaine nauharuuvain HVR41G4\nKorkeapaineruuvain on hämmästyttävän nopea ja kevyt. Siinä on alkuperäinen kiinnitysjärjestelmä, joka yhdistää iskun ja ruuvauksen, jolloin ruuvaus on nopeampaa. Voit käyttää sitä puun lisäksi myös metallirankaan. HVR41G4:ssa on myös ”viistoruuvaustila”, jolla voit tehdä syviäkin ruuvauksia viistossa kulmassa. Ominaisuuden voi kytkeä päälle yhdellä sormella.\n30M letkukela. Korkeapaineletku erittäin taipuisaa ja kevyt käsitellä. Tukeva teline, jossa sisäänkelausta on helpottamassa ohjuri.


BUT WHAT IF I CAN FLY\n"What if I fall?" "Oh, but my darling, what if you fly?" Blogini kertoo matkasta, jolle lähden epävarmoin tuntein. Löydänkö kerran menettämäni, kauan kaipaamani, liikunnan riemun uudelleen? Lähtöhetki on varovaisen toiveikas, positiivisuuden täyttämä. Matka kohti kokonaisvaltaisempaa hyvinvointia on alkanut! Tervetuloa mukaan, kiitos, että luet!\nTerveisiä Tahkolta, lumisateen ja pikkupakkasen keskeltä!\nAjoimme tänne eilen ystäväperheemme kanssa. Jo saapuessamme saimme iloksemme todeta, että lunta todellakin riittää, ja kuin varmuuden vuoksi sitä on tullut lisää koko tämän päivän, ison osan viime yöstäkin. Mahtavatkohan mukana olevat koirakaverimme edes muistaa, milloin ovat viimeksi uponneet hankeen, kuten eilen iltalenkillä. Voi sitä riemua, kun kaverukset saivat viilettää vapaina pitkin järven jäätä :)\nAamupalan jälkeen suuntasin ladulle. Voi, miten olinkaan odottanut sitä! Kävin aiemmin viikolla huollattamassa sukseni ja muutoksen edelliseen kyllä huomasi. Luistosta voin tinkiä, mutta pitoa pitää olla, muuten menee hermo :) Tämän tason hiihtäjälle pitoteipit ovat loistava ratkaisu. Olin yksin liikenteessä muiden nautiskellessa laskettelurinteistä, joten valitsin turvallisen jääladun. Ei vaaraa eksymisestä tai liian jyrkistä ylämäistä ;) Jäällä oleva lumi riitti pohjaksi kunnon laduille, mistään ei oikeastaan tiennyt olevansa järvellä. Tai no, se, että pystyin näkemään kilometrien päähän sekä meno- että tulosuuntaan, antoi tietysti vihiä asiasta.\nTiedä, oliko suurin osa porukasta valinnut laskettelun vai pelästynyt lumisadetta, mutta joka tapauksessa laduilla oli todella hiljaista. Välillä tuntui kuin olisin kulkenut pumpulissa! Kaikkialla hiljaista ja valkoista. Hiljaisuuden rikkoi vain omien suksieni suhina ja harvakseltaan ohi ajavan moottorikelkan ääni.\nKävin pikaisesti kääntymässä rinnekahvilassa, jossa seurueemme miehet istuivat kahvikupposilla, ja suuntasin sen jälkeen takaisin ladulle. Sen verran kovan hien olin saanut pintaan, etten viitsinyt ottaa riskiä palelemisesta. Viimeiset viisi kilometriä pääsin hiihtämään tuoreella, latukoneen juuri vetämällä, koskemattomalla ladulla. Parempaa ei voisi toivoa!\nNiin ihanaa ja terapeuttista kuin yksin hiihtäminen onkin, en malta odottaa, että huomenna saan ystävästäni hiihtoseuraa. Suunnitelmanamme on käydä nauttimassa keittolounas saaressa. Niin kivaa! Kunhan vaan kroppani ei ole tämänpäiväisestä lähes 15 kilometristä aamulla ihan kauhuissaan ;)\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 22.17 Ei kommentteja:\nTunnisteet: liikunta, matkailu, oma aika, talvi, ulkoilu, ystävät\nAnd the winner is... Ulkoilu!