Viistolla pinnalla: toukokuu 2007\nTanssitaide. Muutama sivistynyt tietää lypsytanssin*), joku tietokilpailujen keisari tuntee norsutanssin**), mutta kuinka moni osaa cowboysikajorausta? Exäni oli joissain suhteissa nerokas mies ja hän loi kyseisen tanssityylin tyhjästä olematta edes tanssialan ihmisiä. Lauantaina, jos on kysyntää, saatan intoutua demoamaan Plevnassa näitä jaloja sortteja. Paitsi norsuvariaatioon en ryhdy. Koska **).Kuvataide. Sunnuntaina tallailin Dublinin harmaassa säässä kohti kirjailijamuseota, mutta olin niin syvällä ajatuksissani, että kuljin vahingossa ohitse! Hetken päästä käännyin 180 astetta kannoillani ja katsoin, että tuossa on jokin taidemesta, menen sinne. Se oli Hugh Lane, kaupungin taidemuseo. Mahdollisesti mielialani takia monet***) viimeisen 40 vuoden aikana tehdyt näytillä olevat työt näyttivät joko ahdistavilta, surullisilta tai tyhjiltä. Vanha tuttu ajatuskulku ankeuden oletetusta syvällisyydestä poikkesi mielessä, mutta myös ryöppy ajatuksia sokeeraamisen vaikeudesta nykypäivänä. Taustoja soittelivat mietteet siitä, ettei ole järin helppoa olla nykytaiteilija.Sokeeraamista valotti myös museossa nähtävillä oleva Francis Baconin haastattelu (siellä on myös rekonstruoitu mainiosti Baconin kaoottinen ateljee). Bacon ehti vielä sokeerata ihan silkalla visuaalisella teholla ja omaperäisillä tekniikoilla! Nykyään mietityttää, pitääkö taiteilijan suunnilleen tappaa kissa videolla, että väki hätkähtää. Hätkäyttäisikö taidemaailmaa siirtyminen sokkitehoista totaaliseen vaniljaan enemmän? Toisaalta kitschit ja campit on jo koluttu. Vaikeaa on. Baconin haastattelua oli erittäin mainiota kuulla. Bacon mm. sanoo, ettei hänellä ole inspiraatiota, hän vain työskentelee jatkuvasti.Kirjallisuus. Sokeerausteema monen muun ohella jatkui, kun löysin kirjailijamuseon siitä Hugh Lanen vierestä. Olin itse sokeerattu, kun tajusin, että Oscar Wilde oli vain 46-vuotias kuollessaan. Vankilarangaistus ei tehnyt juurikaan hyvää Wilden terveydelle ja joka kerran huimaa, kun ajattelee, että tuomion syy oli homoseksin harjoittaminen. Homoseksuaalisuudella oli siis huima sokeerausarvo noihin aikoihin eikä se vieläkään tunnu tökkimättä istuvan ihmisten normaalin****) malliin. Kirjallisuuden konventioita höykyttävillä tyyleillään sokeerasivat puolestaan esim. James Joyce ja tietysti oma suosikkini Flann O'Brien sekä oikeastaan hiton moni muukin irlantilainen kirjailija. Omapäistä väkeä.Naiset eivät kovin paljon juhlineet kirjailijamuseossa, mutta sentään paljon enemmän kuin historiallisissa paikoissa, joissa vierailin. (Suosittelen kyllä esim. Town Hallia, jos on Dublin Pass taskussa. Tai muutenkin.) Toisin oli kirjakassissani. Menomatkalle ostin hätäpäissäni Maeve Binchyn romaanin Whitethorn Woods, joka ei ottanut napatakseen. Aion kokeilla vielä uudelleen. Kotimatkalla en tahtonut päästä irti Suzanne Bernen esikoisteoksesta A Crime in the Neighborhood. Watergate, vanhempien ero ja ikätoverin kuolema yhdistyvät kirjassa häkellyttävästi 10-vuotiaan tytön elämässä ja ajatuksissa.Piss art. Nautin kolme täydellisen huippua Guinnes-tuoppia reissun aikana, eli yhden per päivä. Keskimmäisen niistä siemailin Guinness Storehousen kattobaarissa hienojen näköalojen äärellä. Oletan, että juoma oli varsin tuoretta.Musiikki jäi hämmentävän vähäiseksi reissulla Irlantiin, jossa sentään osataan tuota lajia. En edes löytänyt isoveikalle tuliaislevyjä. Bussimatkalla kentältä keskustaan sentään sain nauttia pissislauman potpourrista, jossa oli palasia päivän hittipiiseistä ja erinäisistä vanhemmista poppisuosikeista, kuten Greasen huippukohdista.*) Olen valtuutettu antamaan lypsytanssidiplominkin sille, joka läpäisee seulan.**) Ei! Ei norsutanssia! Eiiiihhhh!***) Eri tyyppi kuin Monet.****) Homoseksuaalisuus on ilman muuta normaalia ihmistoiminnan variaatiota, jos joku ei tiennyt. Kyllä minä tiedän mikä on normaalia. Jos joku epänormaali väittää muuta, älkää uskoko sitä.\nOlen seurannut tukka pystyssä puolipäivähoitokeskustelua. Sehän on nyt ihmeen ihana kompromissiratkaisu, joka tekee kaikki onnellisiksi? No, itselläni on toinen kokemus ja siksi olen valinnut Tosikoisen lyhennetyksi hoitoajaksi viikottaiset 3-4 kokonaista hoitopäivää, joiden pituus on tavallisesti 6-8 tuntia. En suurin surminkaan haluaisi vaihtaa jäykkään ja stressaavaan puolipäivähoitoon, vaikka hoitotuntien määrä olisi yhteensä sama kuin nyt.Puolipäivähoito voi sopia tosi mainiosti perheille, jotka asuvat aivan päivähoitopaikan vieressä tai joiden lapset ovat tosi hyviä sopeutumaan ja omatoimisia sekä rivakoita pukemisissaan ja siirtymisissään (eli lähempänä kouluikää). Tai ehkä niille, joilla on hoitoonkuljetusta hoitava puoliso saatavilla. Muille puolipäivähoitoon raahaamisen etu saattaa jäädä ohueksi.Ensinnäkin matka hoitopaikkaan pitää kertoa neljällä, jotta todellinen matkoihin käytetty aika tulee selville. Jo melko maltillisesta puolen tunnin matkasta tulee yhteensä kaksi tuntia per päivä, jos vanhempi palaa kotiinsa hoitorupeaman ajaksi. Siirtymäaikaan lisätään kaksi kertaa lapsen pukeminen ja kaksi kertaa lapsen riisuminen. Jos kukin vie vartin (meillä Tosikoisen vaatetus vie yleensä vähintään sen, mutta mieluummin enemmän, koska siinä yhteydessä myös toimitetaan eroamisrituaaleja - ja kiukkuaikoina aikaa voi mennä hyvinkin paljon), siihen menee ainakin tunti yhteensä.Maksimissaan viiden tunnin hoitopäivän suoma etu huoltajalle on kyseenalainen, kun pelkkiin siirtymiin menee maltillisessakin esimerkissäni kolme tuntia, joista vähintään yksi tunti sijoittuu hoitoajalle. Epäilen myös, että työnhaku ja asioiden hoito kello 8-12 ei välttämättä onnistu huoltajasta riippumattomista syistä.Entä lapsen etu? Kuka tahansa tuskanhikistä aamurumbaa kello kourassa pyörittänyt tietää, miten stressaavaa se voi olla - eikä vähiten raskasta ja ikävää lapselle. Pikkulapset plus kellonkyttäys on huono yhtälö kerta kaikkiaan. Lisäksi puolipäivälapsi on ryhmässä usein jossain määrin ulkopuolinen. Ei ole välttämättä niin kivaa kuin monet näkyvät olettavan, että joka ainut hoitopäivä katkaistaan kesken ja muut jäävät vielä yhdessä ryhmään.Puolipäivähoito on oman kokemukseni mukaan jäykkä systeemi, jonka ahtaassa raamissa eläminen tuottaa harmaita hiuksia jopa ihmiselle, jonka ei tarvitse ehtiä töihin tai haastatteluihin. En uskalla oikein edes ajatella sitä 0-maksuluokan puolipäivähoidolla pämäytettyä työtöntä yksinhuoltajaa, joka raahaa lapsia aamuruuhkassa kahdella bussilla ensin hoitoon, sitten palaa kahdella bussilla kotiin hoitamaan pakollisimpia askareita ja lähtee melkein saman tien tekemään uutta reissua. Alkaa nimittäin savu nousta korvista.0-maksuluokan sitominen puolipäivähoitoon on erittäin näppärää. Taas kerran luodaan paperilla kivannäköinen ratkaisu, joka käytännössä voi olla monelle kohderyhmään kuuluvalle käyttökelvoton. Säästöä! Sopivan ajan kuluttua voidaan ehkä siirtää koko 0-maksuluokka historiaan, jos sen käyttö on vähäistä. Eihän sille näet selvästikään ole tarvetta, kun ei ole käyttöä.***Sitten siirrymme autistilapsen puolipäivähoitokokemukseen, jonka herkimmät lukijat haluavat ehkä jättää väliin.Meillä mukulaatiot ovat tavanneet olla päivähoidossa mahdollisimman vähän. Kun heidät kerran olen suurella vaivalla vääntänyt maalimaan, haluan myös viettää heidän kanssaan paljon aikaa - kuten SP:kin, jopa ilman sitä vääntöä. Tosikoisen päiväkotiura alkoi siten, että niin SP kuin minäkin teimme nelipäiväistä työviikkoa (mikä on muuten aika hieno työviikon pituus) ja tytär oli päivähoidossa kolme päivää viikossa. Esikoisen päiväkotiuran alun aikoihin en tajunnut pyytää työviikon lyhennystä, mutta SP:n kanssa porrastimme työpäivämme siten, että Esikoisen hoitopäivä kesti korkeintaan kuusi tuntia. Sittemmin Esikoisen kanssa on kokeiltu monenlaisia ratkaisuja, joista ylivoimaisesti onnettomin erehdys oli siirtyminen puolipäivähoitoon.Kun jäin töistä omaishoitovapaalle (eli palkattomalle vapaalle), Esikoinen jatkoi päivähoidossa kuntoutuksellisista syistä, mutta supistimme hoitoajan neljään puolikkaaseen päivään per viikko. Halusin pitää hoitoajan minimissä ja laskeskelin, että aamupäivän ohjatussa toiminnassa irtoaa paras kuntoutusteho päiväkodista. Iltapäivän tunnit kuitenkin koostuvat pitkälti päiväunista, joihin Esikoinen ei pystynyt osallistumaan univaikeuksiensa takia, ja ulkoilusta, joka sujui pojalta lähinnä itsekseen haahuillessa.Esikoinen oli hyvin vaikeassa vaiheessa, joten siirtymät olivat yhtä helvettiä (enkä mielestäni liioittele). Sisä- ja ulkovaatteiden pukeminen ja siirtyminen päiväkotiin tai etenkin sieltä kotiin kesken päivän kesti helposti 1-3 tuntia millä tahansa välineellä. (Matkaa oli puolitoista kilometriä.) Vaikka heräsimme kuinka aikaisin, jouduimme useina aamuina soittamaan ja pyytämään, että pojalle säästettäisiin aamupalaa, koska emme ehtineet perille puoli yhdeksään mennessä. Kotona syöminen olisi taas ajanut koko tilanteen täydelliseen kaaokseen. Sitten lapsi piti jälleen 13:een mennessä hakea hoidosta. Jippii.Viiden tunnin päivähoitopäivinä siis meni 3-6 tuntia pelkkiin siirtymiin. Jos olin SP:n mukana viemässä lasta tai vein lapsen yksin, pääsin takaisin kotiin aikaisintaan kello yhdeksältä, useimmiten myöhemmin. Se jätti minulle kolmisen tuntia aikaa tehdä sekalaisia tarpeellisia hommia, joita ei lapsen kanssa voinut hoitaa. Käytännössä lähinnä ehdin syödä aamiaista ja hyvällä säkällä torkkua univelkoja pienemmäksi. Ja minä kun olin haaveillut opintojen edistämisestä! Sain haudata tavoitteet ja keskittyä selviytymiseen tuona aikana. (Tai no, en ihan kaikkia tavoitteita haudannut, sillä odotin Tosikoista, mikä säteili onneksi valoisuutta kaikkeen.)Kun sovimme hoitopaikan kanssa siirtymisestä kolmeen kokonaiseen hoitopäivään viikossa, laskin päiviä, tunteja, minuutteja tähän suureen helpotukseen. Oli kuin eri maailmasta viettää yhtäältä kokonaisia leppoisia yhdessäolopäiviä lapsen kanssa ilman kellopaineita ja toisaalta täysiä päiväkotipäiviä. Lapsen tasapaino koheni silmissä, kun hän ehti aamusiirtymän vastapainoksi olla kunnolla ryhmän selkeässä rytmissä. Minä puolestani ehdin jopa tehdä muutakin kuin toipua yön ja aamun koettelemuksista ja valmistautua iltapäivän kotiinpaluun vaikeuksiin. Kokopäivähoidon merkittävän mukavia puolia oli sekin, että SP saattoi noukkia valmiiksi puetun pojan päiväkodin pihalta töistä kotiutuessaan, mikä helpotti paluusiirtymää valtaisasti.Sivuhuomautuksena sanottakoon, että päivähoidosta perittiin meiltä ihan kunnon maksut, vaikka kuntoutuksellisista syistä annettu päivähoito on lain mukaan maksutonta. Emme yksinkertaisesti jaksaneet siinä tilanteessa lähteä valittamaan ja täyttämään sekalaisia lappulippuja. Kunta säästää lyhyellä tähtäyksellä sievoiset summat, kun jättää lain noudattamalla uupuneiden perheiden kohdalla. Eiväthän ne jaksa kumminkaan valittaa!\nHuom. tästä aiheesta on varmaan keskusteltu blogeissakin jo runsain mitoin, mutta oma kimmokkeeni pörinään tuli Aamulehdestä ja televisiosta seuraamistani keskusteluista.Aamutelkkarissa hallituspuolueen täti (en saanut nimeä muistiin) sanoi painokkaasti ja tuijottavin katsein, että aivan varmasti ne saavat edelleen nollamaksuilla päivähoitopalveluita, jotka sitä todella tarvitsevat. Hattivatti Vanhanen ja pari muutakin on puhunut erityisjärjestelyistä, joilla tämä aivan varmasti -lupaus oletettavasti toteutuu.Kaikkien lapsikeskustelujen ilostus, koottujen hurskastelijoiden kuoro on kokoontunut veisaamaan lasten kotihoidon ihanuutta ja kamalia laiskoja äitejä, jotka vain hoidattavat mukulansa yhteiskunnan varoilla samalla kun itse epäilemättä katselevat telkkaria sohvalla maaten ja sukkulaatikonvehtia popsien. Kootut hurskastelijat eivät tunnetusti anna faktojen häiritä mielipiteenmuodostusta.Tottahan työhaastatteluun voi ottaa lapsikatraan kainaloon ja hiekkalaatikon reunalla sujuu työpaikkojen perään soittelu tai hakemusten väsäys? Päivähoitopaikan vähintään kolme kuukautta kestävä jonotus ei toki häiritse työnantajaa, sillä hyvää kannattaa odottaa? Opinnot sujuvat kätevästi puuronkeiton lomassa ja kerrankos leikki-ikäiset lapsukaiset piirtelevät iloisina ja hiljaisina luentosalin takaosassa vanhemman opiskellessa? On epäilemättä liian vaikeaa ajatella, että mielenterveyskuntoutujan*) ennuste on parempi, jos lastenhoitotyöstä nipsaistaan pala pois? Saati että tällainen ratkaisu on paras kaikille osapuolille ja edullisin yhteiskunnallekin? Köyhälle myös päiväkodin tarjoamat monipuoliset ateriat merkitsevät paljon. Omista sapuskoista voi nipistää, mutta kasvavien lasten ei niinkään.Erityisjärjestelyt tarkoittavat suomeksi sitä, että köyhät, sairaat, mielenterveys- ja päihdepulmaiset ja muut vaivaiset vanhemmat joutuvat uusiin nöyryyttäviin, raskaisiin ja kimurantteihin byrokratiakiemuroihin saadakseen lastensa tarvitsemia palveluja. Ikään kuin nykyisessä rumbassa, kuten sossussa, työkkärissä, KELA:ssa tai ihan vain elämästä selviytymisessä olisi tarpeeksi tekemistä. Yhteiskunnan varoista sitten iloisin mielin maksetaan uusista byrokratiakuvioista syntyneitä lisäkustannuksia.Aina on mukavaa lyödä niitä, jotka ovat jo valmiiksi tiukimmilla, kun he eivät jaksa huutaa niin kovaa kuin vahvemmilla olevat.Jos olisi vallassa joku muu kuin porvarihallitus, joka liikuttavan vahvasti puolustaa rikkaiden raukkojen etuja, ehdottaisin, että mieluummin lisättäisiin uusi maksuluokka päiväkotimaksujen yläpäähän. Meillä on aina maksettu ylintä maksua, joten voin kertoa kokemuksesta, että ylimpään maksuluokkaan pääsy ei vaadi ihmeellisiä tuloja kahden tulonsaajan perheeltä**). Olen vaikka heti valmis maksamaan Tosikoisen hoidosta enemmän, jos vain nykyinen matalan kynnyksen nollataso säilytetään.