\nSanovat, että kaikkeen kyllästyy. Voiko väite pitää paikkansa tällaisten talvipäivien kohdalla? Sitä emme saa koskaan tietää, koska nämä ovat harvassa: aurinkoa, pikkupakkasta, lunta. Eilisen kaltaisina päivinä ulkoilu on ykköspuuhaa! Siitä muistutukseksi otin alimpana olevan kuvan hellyyttävästä, pienestä puunrungosta, johon on syystä tai toisesta maalattu numero yksi :)\nAurinkoinen sunnuntaipäivä alkoi reippailulla ystäväni ja koiriemme kanssa paikassa, jossa emme olleet koskaan ennen käyneet. Paikassa, jonne kaikkien pitäisi päästä ja jota uhkaa suuret muutokset. Paikassa, jossa koiramme riehaantuivat ja me ihmisystävykset saimme vaihtaa kuulumiset kävelyn ohessa. Voit lukea lisää toisesta blogistani täältä.\nRetkemme jälkeen nukuin piiitkät päiväunet ja herättyäni ihastelin ikkunasta kajastavaa upeaa auringonlaskua. Sain mieheni seurakseni ja aamupäivän puolitoistatuntinen ulkoilu sai jatkoa. Tällä kertaa emme lähteneet lähilenkkipolkuja kauemmaksi, mutta poikkeuksena tavanomaiseen kuljimme ison osan matkastamme jäällä! Miten erilaiselta tutut maisemat näyttävätkään, kun niitä katselee suunnasta, jonne niin harvoin pääsee! Muutenkin jäällä kävelyssä on oma viehätyksensä, jännityksensäkin...\nIhastelemani auringonlasku vain parani vanhetessaan. Vilkutettuani viimeisille säteille heipat (siksi kiipesin poijun päälle...) ajattelin pimeyden hiipivän vähitellen taivaalle. Niinhän se toki tekikin, mutta sitä ennen taivas kylpi melkoisessa väriloistossa.\nKahden lenkin ja saunan jälkeen peilistä katsoivat punaposkiset, terveen näköiset kasvot. Mukavaa vaihtelua kalpeudelle, jota yritän epätoivoisesti peittää poskipunakerrosten alle. Kiitos siitä ja hyvästä mielestä, kaunis helmikuinen päivä!\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 20.00 Ei kommentteja:\nTunnisteet: hyvinvointi, liikunta, ulkoilu, vapaa-aika, ystävät\nToivottaessani eräänä aamuna hyvää huomenta yhdelle kollegalleni lisäsin perään kysymyksen hänen kuulumisistaan. Silmät syttyivät, suu levisi hymyyn, hän loisti. Hän oli hankkinut itselleen punttisalijäsenyyden kropan kipuilujen jäätyä taakse ja treenin tultua taas mahdolliseksi. Samalla, kun vilpittömästi iloitsin hänen puolestaan, huomasin pohtivani, mistäköhän itse saisin vastaavan olotilan.\nTreeniaiheinen juttutuokiomme jatkui ja lopulta sanoin ääneen sen, mitä olen miettinyt muutaman päivän ajan: minun tekee mieli juosta.\n"Katohan, tässä käy kohta taas niin, että sijoitan joihinkin nastapohjaisiin juoksutossuihin vain käydäkseni kerran lenkillä ja that´s it. Ei siitä kuitenkaan mitään tule. Sinne jäävät pölyyntymään, kalliit tossut, kaapin perimmäiseen nurkkaan."\nKaiken tämän ääneen sanottuani tajusin olevani suossa. Olen löytänyt itseni sieltä monta kertaa aiemminkin. Kun kaikki toivomani ei tapahdu samantien, alan parjata itseäni. Ainut muutos aiempaan oli se, että tajusin ajatusvääristymäni samantien ja vaihdoin ajatuksen kulkusuuntaa:\n"Ei mun näin pidä ajatella! Ei liian isoa palaa kerralla! Parjaamisen sijaan mun pitäis taputtaa itseäni olalle siitä hyvästä, että olen treenannut kaksi kertaa viikossa. Se on tasan kaksi kertaa enemmän kuin pitkään aikaan."\nYou are a work in progress which means you get there a little at a time,\nnot all at once."\nInnostus salitreeniä kohtaan antaa odotuttaa itseään ja se on täysin ok. En lähde vanhaan tyyliini pakottamaan itseäni kaikkeen kerralla vaan kokeilen vaihteeksi, miltä pienten askeleiden ottaminen tuntuu.\nJuoksun suhteen en ole vielä tehnyt päätöstä, lähdenkö yrittämään vai annanko nälän kasvaa... Nastallisiin juoksutossuihin en aio vielä sijoittaa, ellen sitten tee jotain uskomattoman hyvää ale-löytöä ;)\nwhile working for what you want."\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 9.46 Ei kommentteja:\nTunnisteet: kehitys, liikunta, muutokset, treenaaminen\nKauniiksi tuota annosta ei voi kehua, mutta herkulliseksi ja helpoksi voi!\nSyöntikypsä avokado, raejuustoa ja ripaus pippuria. Siinä se. Toimii varsin hyvin ilman pippuriakin, sen olen todennut, kun joskus töistä treeneihin suhatessani olen napannut kaupasta pienen purkin raejuustoa ja avokadon mukaani. Muutama haarukallinen pelkkää raejuustoa ensin alkupalaksi, jotta avokadon palaset mahtuvat purkkiin ja ei kun syömään. Miten helppoa! Lusikka onkin sitten toinen juttu...\n"Mitä naisen käsilaukusta ei löydy, sitä ei tarvita!" -sanonta ei tässä kohtaa ihan pidä paikkaansa. Lusikka on yleensä se, jonka puuttumisen huomaan vasta liian myöhään. Siihenkin keksin keinon: otan talteen valmissalaattien (kyllä, sorrun toisinaan kotimatkalla ostamaan sellaisen kaupasta, kun nälkä on ehtinyt siihen pisteeseen, ettei ruoanlaitto tule enää kysymykseenkään) mukaan pakatut ruokailuvälineet. Ne löytyvät nykyisin treenilaukustani!\nNäppärää, nopeaa ja herkullista, mutta ennen kaikkea terveellistä! Avokado nimittäin sisältää runsaasti antioksisantteja ja lähes 20:hta erilaista vitamiinia ja mineraalia. Se mm. tehostaa kylläisyydentunnetta, auttaa pitämään painon kurissa, suojaa sydäntä ja auttaa ravintoaineita imeytymään. Melkoinen terveyspommi, ja jotkut vielä kehtaavat ajatella vain sitä tosiasiaa, että avokadossa on paljon rasvaa. Onhan siinä, mutta nekin ovat niitä hyviä rasvoja.\nKannattaa siis kokeilla!\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 21.22 Ei kommentteja:\nMinussa asuu pieni introvertti. Nautin toisten seurassa olemisesta, mutta tarvitsen vastapainoksi myös omaa aikaa. Minun täytyy saada olla joskus yksin.\nTöiden lisäksi olen ollut sosiaalisesti tavallista aktiivisempi lähiaikoina. Vapaa-aika on täyttynyt erilaisella ohjelmalla ja niin kivaa kuin se onkin, se myös väsyttää. Huomaan, kuinka tarve yksinolemiseen on kasvanut siinä sivussa. Tämän tosiasian ympärille on rakentunut muutama mielenkiintoinen, yksi vähän tiukkasanaisempikin, keskustelu tällä viikolla.\nIhmisen, jolla ei vastaavaa tarvetta ole, on vaikea ymmärtää moista olotilaa. Yksin olemisen tarve tulkitaan helposti väärin. Se, että haluan olla yksin, ei tarkoita, että seura olisi huonoa. Ei suinkaan. En missään nimessä halua eroon lähimmistäni. Haluan vain joskus olla ihan itsekseni. Yksin. En itsekseni kaupungilla, kavereiden seurassa, harrastuksissa vaan kokonaan YKSIN.\nMitäkö sitten teen, kun mahdollisuus yksinolemiselle avautuu? En mitään ihmeellistä. Saatan lukean, katsella telkkaria, kirjoitella blogia, vain olla. Joskus olen jopa siivonnut. Kaikkea tätä voin tehdä myös seurassa. Miksi siis tarvitsee olla yksin, jos samat jutut voi tehdä muiden läsnäollessa? Kunpa osaisinkin selittää sen tyhjentävästi. En osaa, osaakohan kukaan...\nTuohon se kai on koottu aika tyhjentävästi: En ole vihainen, enkä surullinen. Akkuni vaan kaipaavat latausta.\nMieheni osti minulle kerran pienen taulun, jossa luki Älä häiritse. Sovimme, että ripustan sen vierashuoneen oveen aina, kun toivon saavani olla yksin. Joka kerta toiveeseeni vastattiin. Siellä sitten makoilin, luin, otin päikkärit. Ihmettelin eloa ja oloa. Suunnittelin tulevaa, laitoin ajatuksia kasaan. Eikä aikaakaan, kun aloin miettiä, mitä alakerrassa puuhaavat. Halusin liittyä seuraan.