***)Nykyään löytyy aina keskusteluista myös se, joka kysyy, pitääkö niitä lapsia laittaa, jos ei pysty pitämään niistä huolta. Onneksi kenenkään ei nykypäivän Suomessa ole pakko laittaa ensimmäistäkään lasta maailmaan. Me jotka sen teemme, otamme valtaisan riskin, olipa meillä kuinka hyvät lähtökohdat hyvänsä. Kuka tahansa voi joutua pahaan jamaan eikä ole sellaista tahoa, joka pystyy ennakoimaan ja eliminoimaan tulevia pulmia lasta laittaessa tai muutenkaan. Jos yksityiset turvaverkot pettävät alta - tai mieluummin jo vähän ennen pudotusta - sivistynyt yhteiskunta tarjoaa putoajalle edes jonkinlaisen inhimillisesti siedettävän pohjan, jolle laskeutua ja josta jälleen ponnistaa eteenpäin. Mielestäni tämä on erityisen tärkeää lasten kohdalla, mutta ulotan vaatimuksen kaikkiin muihinkin ihmisiin ikään, sukupuoleen, ihonväriin, uskontoon tai geen käyttöön bloggaamisessa katsomatta.PS. Olen aivan hirvittävän kiitollinen tuurilleni, joka sallii minun hoitaa itseäni virallisten kanavien ohi. Joudun käsi pitkällä kerjäämään vain lapsen vammaisuuteen liittyviä juttuja, mutta oman uupumukseni hoito ja työkunnon palauttaminen sujuu opintorahan, omakustanteisen shrinkin ja kuntokeskuksen, tavallisen päivähoidon, koulun ja iltapäiväkerhon turvin. Minun tapaukseni ei ole yleistettävissä. Läheskään kaikilla ei ole vastaavaa säkää eikä tällaista asiaa pidäkään jättää lykästyksen varaan.*) Eikö olisi paljon kivempaa, jos me hullut vain ottaisimme itseämme niskasta kiinni ja lakkaisimme olemasta hulluja? Niskasta kiinni -ohjetta voi testata seuraavasti:1. Ota itseäsi niskasta kiinni.2. Nosta ilmaan.3. Jos onnistuit, tarjoa niskaneuvoa jatkossakin.**) Tampereella tällä hetkellä kolmihenkisen perheen tuloraja on 3259 euroa kuussa ja nelihenkisen 3875. Tekee 1630 euroa tai 1940 euroa per nenä kuussa kahden tulonsaajan perheessä. Tämän rajan voisi mielestäni pitää, mutta lisätä vielä yhden maksuluokan tuohon päälle. Vuonna 2006 on uutisoitu, että suomalaisen palkansaajan säännöllisen työajan keskiansio on ollut yli 2500 euroa kuussa.***) Ylimpään maksuluokkaan kuuluminen myös säästää hermoja, kun ei tarvitse vahdata ja tilittää tulojaan päivähoitoon. Säilyy myös jonkinlainen intimiteetin illuusio.\nOttakaa kahvia sieltä! Kakkuakin on ja pöydänjalan vieressä muhkea pottu henkilöbrändiä. Nyt alkoi meitsulaisen keskiäkä.\nYritän vääntää esseetä aiheesta per*een osuus erityiskasvatuksessa ja sitäkö auttaa tämä helkkarin pemssinen olo. (Onko edes PMS-aika, en ole ihan varma, mutta olotila on juuri niin loistava kuin PMS-spekseissä lukee.) Esseetä edistää ainakin blogiin hairahtuminen toudella paljon, vai mitä? (Miksipä eräät pyrkivät välillä lopettamaan bloggauksen? No niin. Ei nyt lähdetä sinne tai olen pakotettu kiusalliseen itseironiaan, joka harmillisella tavalla vesittää pemssiä.)Sain joka tapauksessa loistavan idean. Koska yksin ollessa on turha ärjyä tai kiukutella kenellekään - itselleen ei oikein jaksa edes peilin edessä yrittää - pemssin aikoihin olisi älykästä aina joraantua vaikkapa yksin Dubliniin viettämään synttäreitä. Kerran kuussa en soisi kenenkään tietenkään lentävän mihinkään (maapallo) tai viettävän synttäreitä (rupsahdus), mutta esim. tyhjillään seisovia mökkejä voisi käyttää PMS-lomien järjestämiseen. Loma ei tässä yhteydessä ehkä niinkään viittaa pemssillisen ihmisen ajanjaksoon, vaan hänen läheisilleen tarjoutuvaan hengähdystaukoon.Jos saan lottovoiton tai muun hirveän rahamällin, perustan PMS-rahaston ja jaan liikuttavien hakemusten perusteella apurahoja. Joku muu saa perustaa PMS-lomamatkat ja tienata sievoiset määrät harmaita hiukspätäkkää.***Esseeseeseeseen palatakseni. Onko perheellä jotain osuutta muka erityiskasvatuksessa? Eikö perhe ole vain toissijainen säilytyspaikka, jossa erityislasta pidetään kuntoutusten ja muun varsinaisen elämän välillä? Pakollinen hankala porukka, joka tulee aukomaan päätään ja häiritsemään ammattilaisia työmaalle jne.? Äidithän ovat aina väärässä ja hysteerisiä tunnekimppuja, isät taas kieltävät vammaisuuden ja hylkäävät perheen?Käytännössä omat kokemukseni ammattilaisten kanssa tehdystä yhteistyöstä ovat enimmäkseen joko ookoo, hyviä tai suorastaan erinomaisia. Esimerkiksi poikani tämänhetkinen opettaja herättää luottamusta*), samoin avustajat Esikoisen koulussa tuntuvat olevan työhönsä sitoutuneita hyviä tyyppejä. Arvokkaita olentoja siis! Silti tiedän salakuunneltuani ammattilaisia koulutuksissa ja muuallakin (kun olen ollut liikenteessä salapuvussa eli ilman poikaani), että aika kurttuperäisiä asenteitakin on riittämiin. (Tiedän myös, että vanhempien joukossa on hankalia yhteistyökumppaneita parhaankin ammattilaisen kannalta, kun olemme nääs noita ihmisiä, eli monenlaisia ja epätäydellisiä, kuten ammattilaisetkin. Asiaa ei kumminkaan auta se, että ammattilaisen asenne on valmiiksi kielteinen ja vähättelevä.)Fakta on semmoinen, että perhe on ja pysyy (jos ei tehdä niitä aiemmin mainittuja "hoidollisia" huostaanottoja tms.) erityislapsen koko elinkaaren ajan. Perheenjäsenet ja muut läheiset ovat oikeasti sidoksissa tähän ihmiseen, ovat sitä omana itsenään, vapaasta tahdostaan. Ammattilaiset vaihtuvat ja ovat erityislapselle olemassa ammattinsa takia ja ammattiroolin kautta, koska heidät on siihen tehtävään palkattu. Molempia tarvitaan, mutta toiseen näistä voisi tuikata nykyistä selvästi enemmän huomiota erityislasten kontekstissa. Nyt vain yhtäältä sysätään vuorenkokoinen kasa vastuuta niskaan, mutta toisaalta ohjausta, apua ja tukea saa korkeintaan lusikallisen silloin, toisen tällöin.*) Poikani hartaiden pyyntöjen takia hän jopa luokkaretkellä suostui tälle kaveriksi kummitusjunaan. Hihi! Esikoinen kertoi minulle tästä viittomalla "juna" ja hän kertoi minulle muistakin retken jutuista. Uskomatonta! Poikani kertoo minulle, mitä koulupäivän aikana on tapahtunut! Anteeksi tämä hairahdus ärsystä PMS-tunnelmasta muualle, mutta täällä alaviitteessä ehkä sallitaan. Hiton hienoa!\nPimentävät ikkunaverhot ovat kaunis ja ihana keksintö. Eräät vain tajuavat vasta toukokuussa, että daa, olemme muuttaneet lokakuun alussa, mutta vanhan kodin pimentävät kaihtimet eivät muuttaneet kanssamme. Nyt on yksi yö nukuttu uusien verhojen kera ja edes hitusen friskaa. Vain kahteen kertaan katkesi uni, muistaakseni.Lieneekö kumminkin kasautunut ja kumuloitunut unenhäiriö syynä, että päreet käryävät eikä ole kivaa. Vai kenties tämä riivatun allergia. Kolmikymppisenä päälle pärähtänyt allergia on aika lailla sirmakasta. Ainakin epäilen, että nuorempana alkanut oireilu olisi jättänyt enemmän aikaa tottua asiaan ja osaisi suhtautua tyylikkäämmin. Nyt tekee mieli vain jumpitella, mikä ei sinänsä auta tippaakaan asiaa. Jos olisin paremmalla tuulella, kiittäisin onneani siitä, että niinkin ison osan elämästäni olen täysin rinnoin saanut nauttia kevään tuoksuista. Nythän ne ovat myrkkyä.Valivali. Ei nyt oikein irtoa edes tarpeeksi mehukas nilli, jotta se perustelisi olemassaolonsa kansainvälisessä tietoverkossa. Toisin kuin kaikki muu aineisto, jota olen vuosien mittaan mäykytellyt taljankastani.Kun asetun kirjoitustyöhön tai -hupiin koneeni äärelle, tunnen olevani suurten kirkkourkujen soittaja. Nappasin mielikuvan hännästä kiinni yhtenä päivänä, kun satuin olemaan valppaana. Olinkin ihmetellyt, miksi kirjoittamisen ajattelu tuntuu fyysisesti raskaalta ja melkein hengästyttää. Koneelta nouseminen isomman puhkuntaurakan jälkeen keventää oloa monta kiloa.Urkujeni tuotos ei ole ehkä huippuylevää tai hengellistä, kirkkokelpoista, mutta kiskon, painan, säädän, väännän, poljen ja puhkun omiani parhaani mukaan. Tuloksena on moniääninen, yhtenäinen, kolmiulotteinen matto, ainakin parhaimmillaan. Blogikirjoituksen tapauksessa puhkunan tulos on enemmänkin lasinalunen, mutta essee on jo eteismatoksi käypä. Gradu alkaa muistuttaa keittiön pitkää räsymattoa ja ajatuksissa on olohuoneen hömppädiida-kuviomattojakin, jos en pidä varaani.Ja varaanihan on pidettävä, jos semmoisen kerran ottaa hoteisiinsa.\nYllättävä takaisku: Sisarukset nahistelivat tänään mm. siksi, että molemmat olisivat halunneet lajitella puhtaita aterimia laatikkoon*). Tohinan seurauksena syntyi paljon ääntä ja Tosikoiselle pieni haava sormeen. Sormi puhdistettiin asianmukaisesti ja siihen pantiin sammakkolaastari. Päiväkodin Tinkallakin**) oli ollut laastari. Mutta mitä! Huomenna onkin kotipäivä, eikä Tosikoinen pääse näyttämään laastaria Tinkalle! Eih!*) On niillä lelujakin. On on.**) Nimi ehkä muutettu.\nHS:n lukijat huomatkaa: tänään julkaistiin mielipidepalstalla (C 8) kirjoitus Erityislasten vanhemmuutta palkitaan huostaanotolla. Itsekin naputtelin aiheesta äskettäin ja autistin äidin näkökulmasta lähestulkoon sietämättömiä juttuja aiheesta on luettavissa AS-palstalta.\nAlle viikko siihen, kun eräät täyttävät neljäkymmentä vuotta. Niin se aika rientää hauskaa pitäessä.*) Olisi epäilemättä viksutiivista tulostaa lentolippu ja hotellivaraus, mutta tulostin nyykähti eikä suostu tekemään mitään. Onneksi lipastolle on vain vartin fillarimatka ja tulostuskiintiössäni tuhansittain sivuja käyttämättä. Dublinissa käyminen on opiskelun kannalta täysin relevanttia toimintaa, jos nyt joku on huolissaan lipaston resurssien käytöstä.Kuka ja kuka olikaan tulossa kanssani nauttimaan Guinnesia ensi viikonloppuna? Paikkaa en ole vielä keksinyt, mutta puhelinnumeroni ja paikallinen osoitteeni irtoaa halukkaille sähköpozize. Aamulehdessä kerrottiin tänään, miten savuttomuus on paljastanut pierunhajuisen todellisuuden irlantilaisissa baareissa. Kuka voi vastustaa tämän mielikuvan houkutusta?Jos voit vastustaa, tule kumminkin vielä hetken aikaa savuiseen Plevnaan! 2.6. on ihastutteleiksevia bloggaajia siellä tavattavissa, kiitos Lostiksen ja kumppanien.*) "Time flies when you're having fun." Erityisen suosittu fraasi perheessämme, kun aamuyöllä lapseen iskee oksennustauti. Kuten tänään. Nyt vain mietin, onko epämääräinen pödeolo Arthrylistä vai pöpöstä peräisin. Sonaattipippa onneksi auttaa kaikkeen.\nVäsyttää, särkee (monia niveliä), väsyttää, hermostuttaa, särkee lisää, yrittää masentaakin ja hieman vauhkotuttaa. Väsymys ja särky vievät näköjään hermoilta mitasta 80 % eikä lapsillakaan ole tauotta ns. hianoo kiljuvan jalopeuramuzzin kanssa. Askartelevat sentään nyt tyytyväisinä karkkipäiväkarkkiensa parissa. Teemana on pötkö ja kyseistä viehkoa muotoa on niin lakua kuin suklaata ja vielä sukulakuakin.Tuen nyt Rottafarmia minäkin ja aloitan nivelrikkolääkityksen. Vaikka ikiomalääkäri pitää epätodennäköisenä, että nivelrikko yhtäkkiä pölähtäisi ihmisen useisiin niveliin kerralla pumps, hän suositteli kokeilemaan troppia.Liikunta on myös todnäkkäristi hyväksi, kivun rajoissa tietysti. Jos en huomenna ole yhtä puolikuollut kuin nyt, menen tekemään oman kiertoharjoittelun salille. Ohjattuun en nyt viitsi, ettei vahingossakaan tule riuhdotuksi liikaa. Jos joku olisi puoli vuotta sitten sanonut, miten malttamatoin olen nyt lähtemään vitnessisentteriin hikoilemaan, olisin päästänyt hyvinkin ä'äiset naurut. (Jos joku keksii, mikä sai minut näin intoutumaan kuntoilusta, kertokoon heti, niin eristän ainesosasen, pullotan, markkinoin ja tulen taas aivan järkyttävän rikkaaksi. Olen kumminkin luvannut jo Oharille ilmaisen näytepullollisen, kun se mukama tarvihee.)