\nEi siihen kokonaisia päiviä vaadita, ei tuntikausiakaan. Pienikin hetki voi riittää. Sitten olen taas paljon parempi ihminen :)\nKuinka sitten sovittaa tämä tarve parisuhteeseen? Siinäpä kysymys. Tiedostan tilanteen haastavuuden varsin hyvin. Jos kyse olisi tarpeesta saada kävellä metsässä aina silloin tällöin, olisi se helppo toteuttaa. Sen kun vain lähtisin, kuljeskelisin aikani ja lataisin akkuni. Mutta se, että voin olla yksin kotona, vaatii muiden poistumista. Tämän tarpeeni täyttäminen vaatii siis toimenpiteitä kanssa-asujiltani ja se ei läheskään aina onnistu. Ei pidäkään onnistua. En voi vaatia miestäni poistumaan aina, kun huomaan kaipaavani hetkeä yksin. Vähitellen huomaan ärsyyntyväni seurasta, eikä se miehellenikään jää epäselväksi.\nKuinka siis toimia, jotta meillä molemmilla olisi kotona hyvä olla? Tätä väänsimme ja käänsimme yhtenä iltana hetkelliseen epätoivoon asti. Kaksi tässä asiassa hyvin erilaista luonnetta ei aina pysty ymmärtämään toistensa näkökulmia. Onneksi pinnaa riittää ja ääntä mahtuu maailmaan ;) Pääsimme kuin pääsimmekin jonkinlaiseen yhteisymmärrykseen. Päätimme, että minä yritän saada tunteeni heti sanotuksi, mieheni yrittää olla loukkaantumatta ja yhdessä mietimme sopivan ratkaisun käsillä olevaan tilanteeseen. Kun asia nostetaan esille ajoissa, ilman vahvaa tunnelatausta, on onnistumisen mahdollisuus suurempi.\nPs. Vastaisuudessa kirjoitan joka viikko postauksen, jonka rakennan jonkin hyvinvointia koskevan mietelauseen ympärille. Sellaisen, joka on ollut ajankohtainen ja/tai pyörinyt ajatuksissani.\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 21.14 Ei kommentteja:\nTunnisteet: hyvinvointi, oma aika\nTreenaamaan yhdessä vai yksin?\nOnneksi ihmisen ei tarvitse valita, treenaako yksin vai yhdessä. Olisi nimittäin oikeasti vaikea päättää, kummasta mahdollisuudesta voisin luopua.\nKäveleminen ja juokseminen ovat minulle kuntoilun lisäksi päänhuoltoa, tapa rentoutua, meditointia melkeinpä. Yksin lenkkeillessäni kuulostelen, mitä minulle kuuluu, mitkä asiat hiipivät ajatuksiin ensimmäisinä. Käsittelen sen, mikä käsiteltävissä on ja pyrin tulemaan sinuiksi keskeneräisyyksien kanssa. Parhaat ideani esimerkiksi töiden suhteen olen kehitellyt liikkuessani. Juokseminen ja käveleminen ihan vain itseni seurassa ovat minulle sitä omaa aikaa, jota välillä kovasti kaipaan. Silti en missään nimessä haluaisi luopua lenkeistä miehen tai ystävien kanssa. Mikäs sen parempi tapa yhdistää huvi ja hyöty kuin lähteä yhdessä lenkille? Kuulumisten vaihtoa, ulkoilua ja liikuntaa samassa paketissa. Joskus on niinkin, että lenkki saattaisi jäädä sohvalla makoilulle kakkoseksi, ellen olisi sopinut lähteväni jonkun kanssa.\nSalitreenin suhteen sama juttu, molempi parempi. Vaikkakin tässä yksin tehty treeni veisi voiton, jos olisi pakko valita. En ole oikein hyvä siinä, että juttelen toistojen välillä tai odotan, että toinen tekee oman suorituksensa huilatessani. Koen, ettei treenistä tule sillä tavalla yhtä intensiivinen kuin se parhaimmillaan voi olla.