***Tänään satuin miettimään, miten onnekasta oli, kun en vaikeimpina vuosina osannut aavistaakaan, ettei Esikoinen 9-vuotiaana osaa edellenkään puhua. Koska mietin asian ääneen autossa, käännyin samoin tein takapenkin suuntaan, tartuin poikaani kädestä ja sanoin suoraan päin näköä, miten iloinen olen hänen puhetaitojensa kehittymisestä ja siitä, että hän sinnikkäästi yrittää ja opettelee. Poika tarttui käteeni ja katsoimme toisiamme hetken hyvin lämpimästi syvälle toistemme silmiin. Eilen pihahommissa naapurin setäkin ymmärsi jotain Esikoisen sanoja! Olemme vielä ihan alkutaipaleella, mutta silti edenneet monta metriä pertityksen aloittamisesta.Tosikoinen sanoi, että hänkin osaa tosi hienosti puhua. Minä sanoin, että niin osaakin. Se on hänelle helpompaa kuin veljelle, mutta ei yhtään vähemmän arvokasta.***Pistäisikö joku lehmä sieltä tulemaan kumminkin pätkän hermoa? Olisi vähän tarvis.\nTentit riskeeraavat mielenrauhan. Luin illalla tenttikirjaa enkä saanut sen jälkeen nukutuksi juurikaan, kun ahdistavat ajatukset omasta lapsuudesta häiritsivät minua taukoamatta. Kaipa tämäkin työ pitää joskus tehdä, mutta nyt? Ei nyt! En jaksa juuri nyt tätä.Lukivaikeuksista olisi henkisesti kevyintä päntätä tenttiin, mutta olen hukannut luentomuistiinpanot. (Daa.) Kehitysvammaisuus-teema ahdistaa myös, etenkin kun elämme Esikoisen KELA-tukien elikkäs kuntoutusten katkollemenon aikoja. Pisteeksi iin päälle huominen koululääkärinaika peruuntui eikä ole tietoa, onnistuuko tänä keväänä enää. Yritän siis kehitysvammaisten kuntoutusneuvolasta aikaa. Kieltämättä haluaisin joka tapauksessa tavata pojan kanssa neurologia, puheterapeuttia ja muita ammattilaisia.Haluaisin tämän tentin pois päiväjärjestyksestä, mutta pahoin pelkään, ettei tällä kertaa natsaa. Kesälläkö taas? Ei kai?Lisäys illalla: Esikoiselle aika lääkärille sekä puhe- ja toimintaterapeutille. Suukkosia kevaneuvolan sosiaalityöntekijälle joka jaksoi hermostunutta meitsibullaa palvella ystävällisesti! Tentissä vastasin kolmeen kysymykseen. Pidän mahdollisena, että kakkosella menee. Kaksi enkunkielistä otsasuoni sykkien kirjoitettua esseetä nelosilla läpitten! Hurlaa. Kiertoharjoittelu kuntosalilla tämän päälle vielä meni niin mojovasti että olo on terveen väsyneen höpsäntuu. Varasin myös shrinkki-pinkille ajan, jotta saan myöhemmin keuhkota hänelle menetettyä lapsinerouttani, nyyh.\nÄ-päivän kestohuippuja ovat tietysti 1. lasten tekemät yllärit (kortteja ja itsepainettu kassi) ja 2. SP:n tekemät aamiaissarvet. Päivän löffähengessä nautiskelin Tosikoisen seurassa 3. Henkien kätkemän, joka löytyi digilaatikon kiintolevyltä ja totesin, että yksinkertainen asia, kuten tekstien lukeminen ääneen natiaiselle, on yllättävän hankalaa, kun samalla on täysin elokuvan pyörteessä. Saa nähdä, joudunko katumaan elokuvan näyttämistä. Tosikoinen oli aika ihmeissään Chihiron äidin ja isän muuttumisesta sioiksi heti alkumetreillä. Aikana ennen lapsia vietin ä-päivää aina iloiten ehkäisyn onnistumisesta ja nyt vastaavasti ehkäisyn lopettamisen onnistumisesta. On huippista olla äiti, etenkin kun sain viime yönä nukkua kunnolla.\nJos jonkun mielestä painonpudotus ja herkuttelu eivät toteudu samassa lukaalissa, tulkoon meille katsomaan. Pudotus on tietysti hhhhiiiiddddaaaasssstttjne., mutta niin pitää ollakin, koska en halua menettää luuta, lihasta ja hyvää tuulta. Viidelle kilolle olen joka tapauksessa heittänyt haikeat jäähyväiset lentosuukkosineen. Toivottavasti Heillä on nyt vihdoinkin rauha.Höyläilen ruokapilkkuja jälleen Kiloklubin sapuskan terveellisyyttä vahtaavassa ruokapäiväkirjassa ja huomaan, että muutaman hyvän syömisen pykälän on syytä muuttua siitä, mitä Painonvartijoissa opin vuonna tuplatornit. Se pitää edelleen kutinsa, että kasviksia ja marjoja sopii syödä kuinka paljon vain ja vähän päällekin. Sekin on yhä faktum, että viisi ateriaa päivässä on minulle hyvä määrä. Moni muukin tuolloin opittu juttu toimii yhä, kuten raejuuston roiskiminen sinne & tänne. Sen sijaan rasvansyöntiä on pitänyt opetella otsa rypyssä. Onneksi käytän joka tapauksessa öljyä ruoanlaitossa ja pidän suuresti esimerkiksi pestosta ja pähkinöistä. Muuten joutuisin varmaan iltaisin lappamaan öljyä lusikalla putelista ja sehän olisi ilskottavaa, se.Tulin muuten kateelliseksi Anna-Jolle melon de charentesta, vaikka se olisikin pettymyksen tuottava Pohjolan kylmettämä kappale. Hervé Jules Xavierin joskus vuonna olkatoppaus tarjoama charentais oli loistokas ja jäi ehkä iäisiksi ajoiksi mieleen.Vaikka hetkittäin iskee puberteettinen laardi-angst, en käy tempoilemaan. Minulla on loppuikä aikaa opetella hyvää syömistä. Muuten aion itsepintaisesti jatkaa herkku-sanan käyttämistä herkullisista syömisistä (esim. tuore ruisleipä), en epäterveellisen turharuoan saati teollisen massatuotantopupan synonyyminä. Hyväksyn tosin sen (pitkin hampain), että moni muu käyttää herkku-sanaa toisin. Senkin penteleet.\nIhmettelin tässä, miksi hermoni ovat perin huonossa kunnossa. Sitten hoksasin, että unipuolella on ollut jonkin aikaa heikkoa, kun eräs nuoriso melttoaa öisin. Daa. Siis daa.Tiistaina 22.5. saan nuorison pimennysverhot Neurokankaasta kotiin. Jo sitä ennen katselemme tuota kalakokeilua armottomalla silmällä, ainakin mikäli huomenna allergialääke auttaa uniin. Tai no, kai sitä pitää edes kaksi viikkoa jaksaa, josko oireet menisivät ohi. Tai ehkä ei. Tyttären unipulmissa ei välttämättä edes ole kyse kalasta, vaan kehitysvaiheesta. Kolmivuotisuus tuntuu monelle tuovan muassaan aikamoista riisiä (terv. nimim. kohta nelkeet klasissa).Esikoisen uniopiskelua ajatellen aiomme suurena pimennysverhopäivänä varustaa kaikki vuoteet omistajiensa kuvilla (kunhan saadaan hankituksi printteri hajonneen tilalle) ja luoda jo hommaamieni magneettilätkien avulla uusi ypeä keruusyngsteemi onnistuneiden öiden kunniaksi. Huoh. Tuntuu taas niin kaukaiselta, että yhdeksänvuotias pystyisi nukkumaan aamuun asti omassa huoneessaan, että pitää nipistää itseään kankusta, jotta tolkku muistuttaisi asian onnistuneen elämässä ennen muuttoa hyvinkin. Kerättyjen lätkien avulla ansaittu palkinto on vielä mietteissä. Jotain kivaa tekemistä sen pitää oleman. Imurointi, kahvinkeitto tai pyykinpesu eivät nyt käy. (Ei, ei todellakaan, rakas Kaura. Kyllä pitää pyykkiä pestä useammin kuin kerran kahdessa viikossa.) Uimahalli ehkä käy. Käymme toisaalta muutenkin joka viikko semmoisessa.Vaan mitä ihminen tekee koneella, vaikka voisi nukkua? Levottomuus vaivaa, kun olevinaan tiedän, jotten kuitenkaan saa uinua kunnolla. Arvattavasti aamulla taas on hermo piukalla. Äh.\nMontako kertaa päivässä ihminen saa käydä lipaston nettipalvelussa kyttäämässä, olisiko edes yksi kolmesta roikkuvasta filolookian merkinnästä saapunut? Näinköhän sinne tuleekin tavaraa vain kerran vuorokaudessa tms. jolloin yksi kerta riittäisi ja säästäisi näppissormiani? Luultavasti laitoksen päässä tietojen syöttö on nakitettu jollekulle assariparalle, joka on voipuneena sängynpohjalla kevätflunssassa... Toisaalta netin kronksutus voittaa sen, että ravaisi laitoksen ilmoitustauluja kyttäämässä. Kolmaalta täytyy sanoa, että liikunnan määrä moninkertaistuisi: vartti fillarointia sinne ja himpun vähemmän takaisin per ilmoitustaulukäynti. (Takaisin on lyhyempi matka. Tai okei, ehkä alamäki.)Yritän tässä muka miettiä kuluneen vuoden opintoja, mutta oikeastaan minua mietityttää suuresti lähestyvä kesäloma. Tällä kertaa lapset lomailevat melko pitkään ja hartaasti, sillä SP ei saanut heinäkuulle lomaa kuin pari viikkoa, joista toinen palkatonta. Loma siis alkaa juhannukselta ja jatkuu elokuulle melkein koulun alkuun asti.Heinäkuussa ei voi natiaisia laittaa hoitoon, vaikka gradu sanoisi mitä. Ainakin aiempien kokemusten perusteella hoito on heinäkuussa täysin satunnaisesti haalittujen ihmisten varassa. Esim. Esikoisen päiväkodissa taannoin keittiöapulainen veti heinäkuussa ryhmää eikä hän valitettavasti tajunnut yhtään mitään meidän pojasta, joka puolestaan taantui ja oireili. Tosikoistakaan en halua rahdata mihinkään varapäiväkotiin, kun sopeutuminen nykyiseenkin otti varsin koville. Gradu saa varrota ja lapset saavat ihmetellä uutta kotia, lähiympäristöä ja kotimeininkiä ihan kunnolla yhteen menoon.Täytyy muistaa käyttää omaishoitajan vapaatunteja (vapaapäivistähän ei palveluseteleiden yhteydessä voi puhua), jotten väsähdä. Lomailu meillä tarkoittaa yleensä ankaraa puurtamista vuorotta. Yritän helpottaa taakkaani laatimalla viikkokaavioita tyyliin tiistaina kirjastoon, keskiviikkona leivontaa, torstaina puutarhatöitä. Maanantaina pastaa, tiistaina kiusausta, lounaaksi jämiä tai keittoa... Esikoiselle teen luultavasti uutuutena magneettikuvin varustetun päiväjärjestyssysteemin. Nukkuminen pitäisi myös saada kuntoon, sillä tulen muuten huluxi. Ostoslistalle uusi tulostin ja pimennysverhot lasten huoneisiin.Esikoinen on muuten riehaantunut täysin kotitöissä. Hän osaa nyt keittää kahvin alusta loppuun ja tyhjentää tiskikoneen kokonaan. Roskat tietysti kulkevat roskikseen kuin niillä olisi pienet, nopsat jalat ja imurointiin käydään, kun vain joku antaa luvan, raastaminen sujuu kuin ammattilaisella ja avustaapa poika myös pikkusiskoa, kun tämä tarvitsee lasin vettä tai vastaavaa. Tietysti melkein kaikissa pykälissä pitää olla ohjaamassa eikä Esikoinen mieluusti ota ohjausta aina vastaan ja vahinkoja sattuu jne. jne. mutta silti erittäin kannatettava suuntaus.Itseäni tiukkapipoisempi ihminen, joka ei anna edes puolison viikata lakanoita, kun se tekee homman ihan väärin, olisi varmaan jo ennenaikaisessa haudassa Esikoisen toimien takia. Itse pyrin katsomaan vain positiivista puolta asiassa ja ignooraamaan aineelliset vahingot, joita tekevälle sattuu.PS. Nyt lähestytään täydellisyyden huipentuman portteja. P**t*l* jossa lukee **pp*. Ydinperheräjähdys saattaa olla liki. Varatkaa muonaa ja paetkaa luoliin!\nTervehdys Tentti-tentti-maasta! Erityispedagogiikan tenteissä on se hankala puoli, että niihin lukeminen herättää tunteita. Viimeksi itkin vuolaasti, kun aiheena oli kommunikaatio ja esim. Kyllikki Kerola (joka sattumoisin tietää aiheesta autistien vanhemmuus aika paljon) tokaisi muutamia tosiseikkoja. Nyt taas on pirullisen hankalaa, kun oppimisen haasteet -teemassa tullaan hillumaan kotitontille. Esimerkiksi neuropsykologinen näkökulma ja lahjakkaiden kasvatus tööttäävät suoraan silmien välliin paikka paikoin. Kirjoitan näistä varmaan lisää myöhemmin.Semmoista jo nyt muistuttaisin satunnaiselle ohikulkijalle, joka on ehkä unohtanut, että lapset ovat lapsia. Kylläti kyllä. Uskokaa nyt vain. Tarkemmin sanottuna esimerkiksi huippulahjakas lapsi ei todennäköisesti ole ikäistään kehittyneempi tunne-elämältään, vaan tarvitsee kehityksessään apua siinä missä muutkin eikä kehitysvammainen seitsenvuotias ole vauva, vaikka ikätasoarvioissa sanottaisiin mitä. Mikä sitten tarkoittaa lapsi? No, ööh, hmmm, tuota, lapsi on ennen muuta ihminen ja yksilö. Lapsuuteen kuuluu tyypillisesti se, että lapsen huoltaja näkee vaivaa lapsen eteen sekä käyttää valtaa ja kantaa vastuuta. Ajan mittaan huoltajan vaivan, vallan ja vastuun määrä kutistuu, kun lapsi treenaa kasvaakseen potentiaalinsa mukaan oman elämänsä elvikseksi.Takaisin otsikkoon: olen kuullut jostain semmoisista viisuista. Kuulemma kohta on äitienpäiväkin. Lisäksi joku mainitsi sanan lätkä, kun ihmettelin saksalaisdekkarien järkyttävää puutetta.\nEn halua ajatella, miten paljon enemmän on mennyt energiaa puoli vuotta vitkuttuneen esseen murehtimiseen + kirjoittamiseen kuin pelkkään kirjoittamiseen ilman lisävaivoja. Yritän ottaa seuraavalla kerralla tästä muistikuvasta lisäpotkua. Toisaalta asia on niinkin, että talven mittaan tein niin paljon opintoja kuin pystyin, kun ottaa huomioon, että tärkein tehtäväni on nyt ollut kuntoutuminen, kuntoutuminen ja kuntoutuminen.Sitä paitsi muistan kai, että SP on ylpeä opintojeni edistymisestä. Niin. Niin! On ollut erittäin mainiota seurata fyysisen kunnon kohenemista 11 viikon aikana ja nyt hoksaan, että tsyykkisessä kunnossa on tapahtunut vastaavaa kestävyyden, voiman ja hapenottokyvyn kehitystä ja tuntuupa aivolihas tuolla entistä kiinteämmin pullistelevankin.Tänään kumminkin palautin sen perhanan esseen, joten otan koko rahalla pullistelua. Pullist! Katsokaa tätä hyvinmuodostunutta aivolohkoa ja terhakkaa aivokurkiaista!Viime päivinä olen muuten ajatellut mukavia asioita isoveljistäni. Törmäsin sattumoisin keskimmäisen bruuderin muinoiseen musiikkiarvosteluun verkossa ja vanhin tuli mieleeni uimastadikan avajaisista. Nuorin isoveljus tulee muuten vain verkossa vastaan. Ensi viikolla ovat vuorossa siskot.\nYhtälöiden parissa teutarointi on aina kehittävää ja ehkäisee dementiaa, joten tehdään pieni treeni. Lasketaan yhteen (tai kerrotaan, tai vaikka kiskaistaan johonkin potenssiin ja lasketaan sitten yhteen) yksi PMS-nainen, hänen remontti- ja työstressistä kärsivä miehensä, heidän autistinen poikansa ja parhaaseen tahtoikään reippaasti matkaava tyttärensä. Kerrotaan laskutoimituksen tulos ja kyläilemään tulevalla viisihenkisellä perheellä. Miltä näyttää?No loistavalta tietysti! Täsmäkyläily sai kaikki mainitut hahmot hyvälle tuulelle ja nukkumaanmennessä tytär vielä mietti, että kai hän näkee S-tyttöä vielä toistekin, kun tämä oli niin kiva. Aah. Kiitosta vaan Käkkilään! naputti\nTekeepä suuresti mieleni kokeilla kalaa Tosikoiselle. Ruiskokeilu meni surullisella tavalla kiville - kaameat mahaoireet ja kokovartaloihottuma parin viikon intomielisen kokeilun päälle, mutta josko kalakeittoa pääsisi maistelemaan? Olemme jo keskustelleet tyttären kanssa herkutellen sopasta, johon tulee myös perunaa, parsakaalia, pinaattia, mustaapippuria, yrttejä, ruokakermaa, porkkanatikkujakin. Kukkakaali ei kuulemma ole niin hyvää. Sääli, ettei tytär saa nauttia kyseistä ihanuutta ruisleivän kera, mutta kaikkea ei voi saada. Etenkään Tosikoisen kaltainen moniallergikko.Koska joudun säästelemään voimiani vähän kaikessa, en tee monia ruokia, vaan yhteisen päivällisen koko porukalle. Tämä tarkoittaa, että useimmiten ruoassa on kalkkunaa, nautaa, kanaa, possua tai riistaa. (Ei kuitenkaan kyyhkystä.) Vietin ennen lapsia noin sata vuotta tyytyväisenä vegetaarisella ruokavaliolla ja Esikoisen syntymän jälkeen otin siihen päälle voimalisää kalasta. En ole edelleenkään ihastunut lihan suu- tai pötsituntumaan, vaan kaipaan tofua, papuja, soijarouhetta, linssejä, kananmunaa ja kalaa. Itsekäs äiti siis laatinee sopan ja ottaa EpiPenin käden ulottuville. Glups. Jos vaikka viikonloppuna.Allergia muuten näkyy leikeissä. Lapseni kokkailee monesti erilaisia herkkuja, mutta hänen perheenjäsenensä tai tiikerinsä ei voi välttämättä maistella niitä, koska ovat allergisia milloin millekin ainesosalle. Aika reilua.\nTervehdys tyypillisestä opiskelijan ahdingosta. Nuorempana tentti- ja harjoituskasat olivat vielä pahempia, nykyään en ahnehdi yhtä pahasti*). Viimeviikkoisen esseenväännön ja eilisen tenttipakerruksen jälkeen pitää jaksaa enää kaksi esseetä ja yksi tentti. Ja yksi kpl gradua tietenkin. Jokin noissa esseissä mättää, kun aina väkisin kiinnostun niiden aiheista, vaikka kuinka esittäisin coolia.SP sanoi tänään olevansa ylpeä minusta, kun olen jaksanut opiskella kaiken tämän härdellin ohessa. Vuh! Hän on itse tehnyt kasoittain töitä ja lisätöitä tuon mukavan koti- ja hoitotyönakkikasan ohella (josta siis riittää reilusti meille molemmille, etenkin remonttiolosuhteissa), joten hänen sanansa painaa. Ei ole vainen tsemppivilkutus**).Olen nyt ahertanut kuntoni eteen iloisena ja hikisenä kymmenisen viikkoa ja tulokset tuntuvat. Alkuvaiheessa kehitys on nopsaa, mikä on oikein hyvää suunnittelua / evoluutiota, koska muuten saattaisi lerpahtaa into. Kunnonkohotus tosin vaatii unta, jos joku ei tiennyt. Eilen huomasin, että venyttelynkin jälkeen niska kipeytyy nopeasti, jos yrittää nukkua lukusalilla käteensä nojaten.Olen todennut, että liikuntahuume ei ole kaupunkilegendaa, sillä ohjatuilla tunneilla***) saatan saada raivokkaita onnenpuuskia, jolloin alahuuli käy väpättämään ja tippa pyrkii silmäkulmasta. Erityisen noloa tämä on, jos samaan aikaan pauhaa jokin korni poppi taustalla. Samantapaisia euforiapiikkejä tulee hyvästä musiikista, rakastelusta, sekalaisista onnistuneista aistimusyhdistelmistä ja tietysti innoittuneesta keskustelusta. Ruoastakin joskus. Oivalluksista, rakkaudentunteista läheisiin, lasten ilosta ja semmoisista. Ilman kornipoppia, onneksi.Salilla olen tavannut vanhoja tuttuja ja yksi heistä totesi ammatinvalintasuunnitelmistani, että olisipa hienoa osata englantia niin hyvin, että passaa opeksi. Tajusin, etten ole pitänyt kielitaitoani minään. Hinputti! Ehkei se ole mikään maaliman epätavallisin taito, mutta perin käytännöllinen ja mainio vehjes kuitenkin. Loistoisaa kuulla tuommoista juuri, kun kaipaa kipeästi lisäpukkausta esseisiin. Notta tässä sitä vaan naputellaan englanniksi esseetä, trallatilei. Englanniksi kirjoittaminen on mitä tavallisin asia opintojen ja englanninkielisen työelämän tässä vaiheessa, mutta ei silti mitätön.Eräät voisivat ehkä toisinaan pysähtyä ilahtumaan elämän aikana hankkimistaan taidoista, vai mitä? Ei maksa järin paljon eikä liene keneltäkään pois. Vaikka jos salaa pullakahvin lomassa hieman ilakoi?*) Kuuluisia viimeisiä sanoja ennen ensi kevättä, jolloin on tarkoitus valmistua maisteriksi ja opettajaksi.**) Opin sanan Lostiksen kommenteista, jossa sana oli opittu Subbuteotelevision päiväkahviohjelmasta.***) En kaiketi itse saa itseäni innostettua euforiarajan yli, mutta ohjauksessa onnistuu, vaikka otan aina sillä tavoin iisisti, etten mene rikki.


Aitattaren käsistä: DG kesä 2015\nViimeiset treeniputit ennen SM-skabojen ensimmäistä kisapäivää.\nMulla on ollut aika vähän intoa kirjoittaa. Tuntuu, että nyt kun menin tituleeraamaan tämän kisavuodeksi, asetin itselleni paineet, joihin mulla ei ole sietokykyä. Mä en olekaan yksilökisannut Staminan jälkeen kertaakaan, enkä edes tiedä mihin kisoihin seuraavaksi lähtisin. Tai lähdenkö. Aika näyttää. Muutenhan mua ei just nyt edes nappaa, mut olis kiva päästä noiden mimmejen kanssa taas heittää. Jos ei kisainto iske, ni pitää varmaan yrittää jotkut treffit saada aikaan.\nMä oon kuitenkin pelaillut. Oon käyny treenailee Savelassa ja Siltamäen fudiskentällä. Pyörähtänyt Lausteella, Paimiossa ja Maskussa, sekä esitellyt Mikolle Ristikiven. Me ollaan käyty kerran pariskaboissa ja mä oon päässyt seuraamaan Mikoa Tali openissa sekä jakamaan mun värjäämät palkinnot voittajille.\nTali Openissa kelit hemmotteli.\nMulla on ollut hieno kesän alku, vaikka kelit ei vielä hemmottelekaan meitä. Miko on auttanut mua lähäreissä ja ennakko-odotuksista poiketen, mulla alkaa vähän menee jakeluunkin. Mä oon todella pitkään putannut lyhyimpiä lähäreitä vaihtelevalla menestyksellä, kun mun lähäriarsenaali on sisältänyt ylipitkän rykin ja ujon lirvautuksen. Molemmat päätyvät liian kauas korista.\nUusia ratoja tässä on tosiaan tullut Masku ja Paimio. Maskun idea siitä, että on vaihtoehtoiset koripaikat ja kahdet tiit on mun mielestä loistava. Siitä en sitten mene varmaksi, onko väylät yhtä hyvin suunniteltuja. Me kun kierrettiin, niin ajateltiin ensin käyttää vain toisia tiipaikkoja, mutta lopulta päädyttiin vain valitsemaan mielestämme parempi väylä.\nMaskussa oli komeaa. Myös maisemat.\nMulla jäi Maskun kiessi kesken, kun kiekkoa noukkiessa työnsin silmäni suoraan kuusenoksaan. Teki muuten kipiää! Siinä sitten permawink päällä kiersin seurana loput väylät.\nPaimio oli ihan ex tempore visiitti. Päätettiin todella sattumalta poiketa motarilta, jotta mä pääsin ihailememaan Aallon suunnittelemaa Paimion sairaalaa, ja matkan varrella osui silmään pari koria. (Ei sillai silmään, kun se kuusenoksa neuloineen) Olihan se tehtävä pikku detour ja onneksi. Oli nimittäin tosi symppis puistorata, ei ehkä pidemmän matkan arvoinen, mutta jos fribahammas kolottelee siinä kohdin motaria, niin suosittelen kyllä käymään viskomassa.\nVikalle väylälle otettiin viel pikku kisa. Mä best shottia ja Miko worstia ja oli meillä ehkä joku panoskin. Tasoihin kuitenkin päästiin, joka kertoo karua kieltä tasoerosta, mutta se onkin ihan ok!\nLausteella aloitettiin ensin rangella. Miko vähän tsekkaili mun draivia ja huomasi, että mun ajoitus painonsiirrossa on ihan perseellään JA mä lähden jo vauhdinoton alussa liian etupainoisesti liikkeelle. En siinä rangella vielä saanut mitään tolkkua toimintaan, mutta nyt ainakin ajatus muhii päässä.\nLausteella saa keskittyä, ettei turhia heittoja tule scoreen liikaa.\nPelattiin Lausteella vain noi kisaväylät, jotka olisi Mikolla edessä Pro Tourin osakilpailussa. Alku oli ihan hyvä, omaa tasoa mutta kutosväylän tietämillä muhun iski hirmuinen puukammo. En enää saanut yhtään avausta aukosta läpi, jos oli mahdollisuus osua puuhun. Psyykkasin ihan itse itseni siihen, joten lopetin hetkeksi heittelyn ja keräsin päätä kasaan. En halunnut alkaa liikaa murisemaan ja sain kuin sainkin taas hyvän fiiliksen päälle.\nLauste on kyl magee rata, näitä lisää! Pääsin uudestaan sinne pelailemaan, kun Pro Tourin osakilpailua edeltävänä perjantaina oli pariskabat. Tällä kertaa ei pelkoakaan voitosta, kun osallistuttiin avoimeen sarjaan, mutta saatiin heittää upeassa kelissä ja hyvässä seurassa (terkkuja Väinölle ja Laurille). Olikin koko viikonloppu aivan uskomattoman kauniit kelit, kesän ensimmäinen lämmin viikonloppu.\nMinigolf skills not up to par.\nTammisaaressa käytiin myös pelaamassa. Oli mun eka kerta sielläkin ja olisi ehdottomasti pitänyt heittää vähintään kaksi kierrosta. Muutamia tosi hienoja väyliä ja kauttaaltaan kaunis ympäristö. Ekalla rundilla vaan harvemmin pääsee väylän sisimpään olemukseen vielä kiinni.\nKäytiin myös kylällä asti kokeilemassa minigolfia. Oli vähän petollinen alku, kun molemmat pistää holarit. Siinä sitten henkseleitä paukutellen seuraavalle väylälle, josta molemmat nakutti kympin korttiin. Luku oli noinkin siedettävä vain, koska enempää yrityksiä ei saa. Miko paransi peliään loppua kohden, mutta mä kynsin melko syvällä ottaen lopulta neljä tai viisi kymppiä tuloskorttiin. Nauratti ja itketti!\nTodella kaunis on Tammisaari, menkää ja kokekaa!\nKeli kohdillaan, kuten heittokin.\nJärvassa käväistiin tänäkin kesänä. Mikolla ei ollut siellä kisoja, joten lähdimme fribaturisteilemaan ja nautimme vain pelistä sekä toisistamme. Rata ei ollut täysin sama, kuin viime vuonna, sillä korit oli lyhimmällä mahdollisella sijoituksella. Tämä oli pettymys, sillä moni väylistä menettää täysin olemuksensa, kun koripaikka muuttuu.\nMeitä kuitenkin hellittiin loistavalla kelillä, joten edes kitukasvuiset väylät eivät fiilistä latistaneet.\nViime vuonna kirjoitin tämän jutun Järvasta ja edelleen allekirjoitan ajatuksiani väylistä.\nJärvassa saippuakuplia odotellessa.\nOon keskittynyt loppukesästä enemmän friban seuraamiseen, kuin pelailuun tai tulosten laskemiseen. Mikon vierellä on tullut käveltyä kolme kierrosta European Openissa ja kaikki neljä SM-kisoissa. Tein jopa reissun Jenkkeihin ja siellä seurasin huippuja maailmanmestaruuskisoissa. Pääsin muun muassa seuraamaan äärimmäisen jännittävää ja tunteentäyteistä FPO:n perjantain kierrosta, johon Sarah Hokom saapui myöhässä auto-onnettomuudesta. Uskomaton selviytyjä ja suuri inspiraationlähde.\nSarah Hokum onnettomuuden jälkeen kaivamassa forea syvältä.\nOn tää hieno laji ihan katsojankin seurata.\nJännittävä kierros edessä.\nEuropean Openissa tuli nähtyä ihan läheltä Paul McBethin, Will Schusterickin ja Ricky Wysockin pelaamista. Ei se ollut maagista, mutta se oli tasaista. Joku joskus sanoikin, että onnistunut kierros ei tunnu frisbeegolfin riemuvoitolta vaan siitä puuttuu se epäonnistumisten tuska. Kaipa niitä hienojakin suorituksia sekaan mahtuu, mutta kaikki meistä muistaa parhaiten ne heitot, jotka lisäsivät tulosta turhaan. Mukava oli huomata miten nöyrä jätkä McBeth on, oli aika paljolti omissa oloissaan, musiikkia kuunnellen ja caddynsa kanssa vitsaillen. On kiva, että noin ylivoimainen pelaaja on myös hyvä tyyppi.\nWordseissa seurasin Seppoa parina päivänä, Morainen ja Slippery Rockin radoilla. Molemmat kiinnostavia ratoja, Moraine tiukempaa metsäväylää muutamalla avoimemmalla höystettynä ja SR taas pitkää avointa väylää muutamalla metsäväylälllä höystettynä.\nOhn Scoggins dropparilla.\nKisa oli varmasti miellyttävä seurata kotoota käsin, kun jokaiselta kierrokselta oli mahdollista saada livekuvaa. Paikan päällä seuraaminen ei ollut niinkään mielekästä, ratakarttoja ei ollut näkyvillä ja yhteislähdöt vaan radikaalisti vähentävät sitä friban määrää mitä pääsee katsomaan. Neljän radan välillä suhaaminen tuo oman lisän vielä koko sekamelskaan ja selkeästi karsii satunnaista "koska nyt olen jo täällä, niin katsotaas vielä vähän mastereitakin" -seurantaa.\nItse pelasin vain yhden ysiväyläisen jenkeissä, kun sairastuin loppulomalla.\nJos saisi EO:n ammattimaisuuden ja fasiliteetit yhdistettyä Wordsin säähän ja livetarjontaan, alkaisi olosuhteet olla katsojan kannalta aika hulppeat. Toisaalta, myös EO sai kritiikkiä siitä, ettei satunnaiset katsojat olisi tervetulleita. Ei ollut tarpeeksi vessoja ja ruokatarjoilua.. Toivottavasti nyt kiinnitti safkalafkat huomiota päivittäisiin kävijämääriin ja lähtevät mukaan seuraavalla kerralla.