\nOhjatulle tunnille menen mieluiten jonkun kanssa, vaikkei treeni seuran puutteeseen kaadukaan. Spinningissä, body pumpissa tai vastaavassa treeni nappaa väkisinkin mukaansa niin täysillä, ettei siinä paljoa ehdi kuulumisia vaihdella. Ehkä merkitsevä katse silloin tällöin, kun oikein hapottaa ;)\nTätä uutta treenivaihetta aloitellessani joogasta on tullut minulle laji, johon haluan mennä yksin. Ei sillä, että kärsisin kanssajoogaajieni seurasta tai etten vaihtaisi sanan, pari pukuhuoneessa olevien naisten kanssa. "Jooga ei ole ollenkaan se paikka, johon mennään käsikynkässä rouvakaverin kanssa kikatellen.", totesi yksi ystäväni, kun keskustelin aiheesta hänen kanssaan. Joogaan mennään rauhoittumaan ja itsestäni tuntuu juuri nyt parhaalta, jos voin käpertyä omiin ajatuksiini jo ennen treeniä ja pysyä siellä hetken treenin päätyttyäkin. Siksi olenkin pakannut treenilaukun valmiiksi jo aamulla ja suunnannut heti töiden jälkeen kaupungille, vaikka aikaa kotona käymiseen olisi rutkasti. Käyn välipalalla, istahdan kahvilaan lukemaan tai vain kävelen pitkin kaupungin katuja. Tällä tyylillä tuntuu kuin olisin jo joogan alkaessa puolivälissä matkaa kohti sitä pistettä, johon harjoituksen aikana vajoan. Palailen sieltä vähitellen todellisuuteen, kun matkaan takaisin kotiin. Perille saapuva minä on ainakin hetkellisesti seesteisempi ihminen ;)\nJa voi talvi, jos saisimme tänne eteläänkin kunnon jäät niin luisteluretkelle pitäisi ilman muuta suunnata isommalla porukalla. Pakata eväät reppuun ja istahtaa johonkin saareen tai niemennyppylälle herkuttelemaan kevätauringon jo lämmittäessä.\nLadulle on kuitenkin turvallisinta suunnata itsekseen, koskaan kun ei voi olla varma, kuinka suksi luistaa... :)\nMiten sinä mieluiten treenaat, yksin vai porukassa?\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 12.00 Ei kommentteja:\nTunnisteet: hyvinvointi, liikunta, oma aika, treenaaminen\nSiinä se, lyhyesti ja ytimekkäästi.\nOli sää mikä tahansa, minä kävelen.\nKävely on lähtökohta, josta lähden tälle matkalle. Salitreenit, erilaiset ohjatut tunnit, juoksulenkit, ne ovat jääneet pois. Vain kävely on jäänyt.\nKaipaan kunnon urheilusuorituksen tuomaa hyvänolon tunnetta. Sitä en kuitenkaan ole saavuttanut pitkään aikaan, koska aiemmat tapani treenata eivät enää tuota samanlaista nautintoa, samanlaista liikunnan iloa. Viimeksi salilla ollessani katsoin itseäni peilistä ja mietin hiljaa mielessäni, kuinka järjettömältä se touhu tuntui. Mitä on tapahtunut?\nSairastuin. Tai no, olen sairastanut jo pitkään. Endometrioosini kuitenkin todettiin vasta kaksi vuotta sitten. Kaksi leikkausta vuoden sisällä, pitkä tauko treenissä. Halu salille ja/tai juoksemaan oli valtava, mutta lupaa kunnon treeniin ei annettu. Ihmisestä, joka on koko ikänsä liikkunut paljon ja monin tavoin, tuli vasten tahtoaan paikalleen jämähtänyt sohvaperuna. Entisten rakkaiden liikuntamuotojen päälle laskeutui musta pilvi, joka ei ottanut lähteäkseen. Ei, vaikka yritin hyvällä ja vähemmän hyvällä. Yksin ja seurassa. Musiikin kanssa ja ilman. Yhtä tyhjän kanssa kaikki. Olo oli ja pysyi. Ihailin ihmisiä, jotka työpäivän jälkeen halusivat lähteä treenaamaan. Kaipasin sitä minua, joka joskus tunsi samoin.\nSanovat, että muutos tapahtuu, kun lopettaa sen odottamisen ja väkisin vääntämisen, antaa asioiden mennä omalla painollaan. Ovat oikeassa.