\nTäysin epäitsekkäästi toivon myös kasvisruokatarjontaa sit hei!\nOllaan käyty Mikon kanssa paljon kopittelemassa. Aluksi en osannut yhtään heittää tuollaista perus rantafrisbeetä ollenkaan, on nimittäin ihan hirveän alivakaa kapistus. Mutta niin sitä vaan oppii ja sain lisättyä spinniä touhuun\nKisaillut en ole. En koko kesänä. Paitsi Mikon kanssa jotain pikku pelleilykisoja, esim mun keksimä uusi pelimuoto "Essi voittaa". Siinä vastustaja pelaa vasemmalla kädellään (jos oikeakätinen pelaaja) worst shottia ja Essi oikealla kädellä best shottia. Jos käy niin huonosti, että kierroksen päättyessä Essillä on kirjattuna enemmän heittoja, voittaa isompi tulos.\nHiukan hyvä pelimuoto, mulle. Kisa käytiin mun kotikentällä, Tuusulan urkkakeskuksella, jossa olen varmaan jonku tusinan kierrosta heittänyt. Mut on se lähellä kotia! Koska kaikkia varmaan nyt kiinnostaa miten kisassa kävikään, niin paljastetaan, että Essi voitti.\nKäytiin myös Järvenpäässä ensimmäistä kertaa.\nSunnuntaina ei kisailtu, mutta pelleiltiin kuitenkin. Eiku pelailtiin. Kivikossa max viiden kiekon kierros, jolle vastustajat valitsevat toistensa kiekot.\nS-line PD:n (koska tän pannun lentoa on niin siistii kattoo)\nStarlite Mamba (mä en osaa heittää tätä hallitusti, mut Miko onkin ihan eri eläin)\nMVP Shock (koska arvelin, ettei tyyppi oo koskaan heittänyt kyseisen merkin pannuja)\n300s M3 (hakattu alivakaa herkku)\nUltrium Jokeri (koska Miko tykkää heittää ylivakaita puttereita)\nMun heittoarsenaali oli:\nStar Destroyer (mallia lihakoukku, mutta alivakaampi kuin se PD, jonka olisi halunnut mulle antaa, mutta mä ehdin ensin)\nChampion Firebird (Mikon ylivakain väylädraiveri)\nChampion Gator (Mikon ylivakain midari)\nS-line P2 (Mikon ylivakain putteri)\nTurun urheilupuistossakin vierailtiin.\nVielä pieneksi lisähöysteeksi me päätettiin jokaisella väylälla toisen avauskiekko. Aloitettiin väylältä 2 ja Miko pohti kuinka paljon voi laittaa hysseä Mambaan, ettei tuu liikaa. Sanoin, että ei ole liikaa hysseä olemassa. Miko ei uskonut ja kiekko flippas yli cutaten. Mutta silti pidempi kuin yksikään mun avaus ikinä. Missään. Itse sain Dessun vääntää jäätävässä antsassa juuri ja juuri puurajan ohi. Lähäri pitkäksi ja tsägällä pitkä putti laitteeseen. Miko maalasi lähärinsä ilman ketjuja koriin ja niinhän se menikin, mutta oli sen verran kimmoisa Jokeri, että pomppasi puoli metriä ylös ja ulos.\nKolmosella Miko laittoi Jokerilla milliin ja mä Firellä ekaan puuhun. Tästä alkoi Mikon ilotulitus, vaikka nelosella kone yskikin vielä ja oli tyytyminen pariin. Mä onnistuin nelosella firelähärissä ja otin myös parin, kolmosen bogin jälkeen. Note to self: Gator ei lennä mihinkään. Paitsi vasemmalle.\nVitosella oli tarkoitus heittää Dessu flättinä oikealta puolen väylää, mutta heitin ihan keskeltä ja vain tuurilla olin vielä IB. Lähäri vähän leveäksi, joten lähäri korin alle ja helppo nostonelonen. Miko pisti Shock-foren vähän pitkäksi ja putin sisään.\nKutosella jäi avaus yllättäen lyhyeksi P2:lla ja lähäri oli ruma fore kalliolle. Sieltä kuitenkin täydellinen lähäri korin alle ja nostonelonen. Miko pisti samaan aikaan birsejunan toiselle asemalle.\nSeiskalla mä otin hyvällä avauksella, huonolla ja hyvällä lähärillä TODELLA huonolla putilla femman ja kasilla Gatorlähäri metriin ja par. Mikolle birdie birdie.\nYsin sain avata Gatorilla (kiitos rakas), joten lähäriä pääsinkin heittämään n. 50 metrin päästä tiiltä. Huono boogie eli bogey, mutta väylä ei jättänyt kylmäksi. Miko nimittäin avasi sillä Mamballa ja laittoi reilusti hysseä. Kun kiekko katosi näkyvistä taivaalla, epäili hän jälleen laittaneen liikaa hysseä. Sekuntia myöhemmin kiekko ilmestyi taas näkyviimme, tietenkin korin vieressä. Metriin avasi. Se on varmasti siistein heitto, joka kyseisellä kiekolla on ikinä heitetty, ehkä jopa mitä sillä tullaan koskaan heittämään.\nUseimmiten olen ollut liikkeellä tällaisella kiekkomäärällä.\nKympillä avasin firellä ja lähestyin firellä ja kolmonen olisi pitänyt ottaa, mutta mun putti on normitilanteessakin vähän hutera saati kun joutuu ihan oudolla kiekolla puttaa. Miko sai avata Jokerilla, joten pitkästä aikaa joutui hänkin heittää tällä väylällä lähärin.\nYhdeltätoista vaadin Mikolta pommihysseä Spedellä ja mies vastasi kutsuun. Itse laitoin Dessun millin liikaa vasemmalta ja olin metsässä. Sieltä putteriupsi metriin ja par.\nKahdellatoista hukkasin maailman rumimman Dessun (epäonninen värjäysyritys). Miko otti kolmosen.\nKolmellatoista firellä avaus mallia "täböl oikeelle, fire kyl tulee takas ineen" ja odotetusti par korttiin.\nKolmentoista jälkeen oli ilta pimentynyt jo siihen malliin, että siirryttiin suoraan kahdeksalletoista, jolle otin historiani rumimman puttirollin. En pelannut väylää loppuun. Ykkösellä kävin vielä hävittämässä Gatorin ja hyvin mielin nukkumaan. Miko oli neljäntoista väylän jälkeen tuloksessa -9, joten päätin hiljaa mielessäni valitsevani jatkossakin hänen bäginsä sisällön. Mä olin 14 väylän jälkeen -2 kiekossa, tuloksen jäädessä kuitenkin reilusti plussalle.\nOlipa hauska pelailla noin. Suosittelen muillekin, varsinkin toi että toinen valitsee millä avaa väylän. Siinä, kun on kiekon armoilla, saattaa oppia uutta kiekoista, väylistä ja itsestään pelaajana. Ja ainakin tuli naurettua!\nHelppo nauraa, kun on tää tyyppi vierellä. Frisbeepointin Player's Cupista, kuva by Jari Huotari\nVälillä pohdin kisailua. Aionko enää kisata ja jos niin miten? Tuleeko jossain vaiheessa into lähteä viikkokisoihin taas ottaa itsestään mittaa, niin ei tarvitse muita miettiä vai olenko mieluummin taitavan porukan huonoin ja opin? Vai enkö kisaa ja nautin vain lajista tällaisena mitä se nyt mulle on? Stressitön ja hauska friba on nimittäin sairaan kivaa just nyt. Ei jaksa harmittaa epäonnistumiset ja en laske tuloksiani. Olen joillain osa-alueilla selkeästi edistynyt, mutta esim draiveridraivi on ottanut takapakkia, kun en ole sitä enää hinkannut treenistä toiseen.\nKuva otettu sen jälkeen, kun varmistetusti yli satametrinen draivi läks tältä tytöltä.\nJos mä tässä onnistuisin jättämään paineet pois ja jossain vaiheessa päättäisin taas kisata, niin löytyiskö joku rauha tekemiseen vai olisinko ihan yhtä paiseissa kuin tähänkin asti? Se selviää, jos selviää. Nyt vain nautitaan jokaisesta hetkestä, kun pääsee heittämään ennen talven tuloa.\nHyvää syksyä frisbeekansa.\nOnnekkaiden paskiaisten tiimipipat.\nSijainti: 0.0, 0.0


Punasen langan etsintää: 100% villaa\nKAKSI KERTAA KYMMEN SILMUKAN KIERROS\nOhje: Double Ten Stitch by Frankie Brown (rav)\nLanka: Pirtin 2-laatuinen 2 säikeinen hahtuva, olivat hieman eri paksuisia, tummempi ohuempaa\nyhteensä 264 grammaa\nAloitin ensimmäisessä kuvassa näkyvällä kahden kerroksen vaihtelulla Ten Stitch Twist ohjeella, mutta kun etsin ohjetta uudelleen linkattavaksi, löysin toisen ja oli pakko alkaa purkaa (hahtuvaa!). Ei se mitään, anoppi tuli kylään ja hoiti (kolme kulmaa oli ainakin, eli enemmän kun kuvassa) purkamisen katkomatta hahtuvaa. Vitsailtiin että on siinä anoppi, tulee kylään ja totetaa ettei ole hyvän näköinen ja purkaa miniän puolivalmiin neuleen... Lopputulokseen olen tyytyväinen, ei ole vielä paljoa ollut käytössä, mutta jos ensitalvena vaikka pulkkapeittona sitten.\nOhje: Little Sister's Dress (rav)\nLanka: Twilleys of Stamford Freedom Spirit 80 g\nTää oli vikatikki. Aloitin uudenvuodenaattona, purin kolmesti aloituksen ennen kuin tajusin ettei hommasta tule mitään ennen kuin lasken paljonko niitä silmukoita oikeasti tarvitsen kun ei se langan paksuus ja puikot ihan mätsänny ohjeeseen ja "jos vaikka tän verran" tuotti noin 3 vuotiaan kokoa eikä 6 -12kk kokoa. Ja sitten kun on neulonut vihdoin valmiiksi ja lankakin riitti niin on hyvä tajuta valinneensa käsinpestävää villaa, jossa ei ole kovin kierrettä joten varmaan huopuu ja nyppääntyy nätisti kun tuollanen pikkanen könyää lattialla. Niin ja tyttönen on melkonen hikipää joten ei ole montaa kertaa käytetty ihan siitä syystä. Niin että kannattiko? Ei.\nterkuin: Punanen klo 10.29\nAiheina: Kissa, Neuleet 2013, Tyttönen\nKaunis peitto ja mekkokin on tosi suloinen vaikka ei olisikaan ollut kovin kannattava tehdä :) Olen huomannut että lapselle on turha juuri neuloa muuta kuin asusteita (ja haalari jonka tosin tähän saakka on tehnyt kummitäti :)) koska käyttöä ei vain ole esim. villatakeille, sisällä kuumia eli turhia ja ulkoillessa haalari on sata kertaa kätevämpi. Ehkä kesällä voi takin sijaan joskus viileämmillä keleillä tarvitakin, jos ei vettä kuitenkaan sada. Onneksi viime kesänä valmistunut neule taitaa olla tänä kesänä just eikä melkein sopiva ;)\n22. helmikuuta 2013 klo 10.50\nTotta puhut. Käytössä on olleet lähinnä vain asusteet ja lisäksi juhliin neulottu valkoinen bolerotakki (lähinnä juhlissa/vieraisilla). Toinen puuvillaneuletakki ja villatakki on lähes käyttämättömiä (paitsi villaista käytettin kun lämmitys oli rikki ja sisällä vilpoista). Kesäksi voisin kyllä neuloa jonkun uuden takin, ehkä tulisi joskus ulkona käytettyä.\n22. helmikuuta 2013 klo 11.36


Muumimaailma hardcore - Lähiömutsi\nOlipa kerran kuluneena kesänä helteinen päivä Naantalin Muumimaailmassa. Se oli, noh, sanottaisiinko että elämys. Valmistauduin päivään tsemppaamalla itseäni. Päätin ottaa lapsenmielisen asenteen ja ottaa ilon irti pienistäkin asioista. Ja että jos oma ilo ei riittäisi, nauttisin siitä, että lapsi on muumeista joka tapauksessa totaalisen pähkinöinä. Lapsi jaksaa hienosti kulkea mukana mun menoissa, joten nyt mentäisiin täysin hänen ehdoillaan.\nHuh. Asennoitumiseeni tuli takapakkia jo ennen Muumimaailmaan rynnimistä, kun emme onnistuneet löytämään Naantalista mitään kunnollista kasvisapetta. Se sapettaa aina, ja murjottaja pyrki tunkemaan esiin. Ruokapettymyksen lisäksi nieleksin kuitenkin jotenkuten alas myös Muumimaailman sisäänpääsylippujen kalliit hinnat. Silti alueella iski ahdistus. Ryysis ei ollut edes valtavin, mutta pakenemisrefleksi kytkeytyi päälle. Tekisi mieli syyttää raskausvatsaa, mutta totta puhuen olisin varmasti normiolosuhteissakin joutunut puuskuttamaan vähän väliä kaksinkerroin kyetäkseni jatkamaan.\nSiirryin siis suunnitelmaan B. Revin riemun irti siitä, että lapsella on saletisti kivaa. Ja niin myös oli. Vaikka nurkan takaa yllättänyt ensikohtaaminen jättikokoisen ja puhumattoman muumihahmon kanssa sai aikaan – kuten Valeäiti osuvasti kutsui myös oman lapsensa reaktiota Muumimaailmassa – paskahalvauksen, vierailu idolien luona oli tuhannesti parempaa kuin jättimäinen jäätelötötterö.\nLoppupäivästä – kun itse olin saanut sen jäätelön ja väkikin oli jo vähentynyt – aloin minäkin rentoutua. Käytiin moikkaamassa muumitalon asukkaat rauhassa, kun ympärillä ei ollut lapsia kuin muurahaiskeossa. Istuttiin penkeillä ihastelemassa kauniita saaristomaisemia, kun vihdoin vähäisillä penkeillä oli tilaa väsyneelle raskausruholleni. Lapsi sai valita alueen kaupasta yhden muumihahmon ja pitkän harkinnan jälkeen päätyi Niiskuneitiin.\nEn oikein vieläkään tiedä, onko Muumimaailma aikuisen vinkkelistä katseltuna uhka vai mahdollisuus. Mutta kun katselen, millä rakkaudella lapsi kuljettaa nyt jo nuhraantuneeksi muuttunutta Niiskuneitiä mukanaan minne meneekin, oletan keskiluokkaisten muumikärsimysteni olleen kaiken hien, tuskan ja epämukavuusalueen rajojen kolistelun arvoisia.\nTunnisteet: Muu Suomi\nAnna 23. elokuuta 2014 klo 0.59\nMeillä tämä asia ratkaisi kuin itse itsensä - lapsen kummiperhe pyysi, saisivatko viedä hänet mukanaan Muumimaailmaan. Voi kyllä, saatte viedä! Totaalinen win-win: minä sain vapaapäivän, lapsi sai 2,5-vuotiaan kapasiteettinsa täyteen elämyksiä ja kokemuksia, joita käsitellään edelleenkin (yli kuukautta myöhemmin) lähes päivittäin.\nMä nostan kummeille kaikkia omistamiani hattuja: he jaksoivat roudata 3 lasta melkein 6 tuntia (!) tuolla. Ja mikä käsittämättömintä - lapsi ei ollut (tietenkään) malttanut rattaisiin nukahtaa päiväunilleen, mutta EI silti ollut nukahtanut parin tunnin paluumatkalla autoon, vaikka siinäkin meni jo sitten nukkumaanmenoaikakin ohi yli tunnilla. En tiedä mitä amfetamiinia ne lapselleni oikein antoivat, mä en olisi IKINÄ pystynyt tuohon. Sitä paitsi lapsi oli vielä muumiriemua täynnä (eikä siis arseeseen ammuttu kiukkukarhu) kotiin palatessaan.\nLapsenikin muuten sai luvan valita yhden hahmon kaupasta - olivat tarjonneet niiskuneitiä ja melkein kaikkia muitakin pehmoisenpyöreitä, mutta vain yksi kelpasi: Nipsu. Harmi kun ei täällä kotosalla amerikkalaiset kaverit oikein ymmärrä mikä se semmonen rotan ja kengurun välimaaston näköinen eläin oikein on :)\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 9.28\nKummeille pisteet, hyvin vedetty! Mä kyllä tahdoin itsekin Muumimaailmaan, sillä ajattelin oikealla asenteella päivästä tulevan mukavan – ilman että sitä mukavaa pitäisi pinnistelellä. Esimerkiksi Junibacken Tukholmassa oli mahtava! Tosin Astrid Lindgrenin luomissa saduissa on mulle sitä lapsuuden taikaa, Muumit olen löytänyt vasta lapsen myötä. Muutenkin muumipäivänä taisi itselläni olla kivi kengässä tai jotain, kun pakene-nappi painautui niin pohjaan saakka.\nAnonyymi 23. elokuuta 2014 klo 7.51\nLuojan kiitos Muumi-helvetti odottaa minua aikaisintaan ensi vuonna, kun lapsi alkaa lähennellä kolmen vuoden ikää. Alle 2v pääsisi toki ilmaiseksi, mutta oma lippu maksaisi silti... Elätän toivoa, että mikäli lapsi alkaa osoittaa kiinnostusta muumeihin, joku sukulainen tai kummi haluaisi viedä hänet sinne! Itse en oikein ymmärrä Muumimaailman hypetystä - olen asunut pienen ikäni sen lähistöllä, käynyt siellä joskus kakarana enkä muista sen olleen mitenkään huikea elämys.\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 9.30\nEi sinne tosiaan omasta mielestäni kannata mennä, jos lapsi ei ole muumeista innostunut. Kalliit liput koko sakille, ja suurin riemu taitaa kuitenkin olla niiden muumihahmojen näkeminen. Että jos niistä ei innostu, hommassa ei oikein ole pointtia.\nnorsis 23. elokuuta 2014 klo 8.05\nNo höh, minusta Muumimaailma on aivan huikea ja olin itse ihan yhtä pähkinöinä kuin lapsikin. Ihana paikka :)\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 9.31\nMulla oli joku paha asennevamma tuona päivänä. Olin varma, että tykkäisin siitä myös, olenhan ollut vaikka Junibackenissa enemmän innoissani kuin lapsi.\nGerkko 23. elokuuta 2014 klo 9.35\nItse odotan myös että pääsen muumimaailmaan. Tammikuussa tulee maailmaan tämä ihana tekosyy, kunhan se vain hieman siitä kasvaa :D oon ite ollut tosi kova muumifani ihan lapsesta, aikuisena vaan katsoo vähän eri vinkkelistä noita muumeja. :)\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 9.45\nMä ymmärrän hyvin. Itse olen lapsesta asti rakastanut Astrid Lingrenin satuhahmoja, miksi odotinkin innolla vierailua Junibackenissa. Lapsi oli hyvä tekosyy, että minäkin pääsin sinne vihdoin viime keväänä täpinöimään! :D\nSuvi / Omppula 23. elokuuta 2014 klo 10.01\nItsekään en nauti suuresti lasten ryysiskohteista, mutta Muumimaailma on sittenkin mukavimmasta päästä. Siellä voi paeta rannalle, kun tuskanhiki pukkaa pintaan. Voi vaikka miettiä uivansa Australiaan ;) Onneksi lapsella on muumeja fanittava kummitäti, joka jaksaa kiertää riittävällä innolla.\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 21.22\nRanta on kyllä oiva pakopaikka muumisaarella! Muumien fanitus on varmasti hyväksi lapsen aikuisseuralaiselle reissun onnistumisen takaamiseksi.\nE 23. elokuuta 2014 klo 19.32\nMuumimaailmavisiitti vaatii ilman muuta hiukan taustatyötä ja suunnitelmia. Kyllä Naantalista ihan (kasvis)ruokaakin saa, vaikka Kailon saarelle ottaisinkin omat eväät (ja ehdottomasti kesällä biitsivälineet) mukaan. Miksi lasten kohteissa suomessa on aina ruokana nakkeja ja ranskalaisia ja pyttipannua ja hattaraa?\nKaupungin rannassa on kuitenkin useampikin ihan mukava ravintola ja esim. kylpylähotellin thaimaalainen on käsittääkseni herkullinen tuttavuus. Täytyy muistaa että kyseessä on pikkukaupunki ihan Turun palveluiden kainalossa. Ryysiksestä kannattaa välillä poiketa sivukaduille hengähtämään ja ihailemaan vanhaa kaupunkia, saa olla ihan rauhassa. Myös muita nähtävyyksiä kuten Kultarannan kaunista puutarhaa kannattaa lapsen kanssa harkita. Niin ja paikallisvinkkinä pikkuisemman lapsen voi vielä Muumimaailmaan ilmaiseksi kävelykierrokselle talvella (silloin pulkka mukaan jos lunta) ihmettelemään talviunessa tuhisevaa laaksoa. Silloin sitä ruokaa ei kyllä sitten saa mistään kun myös ravintolat horrostavat!\nLähiömutsi 23. elokuuta 2014 klo 21.27\nMe oltiin tehty sen verran taustatutkimusta, että mieleenkään ei tullut syödä Muumimaailmassa. Oltiinkin menossa johonkin thaimaalaiseen, nimeä en nyt muista, mutta se ei sitten ollutkaan vielä sunnuntaina aamupäivästä auki. Suurin osa muistakin ravintoloista oli kiinni vielä siihen aikaan. Niinpä oli tyytyminen rannan ravintoloihin, joita kierrettiin useampi (hyvän) kasvissapuskan perässä. Lopulta löytyi yksi paikka, josta vegenä sai muutakin kuin pizzaa. Asiakaspalvelu oli vain totaalisen ala-arvoista. Nyt jälkikäteen mietittynä olisi kannattanut sapuskoida Turussa, jossa yövyttiin.\nMutta tiedätkö mitä, sä sait mun innostumaan Muumimaailmasta talvella! Kuulostaa satumaiselta! Se retki pitää ehdottomasti toteuttaa joku kerta Turussa käydessämme, etenkin jos on kunnolla lunta.\nphocahispida / Ilman sinua olen lyijyä 27. elokuuta 2014 klo 0.19\nMulla oli Muumimaailmassa tosi kivaa ja niin oli lapsellakin. Mutta olenkin oikein teemapuistofiilistelijätyyppiä.\nIhania kuvia varsinkin lapsen innosta! Ei vanhemmalla voi aina olla hyvää reissupäivää, mutta kyllä lapsen intopiukeus jaksaa silti lämmittää. :)


Osakkeiden romahdus ei ole suurin riskisi | Sijoitustieto\nOsakkeiden romahdus ei ole suurin riskisi\nPörssit laskevat taas ympäri maailman. Hätäilyn sijaan, voi olla parempi palata perusasioiden miettimiseen. Sijoittamisen kaksi tärkeintä mittariahan taitavat olla tuotto ja riski. Kumpaa sinä mietit enemmän?\nKoko sijoitusuran kestävä varovaisuus on suurin riski suurimmalle osalle ihmisistä. Ei 50 % kurssiheilunta pörssissä. Ei myöhemmin 90 % laskevan osakkeen ostaminen hajautettuun salkkuun. Suurin riski on jäädä kokonaan osakemarkkinoiden ulkopuolelle. Sitä vain katsoo ajan ja inflaation syövän säästöjen ostovoiman hitaasti mutta varmasti.\nPörssejä voi katsoa paristakin eri näkökulmasta. Alla on Helsingin tuottoindeksin kehitys viimeiseltä 20 vuodelta. Jos sitä katsoo tuottojen kannalta, tilanne ei näytä hassummalta:\nKun katsomme kuvaajaa, mietimme helposti: ”Vuodet 2003, 2009 ja 2012 ovat olleet mahtavia ostopaikkoja”. Etenkin vuoden 1999 osakekupla oli varsin heikko sauma ostaa osakkeita, mutta sieltäkin olisi jo noustu kirkkaasti voitolle.\nNiinhän se taitaa olla — Menneet kurssiromahdukset nähdään hienoina tilaisuuksina, mutta tulevat kurssiromahdukset nähdään pelottavina riskeinä.\nKatsotaanpa asiaa hieman toisesta kulmasta. Piirsin seuraavankin graafin samoista tiedoista kuin edellisen, mutta tällä kertaa kuvaaja mittaa pudotusta kaikkien aikojen kurssihuipusta.\nPelottavaa! Tässä kuvaajassa päästäänkin sitten jo riskin makuun. Suomen kaltaisilla reunamarkkinoilla on hyvä olla varautunut harva se vuosi 20 % korjausliikkeisiin ja kerran vuosikymmenessä 50 % romahdukseen. Jos se tuntuu täysin sietämättömältä ajatukselta, osakepainosi voi olla turhan suuri.\nYleisindeksi näyttää näin esitettynä hieman synkemmältä kuin indeksi, jossa osakkeiden painoja on rajattu. Mutta kokonaiskuva on sama. Osakesijoittaminen on lyhyellä tähtäimellä joskus raastava laji. 20 vuoden periodilla olemme viihtyneet lähellä kurssihuippuja vain 15 % ajasta.\nJos taas katsotaan maailman seuratuinta osakeindeksiä S&P 500:sta, on siinäkin vuosikymmenten varrella ollut melkoista vuoristorataa:\n1930-luvun Suuri lama oli kaikkien karhumarkkinoiden isopappa. Osakkeet laskivat Yhdysvalloissa yli 85% huipuistaan. Kesti 25 vuotta päästä takaisin edellisiin kurssihuippuihin. Sen rinnalla nuo sen jälkeiset yli 30 % laskumarkkinat vaikuttavat vaisuilta. Mutta voin vakuuttaa, että jokainen niistä on riipaissut sijoittajia syvältä ja kovaa. Vielä 2000-luvullakin rapakon takana on nähty 47 % ja 57 % osakekurssien romahdukset. 1970—luvun karhumarkkinat olivat jopa näitä viimeisimpiä rajumpia, koska samaan aikaan inflaatio jylläsi jopa yli 10 % vuosittaisina elinkustannusten nousuina.\nMitä riski on? Onko se noita punaisia piikkejä alaspäin? Eli kurssien liikehdintää?\nEipä oikeastaan. Riskin ja kurssiliikehdinnän väliin yhtäläisyysmerkin vetäminen on vähän kuin pitäisi pokerissa jokaista käteen saatua korttia riskinä. Ehkä se todellinen riski on, ettet osaa pelata — ei niinkään huonon kortin saaminen?\nJos olet auto-ostoksilla ja automyyjä alkaa yhtäkkiä huutamaan, että täältä saa uusia Audeja nyt 30 % alennuksella, niin juoksetko karkuun? Jotain noissa autoissa on vikana, kun noin halpaan hintaan myyvät! Tuskin sentään, kaupat lyödään lukkoon lähes saman tien.\nMiksi osakkeissa on syytä panikoida, kun saat tuotetta jopa edellistä alennusprosenttia suuremmalla alennuksella? Kurssilaskut ovat lähinnä riski, jos et niitä kestä. Jos myyt osakkeesi markkinamyllerryksen keskellä, sitten osakkeiden heilunta on sinulle riski.\nKurssilaskut ovat syy, miksi osakkeiden omistamisesta maksetaan niin hyvin. Niitä pitäisi syleillä ja juhlia, mutta tapaamme sen sijaan ahdistua ja masentua.\nSijoittajamessuilla eräs sijoittajatoveri kertoi yrityksille annettavien joukkorahoituslainojen olevan osakkeita riskittömämpiä, koska niiden hinnat eivät heilu.\nJos kurssien heilunta eli volatiliteetti ei ole riskiä, niin mikä sitten on?\nTalouskolumnisti Morgan Housel lähtee Jeff Bezosin jalanjäljissä miettimään riskinhallintaa katumuksen minimoisen kautta.\nKatuisitko, jos jätät työsi, jota inhoat aloittaaksesi unelmiesi start-upin, vaikka se menisikin ennen pitkää nurin? Kadutko, jos lähestyit ihastuksesi kohdetta, vaikka saitkin pakit? Usein ihmiset kuolinvuoteellaan eivät kadu tekemiään asioita, vaan tekemättömiä. Todelliset riskit ovat niitä, joita kadut myöhemmin. Muu on vain satunnaisuuden armoille heittäytymistä. Satunnaisuutta emme sentään pääse karkuun.\nHouselin mukaan, kahdenlaiset katumukset ovat universaaleja:\n1. Päätös, jota ei ole helppo perua. Riskejä päätöksiä ovat ne, joita ei helposti voi tehdä tekemättömäksi. Mieti kahdesti ennen kuin sitoutat pääomasi epälikvidiin omaisuuserään. Älä takaa tuttujesi isoja velkoja. Käytä velkavipua harkitusti, jos ollenkaan.\n2. Päätöksen negatiiviset vaikutukset voivat olla niin suuria, että niistä on vaikea toipua. Ihmisen pitää pelätä ennen kaikkea riskejä, joiden toteutumisesta on lähes mahdoton palautua. Älä riskeeraa koko säästöjäsi tai asuntoasi. Älä riskeeraa omaa ja lähimmäistesi terveyttä. Älä riskeeraa mainettasi.\nJos mietit 90-vuotiasta pitkän linjan osakesijoittajaa, luuletko että hän katuu, ettei myynyt osakkeita ennen teknokuplan puhkeamista? Paljon enemmän olisi syytä katua, ellei olisi sijoittanut osakkeisiin ollenkaan. Ero elämän helppoudessa ja nykyhetken varallisuudessa olisi ehkä valtava. Paljonko siinä enää painavat lukuisat kurssiromahdukset vuosien varrella?\nToinen hyvä näkemys on unohtaa kurssiheilunta riskin mittarina, ja keskittyä riskiin pysyvästä pääoman menettämisestä tai pitkän ajan tuottojen heikkoudesta.\nKurssiheiluntaa oleellisempia riskejä piensijoittajalle usein ovat:\nVarmistelun kautta liian mataliin tuottoihin tyytyminen\nLiian korkeiden palkkioiden maksaminen.\nMarkkinoiden jatkuvan ajoittamisen yrittäminen.\nSellaisen rahan sijoittaminen, joka ei siedä omistusten arvon laskua.\nTulevan kurssiheilunnan kannalta suurimmat riskit eivät ole niitä, joista uutisissa ja sijoitusmedioissa puhutaan. Suurimmat riskit ovat niitä, joita emme osaa ennakoida, ja siksi varautua niihin. Lisäksi kaikki pelkäävät riskejä, jotka tapahtuivat lähihistoriassa. Todennäköisesti ongelmat ovat tällä kertaa aivan toisenlaiset.\nIhmiset pelkäävät lentämistä, vaikka heidän pitäisi pelätä autoilua. Sijoittajat pelkäävät pankkikriisin pilaavan taas talouskasvun, vaikka pankkien tilanne on aivan erilainen kuin kymmenen vuotta sitten. Kenraalit taistelevat aina edellistä sotaa, mutta sotien voittajilla tuppaa olemaan jokin uusi ässä hihassa.\nKorkeampi riski ei myöskään tarkoita automaattisesti korkeampaa tuottoa. Korkeampi riski tarkoittaa suurempaa epävarmuutta tulevista tuotoista. Usein, muttei aina, korkeampi riski palkitaan korkeammalla tuoton odotusarvolla.\nOsakkeiden myllerrykset tuskin jäävät tähän. Edetään siis varovaisesti, mutta määrätietoisesti sijoittaen. Käytetään tulevat romahdukset salkkujen kartuttamiseen, ei myymiseen.\nKeskustele kirjoituksesta Daytraderin blogissa\nHoward Marksin 19-sivuinen kirje asiakkailleen riskistä:\nEhkä paras kirja riskiin liittyen, joka kertaa sen historian:\nPeter L. Bernstein: Against the Gods — The Remarkable Story of Risk\nNassim Taleb pitää osakkeiden omistamisen riskiä omaa näkemystäni korkeampana, mutta hänen kirjassaan paljon hyviä näkökulmia satunnaisuuteen ja riskiin:\nNassim Nicholas Taleb: Fooled by Randomness: The Hidden Role of Chance in Life and in Markets.