\nPari viikkoa sitten osallistuin joogaa, pilatesta ja kehonpainotreeniä yhdistelevälle tunnille. En omasta aloitteestani vaan ystäväni pyynnöstä. Lähdin innolla, koska tykkään viettää aikaa ystäväni kanssa, mutta mitään sen suurempia odotuksia en tunnille asettanut. Sinä iltana, tammikuisena keskiviikkona, tähdet olivat kuitenkin oikeassa asennossa :) Tunti oli erilainen kuin mikään aiemmin kokemani ja se riitti. Tunnin loputtua itkin onnesta. Viikkoa myöhemmin olin samassa paikassa.\nNyt pyrin ylläpitämään sitä pientä kipinää, joka kutsuu liikkumaan, kutsuu voimaan paremmin ylipäätään. Miten saan pidettyä sen hereillä ja vahvistettua sitä? Miten siitä muodostuisi jälleen tärkeä osa jokapäiväistä elämääni? Vaikka liikunta jo sinällään vaikuttaa kokonaisvaltaisesti hyvinvointiin, mietin nyt tavallista enemmän myös elämän muita osa-alueita: ihmissuhteita, ravintoa, työn ja vapaa-ajan suhdetta ja sisältöjä, suhtautumistani asioihin. Tiedän jo, mistä haluan luopua ja mitä pyrin vahvistamaan.\nMitä ikinä teenkin, mitä lajeja kokeilenkin, kävely on ja pysyy.\nLähettänyt Suvi - Kotonainen klo 7.58 2 kommenttia:\nTunnisteet: hyvinvointi, liikunta, suunnitelmat\nMinä kävelen. Siinä se, lyhyesti ja ytimekkäästi. Oli sää mikä tahansa, minä kävelen. Kävely on lähtökohta, josta...\nTerveisiä Tahkolta, lumisateen ja pikkupakkasen keskeltä! Ajoimme tänne eilen ystäväperheemme kanssa. Jo saapuessamme sai...\nToivottaessani eräänä aamuna hyvää huomenta yhdelle kollegalleni lisäsin perään kysymyksen hänen kuulumisistaan. Silmät syttyivät...\nMinussa asuu pieni introvertti. Nautin toisten seurassa olemisesta, mutta tarvitsen vastapainoksi myös omaa aikaa. Minun täytyy saada o...\nOnneksi ihmisen ei tarvitse valita, treenaako yksin vai yhdessä. Olisi nimittäin oikeasti vaikea päättää, kummasta mahdollisuudesta voi...\nKauniiksi tuota annosta ei voi kehua, mutta herkulliseksi ja helpoksi voi! Syöntikypsä avokado, raejuustoa ja ripaus pippuri...\nSanovat, että kaikkeen kyllästyy. Voiko väite pitää paikkansa tällaisten talvipäivien kohdalla? Sitä emme saa koskaan tietää, koska näm...


Tilapalvelupäällikön virka - Miehikkälä\nVirolahden kunnassa julistetaan haettavaksi tilapalvelupäällikön virka 25.6.2018 mennessä, nykyisen tilapalvelupäällikön siirtyessä muihin tehtäviin.\nViran kelpoisuusehtona on teknillisessä oppilaitoksessa tai ammattikorkeakoulussa suoritettu rakennustekniikan insinöörin tutkinto tai muu virkaan soveltuva korkeakoulututkinto ja perehtyneisyys talonrakennustekniikkaan. Kunta-alan kokemus katsotaan eduksi.\nTilapalvelupäällikkö vastaa Kaakon Kaksikon (Virolahden ja Miehikkälän kunnat) kiinteistöjen taloudesta, ylläpidosta ja rakennuttamisesta. Tilapalvelupäällikkö toimii työturvallisuuskoordinaattorin tehtävissä omalla vastuualueellaan sekä tarvittaessa vastaavana työnjohtajana/työmaavalvojana kunnan omissa hankkeissa. Tilapalvelupäällikkö sijaistaa rakennustarkastajaa sekä muita Kaakon Kaksikon teknisen toimen viranhaltijoita. Oman auton käyttö on viran hoidon kannalta välttämätöntä.\nPalkkaus määräytyy kunnallisen teknisen henkilöstön virkaehtosopimuksen mukaisesti. Virkaan valitun on ennen viran vastaanottamista esitettävä hyväksyttävä lääkärintodistus terveydentilastaan. Tehtävässä noudatetaan 4 kk:n koeaikaa.\nHakemukset opinto- ja työtodistuksineen on toimitettava viimeistään 25.6.2018 klo 15.00 Virolahden tekniseen toimistoon osoitteeseen Opintie 2b, 49900 Virolahti.\nLisätietoja antaa tekninen johtaja Markku Uski, puh. 050 3892 150