Maitotuotteet ja korvikkeet - Fat Burning Female\nMaitotuotteet ja korvikkeet\nKuinka korvata maitotuotteet?\nKorvaa maito kookosmaidolla, pähkinämaidolla tai muilla kasvimaidoilla. Vältä kuitenkin soijaa.\nKorvaa kerma kookoskermalla. Kookoskerma saattaa olla aika paksua. Sen huolellinen sekoittaminen esimerkiksi blenderissä notkistaa rakennetta. Voit tarvittaessa lisätä tilkan vettä sekaan oikean koostumuksen saavuttamiseksi. Kookoskerman säilyttäminen viileässä tekee rakenteesta kiinteämpää ja silloin se soveltuu hyvin esim. kermavaahdon korvikkeeksi.\nVoin sijasta käytä kookosöljyä tai pähkinävoita. Kookosöljyllä on suhteellisen matala sulamislämpötila, ja sama pätee myös paistettaessa savuamispisteeseen. Vegaanisten voi-korvikkeiden valinnassa kannattaa olla tarkkana, etteivät ne sisällä hydrattuja siemenöljyjä, kuten rypsiä.\nKatsasta supermarketin vegaaniset juustonkorvikkeet, mutta ole tarkkana hiilihydraattipitoisuuksissa sekä kasviöljyjenlähteissä. Useissa tuotteissa on käytetty maissia ja heikkolaatuisia, ketogeeniselle ruokavaliolle sopimattomia siemenöljyjä sekä lisäaineita.\nKorvaa täysrasvaiset jugurtit ja ranskankerma pähkinäpohjaisilla vaihtoehdoilla. Jos onnistut löytämään manteli-, cashew- (huom. hiilarit!) tai kookosjugurttia, olethan tarkkana, ettei niihin ole lisätty sokereita tai piilohiilareita lisäaineiden muodossa. Usein niissä on saatettu käyttä maltodekstriinia, eli maissista peräisin olevaa lisäainetta, koostumusta notkistamaan. Se ei sovi ketogeeniselle ruokavaliolle sen verensokeria nostattavan vaikutuksen takia.


Mitä turhasta | Insinööri-lehti\nVaasan yliopistossa tehdyn tuoreen väitöskirjatutkimuksen mukaan suomalaisissa yhtiöissä tehdään ahkerasti strategioita ja määritellään painopisteitä, mutta harvassa ovat ne työntekijät, jotka ovat strategian toden teolla sisäistäneet.\nTutkimuksen mukaan yrityksen johdosta vain 13 prosenttia pystyy kysyttäessä määrittelemään virallisen strategian. Keskijohdossa prosentti putoaa kahdeksaan, työntekijöistä vain pari prosenttia tietää, mitä tässä oikein tavoitellaan ja millaisin keinoin.\nTyömaalla asiaa porukalla ihmettelimme ja tulimme äkkiseltään siihen tulokseen, että tässä taitaa olla maan talouden surkeuden suurin syy. Jos strategia on hukassa, bisnekset menevät herkästi puuhastelun puolelle.\nSievänen joutui loppuviikosta tämän asian suhteen tarkistamaan kantaansa törmättyään kaupungilla vanhaan tuttuunsa. Mies on vuosikymmenten ajan pyörittänyt yhtä jos toistakin yritystä ja vieläpä kohtuullisella menestyksellä.\nSievänen alkoi tietenkin kaverille vinoilemaan suomalaisyritysten heikosta strategiatuntemuksesta. Mies ei ollut moisesta moksiskaan vaan totesi, että ei näitä asioita auta ajatella ja esittää liian monimutkaisesti.\nFiksu omistaja tai yritysjohtaja niputtaa firman strategian, mission, vision ja vielä arvotkin yhteen lauseeseen: täällä ollaan tekemässä rahaa.\n–On helppo muistaa ja hyvin menee, hän ilmoitti.\nHallitus julkaisi tällä viikolla työllisyys- ja yrittäjyyspakettinsa. Luimme paketin huolella ja totesimme, että eipä sieltä mitään suurta uudistusta ole luvassa. Muutama uusi kokeiluhanke ja tietenkin työttömyysturvaan tiukennuksia, joiden yksityiskohdat jäävät neuvottelutilanteesta johtuen hämärän peittoon.\nTotta kai kansalle on jo kerrottu, että porvarihallituksesta huolimatta ei tämäkään paketti laske riittävästi työn vastaanottamisen kynnystä, joka hankaloittaa etenkin pieni- ja keskituloisten työllistymistä.\n–Suomeksi sanottuna pitäisi siis edelleen heikentää työttömyysturvaa, ja rajusti. Ei hemmetti. Jos edes kerran elämässään näkisi sellaisen työllisyyspaketin, jossa työttömille tarjotaan porkkanaa eikä keppiä.\n–Tässä käy pian huonotuloisimmille työttömille kuin ravihevoselle, jota valmentaja yritti säästösyistä opettaa olemaan syömättä. Juuri kun meinasi oppia, kuoli raukka nälkään, Nieminen paheksui.\nPerjantain kahvitunnilla innostuimme arvioimaan jääkiekon finaaliparin voimasuhteita. Finaalihan on yksi klassikoista, vastakkain Helsingin IFK ja Tampereen Tappara.\nKannattajia tuntui löytyvän molemmille joukkueille. Erimielisyys vallitsi myös siitä, meneekö sarja poikki neljässä pelissä, joudutaanko pelaamaan aina jännittävä ”game 7” vai jotakin siltä väliltä.\n–Ei ole vaikeaa. Pelin voittaa aina se, kumpi tekee enemmän maaleja. Ja finaalisarjan se joukkue, kumpi voittaa ennen neljä peliä. Kossupullosta vetoa, Nieminen kysyi porukan jahkailua aikansa kuunneltua.


Vuodenvaihteessa | Www.Yle Lappi Uutiset Fi.\nHiljattain tuplaeron kokenut ex-mäkihyppääjä Toni Nieminen kertoo MTV Uutiset Liven haastattelussa avoimesti.\nKD:n ryhmäjohtajan mukaan huntu on yhdistettävissä islamilaiseen uskontunnustukseen. Kristillisdemokraattien eduskuntaryhmän.\nTyöt ovat siirtymässä sisälle, minne kamera ei seuraa. Ylivieskassa nouseva uusi kirkko kiinnostaa kaupunkilaisia. Alueella.\nOsbourne on kärsinyt useista eri terveysongelmista. Terveysongelmista kärsinyt Ozzy Osbourne, 71, ei voi Mötley Crüe -johtohahmo Nikki Sixxin, 61, mukaan hyvin. Eräs fani oli kysynyt Twitter-palveluss.\nBetonin kuivumisaika-arvioita tekevän ohjelmiston on tarkoitus helpottaa työmaalla työskentelyä. Lukuaika noin 1 min Vahanen Rakennusfysiikka on kehittänyt Suomen Betoniyhdistykselle betonirakenteiden.\nSuomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen kesäjuhlaa Kansanlähetyspäiviä vietettiin viime viikonloppuna 3.–5.7.\nBank Norwegianilla oli vuodenvaihteessa yhteensä 1 256 miljoonaa luottokorttiasiakasta Pohjoismaissa. Näistä asiakkaista 589 000 on Norjasta, 408 000 Ruotsista, 99 000 Tanskasta ja 160 000 Suomesta.\nOlet lukenut 1/5 maksutonta uutista. Betonin kuivumisaika-arvioita tekevän ohjelmiston on tarkoitus helpottaa työmaalla työskentelyä. Kuinka kauan betonin kuivuminen kestää? – Uusi ohjelmisto on.\nSyytetty työskenteli uskonnollisen päihdejärjestön tukiyksikön vetäjänä Tuusniemellä. Syyttäjä vaatii kuopiolaiselle.\nMiika Forstenin valmennuksessa leukoja noussut paljon enemmän kuin kaksikko uskalsi odottaa. Vielä menee yksi, kannustaa.


Asiantuntijat pohtivat koulutuksen tulevaisuutta: "Kriittinen ajattelu ja aktiivinen kansalaisuus nousevat tärkeimmiksi taidoiksi" | Maailman Kuvalehti\nLukiolainen Sara Suo-Anttila ja opinto-ohjaaja Saara Pietinen keskiviikkokahveilla, joilla halutaan piristää koulun arkea.\nMikä on koulutuksen tärkein päämäärä, kun tulevaisuus on tuntematon? Hemmetin hyvä kysymys, sanovat tutkijat.\nTeksti: Enni SaikkonenKuva: Laura Oja Julkaistu: 04.02.2020\nPitkätTyöKoulutus ja kasvatusGlobaalikasvatusLapset ja nuoriso\nTermospullon viimeiset kahvitipat putoilevat koristen opiskelijoiden mukeihin Helsingin kielilukion keskiviikkokahveilla. Kahvi ja kaverit ovat Helsingin kielilukion piristys keskellä kouluviikkoa ja sateista tammikuuta. Kahveilla on kuitenkin tärkeämpikin tavoite: muistuttaa opiskelijoita siitä, ettei tulevaisuuteen liittyviä valintoja tarvitse pohtia yksin.\nSuomen lukiolaisten liiton mukaan jopa joka kolmas lukiolainen kokee uupumusta. Kielilukion oppilashuolto – eli koulupsykologi, kuraattori ja terveydenhoitaja – halusi järjestää viikoittaisen tilaisuuden, jossa opiskelijat voivat kohdata toisiaan ja henkilökuntaa mahdollisimman matalalla kynnyksellä.\nMoni arkinen kuuluminen tulee vaihdettua kesken kahvien, ja opiskelijat tietävät, keneltä apua tarvittaessa saa. Opiskelijoita huolettavat oma jaksaminen, tulevaisuuden suunnitelmat, ihmissuhteet, ilmastonmuutos ja sukupuoli- ja seksuaali-identiteettiin liittyvät kysymykset.\n”Saara, voinko tulla puhumaan sun kanssa matikan kursseista? Mä oon miettinyt pitkän matikan vaihtamista lyhyeen”, opiskelija huikkaa ohimennen opinto-ohjaaja Saara Pietiselle.\nPietinen on siirtynyt peruskoulusta lukion opinto-ohjaajaksi viime syksynä. Kouluasteesta huolimatta muutos on kouluissa nykyään lähes jatkuva tila. Tuntijako uudistui vuonna 2014, opetussuunnitelma 2016 ja lukiolaki 2018. Nämä uudistukset toivat kouluihin esimerkiksi oppiainerajat ylittävät kokonaisuudet.\nNyt kevään abiturientit hakevat ensimmäistä kertaa jatko-opintoihin viimeisimmän pääsykoeuudistuksen jälkeen. Opiskelijoille uudistus tarkoittaa, että pelkän ylioppilastutkinnon perusteella yliopistoon valitaan 40−70 prosenttia hakijoista. Ensikertalaisia suositaan haussa, sillä yliopistojen on lain mukaan varattava osa yhteishaun opiskelupaikoista ensimmäistä korkeakoulupaikkaansa hakeville.\nPääsykoeuudistuksen tavoitteena on saada yhä useampi nuori aloittamaan korkeakouluopinnot heti toisen asteen opintojen jälkeen. Monelle opiskelijalle ylioppilaskirjoitukset ovat raskas rutistus, eikä pääsykoekirjojen lukeminen samaan aikaan ole ollut mahdollista. Nyt hyvä menestys ylioppilaskirjoituksissa voi taata opiskelupaikan. Alalle kuin alalle pyrkivää opiskelijaa helpottaa pääsykoeurakassa menestyminen pitkän matematiikan ja äidinkielen ylioppilaskirjoituksissa.\nHarvalla lukiolaisella on selvää suunnitelmaa elämästä valkolakin päähän painamisen jälkeen. Uudistus onkin lisännyt pitkän matematiikan suosiota, sillä tässä vaiheessa elämää yhtäkään ovea ei vielä haluta lopullisesti sulkea.\nKukaan ei tiedä, millainen tulevaisuus tulee olemaan, eivät edes tutkijat.\nKoulu ei kuitenkaan ole ainut paikka, joka on isojen muutosten keskellä. Siksi Lasten ja nuorten säätiön alaisuudessa toimivan Tulevaisuuskoulun toiminnanjohtaja Otto Tähkäpää toivoo, että koulumaailmaa ja oppimista ravisteltaisiin vielä nykyistäkin perusteellisemmin, oikein pohjamutia myöden. Syy on yksinkertainen. Keskeisin haaste koko yhteiskunnalle ja tulevaisuudelle on ekologinen kriisi, joka tulee muuttamaan koko yhteiskuntaa.\nHistoriallisesti nykytilanne on ainutlaatuinen. Teollisesta vallankumouksesta lähtien yhteiskunnallisia uudistuksia on tehty vallitsevan järjestyksen päälle. Nyt koko elämäntapamme, kulttuurimme ja ajattelutapamme vaativat muutosta. Kukaan ei tiedä, millainen tulevaisuus tulee olemaan, eivät edes tutkijat.\nKiinnostus tulevaisuutta kohtaan teki historiantutkija Tähkäpäästä tulevaisuudentutkijan. Hänen mukaansa tulevaisuuslukutaito on yksi tulevaisuuden tärkeimmistä taidoista. Se tarkoittaa yksilön kykyä ymmärtää, miten tulevaisuus vaikuttaa nykyhetkeen ja miten tulevaisuuteen voi vaikuttaa omilla valinnoilla.\nKoululla on mahdollisuus muuttaa kokonaisten sukupolvien ajatusmaailmaa ja toimintaa: millaisia ihmisiä kasvatamme, miten ja millaiseen maailmaan?\n”Meidän tulisi pohtia kriittisesti, miten koulutus voisi entistä paremmin tukea kestävän tulevaisuuden rakentamista. Opetussuunnitelmien raamit antavat tilaa toteuttaa laaja-alaista oppimista ja edistää kestävää kehitystä. Uudistus vaati kaikilta toimijoilta uudenlaista suhtautumista kouluun”, globaalikasvatuksen asiantuntija Sanna Rekola sanoo.\nRekola työskentelee Suomen kehitysjärjestöjen kattojärjestö Fingossa, joka on Maailman Kuvalehden kustantaja.\n”Ekologisen kriisin näkökulmasta voidaan kysyä, onko koulu osa ratkaisua vai ongelmaa. Koulutus ylläpitää myös vallitsevia, kestämättömiä rakenteita. Kasvatammeko lapset ja nuoret nykyisen yhteiskunnan arvoihin ja ideologioihin, vaikka kestävän tulevaisuuden pitäisi rakentua kokonaan toisenlaisen maailmankuvan varaan?”, Tähkäpää kysyy.\nRuotsin kurssilla tietokone on auki lähes jokaisella pöydällä. Opiskelijat ovat itse vastuussa siitä, pyöriikö koneen näytöllä Netflix vai ruotsin tehtävät.\nYmmärrettävästi, muutokset ja tuntematon tulevaisuus myös pelottavat ja ahdistavat. Ilmastoahdistus näkyy koulupsykologi Anniina Sandvikin työssä.\n”Nuoria ahdistavat isot muutokset, joihin ei psykologin vastaanotolla löydy helppoja ratkaisuja. Minun tehtäväni on auttaa nuoria käsittelemään omia tunteitaan”, Sandvik sanoo.\nNuorten ilmastoahdistuksen vähättely suututtaa Otto Tähkäpäätä.\n”Nuoret kokevat aidosti ja oikeutetusti pettymystä aikuisten toimintaa kohtaan. Nuorten ja aikuisten erilainen suhtautuminen ilmastonmuutoksen oli näkyvissä jo vuosia sitten. Mietin jo silloin, että johonkin nämä tunteet kanavoituvat. Mutta mihin? Vuonna 2018 alkoi Greta Thunberg -ilmiö, joka on kääntänyt koko julkisen keskustelun suunnan”, hän sanoo.\n"Kriittinen ajattelu ja aktiivinen kansalaisuus ovat tulevaisuuden tärkeimpiä taitoja.”\nNuoret ovat monessa asiassa myös valmiimpia muutokseen kuin vanhempansa. He eivät ole saavuttaneet edellisten sukupolven tapaan etuja, joista luopuminen tuntuu vaikealta. Usealle aikuiselle omista eduista ja elämäntavasta luopuminen tuntuu niin vaikealta, että muutoksen välttämättömyys on helpompaa vain kieltää.\nMyös lukiossa opiskelijat kirittävät henkilökuntaa vastuullisempiin valintoihin. Keskiviikon kahvihetki saa kiitosta opiskelijoilta, mutta kertakäyttömukien käyttö kismittää. Nuoret näkevät omassa elämässään vaikuttamisen paikkoja ja myös tarttuvat niihin.\nAikuisten tehtävä on kannustaa nuoria ottamaan itse vastuuta tulevaisuuden rakentamisesta. Ikävä kyllä ainakin sosiaalisessa mediassa jokaista aktiivista nuorta kohden tuntuu löytyvän aikuinen kertomaan, kuinka monta kertaa keraamista kahvikuppia tulisi käyttää, jotta se olisi todellisuudessa pahvimukia ympäristöystävällisempi valinta.\n”Tulevaisuutta ei vielä ole, vaan se muodostuu meidän kaikkien teoista. Siksi transformatiivinen eli yhteiskuntaa muuttava oppiminen korostuu tulevaisuudessa. Kriittinen ajattelu ja aktiivinen kansalaisuus ovat tulevaisuuden tärkeimpiä taitoja”, Rekola sanoo.\nTulevaisuudessa suoraviivainen putki opiskelusta työhön ja siitä eläkkeelle on todellisuutta yhä harvemmalle. Oppimista ei voi nähdä enää kertainvestointina, eikä se lopu lukion tai korkeakoulutuksen jälkeen. Oppiminen ei tarkoita pelkästään tutkintojen tai kurssien suorittamista, vaan sen tulisi olla ennemminkin elämäntapa. Oppiminen on palkitsevaa ja tärkeää, mutta myös vaikeaa.\n”Ranskan pääkaupungin googlaaminen ei ole oppimista. Oppiminen ei ole ulkoa opettelua. Se vaatii pitkäjänteisyyttä ja toistoja. Yhtä tärkeää kuin uuden oppiminen on myös poisoppiminen vanhasta”, Tähkäpää muistuttaa.\n"Meidän on opittava ajattelemaan ja tekemään päätöksiä uudenlaisella tavalla, tulevaisuuteen perustuen.”\nIhan kaikki asiat koulussa eivät kuitenkaan ole muuttumassa. Esimerkiksi lukutaito on yksi tärkeimmistä taidoistamme myös tulevaisuudessa. Se mahdollistaa toisiin maailmoihin kurkistamisen, kehittää empatiaa ja mielikuvitusta. Tähkäpää muistuttaa, että mitä nopeampaa muutos on, sitä nopeammin kovat taidot vanhenevat. Pehmeät taidot eivät vanhene koskaan. Nyt käytössä olevat koodauskielet vanhenevat uusien tieltä, mutta esimerkiksi vuorovaikutustaidot ovat kovaa valuuttaa myös tulevaisuudessa.\nPäällisin puolin moni asia näyttää lukiossa samalta kuin vuosituhannen alussa. Suurin näkyvä muutos on digilaitteiden määrän käyttö osana opetusta. Helsingin kielilukion ensimmäisellä ruotsin kurssilla oppilaat saavat itse valita, ottavatko he käyttöön digitaalisen vai tavallisen kirjan. Tietokone on auki lähes jokaisella pöydällä. Tänään opiskellaan kotiin ja asumiseen liittyvää sanastoa ja verbien taivutusta.\nPuhelinten käyttö oppitunneilla on kielletty, mutta opiskelijat ovat itse vastuussa siitä, pyöriikö koneen näytöllä Netflix vai ruotsin tehtävät.\nPietinen uskoo, että tietoisuus- ja tarkkaavaisuusharjoituksista tulee lähitulevaisuudessa vakiintunut osa koulun arkea. Tunnetaidot löytyvät jo peruskoulun lukujärjestyksestä, ja stressinhallinta ja opiskelutaidot ovat monelle opiskelijalle tuttuja teemoja. Opinto-ohjaajan vetämä mindfulness-harjoitus oli silti monelle täysin uutta.\nLukion ensimmäisellä vuosikurssilla opiskelevat Jose Kazadi, Nahom Misgina ja Niklas Palmu eivät ota paineita tulevaisuudesta. He keskittyvät nyt lukioon ja uskovat, että oma paikka maailmasta löytyy.\nLukio oli kolmikolle itsestään selvä valinta, koska se antaa hyvän pohjan jatko-opintoihin. Kazadin ja Misginan toiveena on opiskella yliopistossa esimerkiksi oikeustiedettä, fysiikkaa tai kemiaa. Palmu haluaisi joko perustaa oman vaatemerkin tai työskennellä merivartiostossa. Kurssivalintoja on tehty nämä toiveet mielessä, vaikka kaikki toteavat, että suunnitelmat saattavat vielä muuttua.\nLukio-opiskelu on vastannut kolmikon odotuksia, mutta he ovat valmistautuneet siihen, että mitä pidemmälle opinnot etenevät, sitä raskaammiksi ne muuttuvat. He ovat jo tottuneet siihen, että omista kursseista, opinnoista ja aikatauluista on vastuussa itse. Valinnanvapaus tuntuu peruskoulun jälkeen hyvältä.\n”Liiketoimintaan liittyviä kursseja olisin toivonut enemmän, niistä olisi hyötyä tulevaisuudessa”, Palmu pohtii.\nEntä tuntuvatko jotkut aineet turhilta?\nHistorian ensimmäisellä kurssilla aiheena on antiikin Kreikka. Kolmikon on vaikea keksiä, missä tilanteessa siitä voisi heidän elämässään olla hyötyä. Niin pitkälle menevästä historiasta on vaikea löytää kosketuspintaa tähän päivään, saati sitten tulevaisuuteen. Tähkäpää ymmärtää tämän, vaikka historiantutkija onkin.\n”Usein sanotaan, että pitää ymmärtää historiaa, jotta voi ymmärtää tulevaisuutta. Mielestäni tämä ei enää riitä, kun maailma ympärillä muuttuu kiihtyvällä nopeudella. Meidän on opittava ajattelemaan ja tekemään päätöksiä uudenlaisella tavalla, tulevaisuuteen perustuen”, Tähkäpää toteaa.\nIhmiset ovat luonnostaan huonoja tulevaisuusajattelijoita. Teemme tulevaisuuteen liittyviä päätöksiä tämän hetken tiedoillamme, jotka perustuvat pelkästään menneisyyden kokemuksiimme, historiaan. Koska tulevaisuutta ei vielä ole, se vaatii uuden luomista - luovuutta.\nTähkäpään mukaan yksi hänen useimmin kohtaamista väärinkäsityksistä on, että nuorien näkemys tulevaisuudesta eroaisi selkeästi aikuisten ajatuksista. Pienet lapset osaavat vielä aidosti olla luovia ja heitellä mahdottomiltakin kuulostavia ajatuksia. Lapset siirtyvät valitettavan nopeasti aikuisten maailmaan, joka hahmotetaan pysyvinä rakenteina. Nuoret suunnittelevat tulevaisuuttaan osana nykyistä järjestelmää.\nJose Kazadi, Nahom Misgina ja Niklas Palmu uskovat lukiokoulutuksen takaavan heille hyvät eväät tulevaisuuteen ja jatko-opintoihin. Kuva: Laura Oja\nTyön ja koulun välillä on selkeä yhteys, ja elinkeinoelämällä on vaikutusvaltaa myös koulutuspolitiikassa. Nuoret toivovat kuitenkin itsekin, että koulusta saadaan oppeja ja eväitä jatko-opintoihin ja työelämään. Tähän toiveeseen vastaaminen on haastavaa, sillä arvioiden mukaan Suomesta katoaa vuoteen 2030 mennessä 330 000 työpaikkaa ja noin 800 000 työpaikkaa muuttuu. Samalla syntyy myös täysin uusia ammattinimikkeitä.\nOtto Tähkäpää uskoo, että tulevaisuudessa oppimisen ja työn raja hälvenee ja oppimisesta tulee kiinteä osa työelämää, jopa koko työn ydin.\nLisäksi vaikka koulutuspoliittisissa linjauksissa opiskelijalle pedataan suoraa reittiä toisen asteen opinnoista kohti töitä tai jatko-opintoja, Helsingin kielilukiossa moni opiskelija haaveilee välivuodesta. 12 vuoden koulutaipaleen jälkeen toiveena on hetken vapaus.\n”Välivuoden aikana haluaisin tehdä töitä ja matkustella. Olisi hyvä, jos välillä ehtisi tylsistyäkin. Työkokemus helpottaisi omien urasuunnitelmien tekemistä ja tylsistyminen pakottaisi miettimään tulevaisuuden valintoja”, lukion toisella luokalla opiskeleva Essi Kilkki pohtii.\nOpinto-ohjaaja Pietisen, globaalikasvatuksen asiantuntija Rekolan ja tulevaisuusasiantuntija Tähkäpään yhteinen toive on, että nuorille annettaisiin aikaa löytää oma juttunsa. Rekolan mukaan myös arvomaailmamme kaipaa ravistelua. Materian ja kulutuksen sijaan saamme tulevaisuudessa toivottavasti enemmän tyydytystä aineettomista asioista ja ihmisten kohtaamisesta.\n”Esimerkiksi vapaaehtoistyö tuo tutkitusti merkitystä elämään ja ehkäisee masennusta. Vahvistamme myös omalla käytöksellämme arvomaailmaamme. Ne arvot, joiden mukaan elämme, vahvistuvat.”\nTulevaisuudessa oppimisen ja työn raja hälvenee ja oppimisesta tulee kiinteä osa työelämää.\nKoulun uudistuksia on helppo kritisoida, mutta mikä siis on koulutuksen lopullinen tavoite? Hemmetin hyvä kysymys, sanovat asiantuntijat, yksi toisensa perään.\nViralliset tavoitteet kumpuavat lakipykälistä. Lukiolain mukaan lukiolla on kaksi päätavoitetta: antaa opiskelijoille tarvittavat valmiudet korkeakoulututkintoa varten ja tukea opiskelijoiden kasvamista hyviksi, tasapainoisiksi ja sivistyneiksi ihmisiksi sekä aktiivisiksi yhteiskunnan jäseniksi.\n”Laissa ei kuitenkaan määritellä, mitä tarkoitetaan esimerkiksi sivistyneellä ja hyvällä ihmisellä. Nämä ovat tulkintakysymyksiä”, Pietinen sanoo.\nTähkäpää muistuttaa, että kaiken muutosahdistuksen keskelläkin, Suomen koulujärjestelmä on kansainvälisissä vertailuissa todettu hyvin valmistautuneeksi muutokseen. Esimerkkejä tästä ovat nyt jo koulussa näkyvät ilmiöoppiminen ja opintojen laaja-alaisuus. Tärkeää ei ole se, mitä koulussa opetetaan vaan, miten ja miksi opetetaan.\n”Koulun tavoitteena on saada nuoret suhtautumaan tulevaisuuteen ennen kaikkea uteliaasti! Edessämme on uudenlaisia, suuria haasteita, mutta myös enemmän tietoa, teknologiaa ja rahaa niiden ratkaisuun kuin koskaan ennen”, Tähkäpää summaa.\nSanna Rekolalla on mielessään yksi vastaus.\n”Maapallon elinkelpoisuuden ja ihmiskunnan tulevaisuuden näkökulmasta koulutuksen tavoitteena tulisi olla aktiivisten maailmankansalaisten kasvattaminen.”


Säkylä väestökehitys jatkaa pakkasella | Säkylän Sosialidemokraatit ry\nSäkylä väestökehitys jatkaa pakkasella\nSatakunnan väestökehitys on ollut juuri niin synkkää kuin on ennustettu. Vain Merikikarvia on päässyt viime vuoden 11 ensimmäisen kuukauden aikana plussalle (+3) ja Eurajoki "pelasi " 0-pelin. Muilla kato kävi.\nSäkylä merkkautti tappiokseen 69. Asukasmarkkinointiin perustettu työryhmä ei siis ainakaan vielä voi röyhistellä tuloksilla rintaansa. Tässä on jotain tuttua aiemmilta yrityksiltä kohentaa väestökehitystä.


parempia yhdes ku eriksee: toisen viisurin leikkaus & kuulumisia\nMiksi sulla poistettiin nuo viisurit kahdella eri kerralla? Saako toimenpiteen jälkeen ajaa autoa? Mulla on nimittäin sama juttunkohta edessä :|\nNo oikeestaan neljällä.. kaikki otettu eriaikoihi. Ylhäältä revittiin päivystyksessä kun menin kipujen takia. Toisella kerralla sain ajat puhkeamattomien alaviisurien leikkauksee. Varmaa siksi eriaikaa, että helpompi syödä, sillä tikkipuolella ei suositella syödä niin kaua kun tikit on ja alkuusa on niin kipeeki ettei kävis mieleskää.\nJos ottaa esilääkityksen niin ei saa ajaa ja pitää olla saattaja kotiin mukana, jos ei ota esilääkettä niin arki jatkuu normaalisti ja voit ajaakin.\nNiin siis meinasinkin nyt vain nuita alaviisureita. Ylhäältä multakin on jo revitty pois. Mikä sen esilääkityksen tarkoitus on?\nSen tarkotus on rauhottaa ettei jännittäis niin paljo ja ois rento siin toimenpitees. Se on sit vaan ihan ihmisestä kii miten toimii. Jotku kuvailee et on sellai olo et iha sama vaikka vietäs jalatki ja sit taas joillaa ei auta yhtää. Ja sitte on semmonen tokkurainen olo ja joillaa voi askelkin pettää niin siks oltava saattaja kun lähtee pois. Mul ei kumpika vieny jännitystä mut onneks en pelkopotilas olekkaan mut väsytti hitoksee! Et meinasin nukahtaa pystyy enneks pääsin sänkyy nukkuu :D ja täl tokal eräl kävi niin et ku oltii jo kotipihas ni alko huippaa vähä ku kännis ois ollu että ristiaskeleella ja vähä puskan kautta ovelle :'D\nOkei. Ei siis sitä lääkitystä minulle. En tykkää lääkkeistä, jotka sekottaa päätä. Ja onneksi mua se viisurin leikkaus ei pahemmin jännitäkkään.\nNo joo eihän sitä turhaan anneta eikä oteta! :) Mullakaan ei siis mitään pelkoja ollut, mutta kahden aiemman viisurin repimän jälkeen (kun toimen pide ohi siis) niin alkoi kauhea tärinä ja itku, varmaan kun oli niin helpottunut kun se oli ohi ja kivut mitä ne aiheutti, poissa. No lääkäri sitten kysyi josko ottaisin lääkkeen. Suostuin, koska sana LEIKKAUS aiheutti kyllä jännitystä.. mutta eipä se tosiaan ihan auttanut niinkuin piti :D