Katsaus parhaimpiin talvenkestäviin aprikoosimuotoihin Moskovan alueella - Bonsai 2022\nSukkariinihappo tomaatteihin. Valmistelemme ratkaisua, joka parantaa kasvien ja rehujen tomaatteja\nHei rakkaat lukijani! Aprikoosi on niin herkullinen hedelmä, että jokainen kesäinen asukas haluaa sen olevan sivustollaan. Mutta mitä eteläisten alueiden asukkaiden pitäisi tehdä? Itse asiassa jalostuksen ansiosta kasvatettiin pakkaskestäviä lajikkeita, jotka juurtuvat hyvin myös kylmiin talviin..\nSiksi kesäasukkaiden on vain perehdyttävä Moskovan alueen parhaimpiin aprikoosimuotoihin ja aloitettava liike. Ja niitä on todella paljon, ja jokaisella lajilla on oma kypsymisaika..\nTämä on aikaisin puu, jolla on melko korkea sato. Se kasvaa jopa 3 metrin korkeuteen ja kantaa ensimmäisiä hedelmiä jo 3–4 vuodessa. Aprikoosit ovat suuria, pehmeä ja mehukas liha. Se kuuluu talviurheisiin lajikkeisiin, joten se soveltuu paitsi Moskovan alueelle myös myös muille pohjoisimmille alueille.\nMutta jotta puu kukkii, on tarpeen suorittaa jatkuva kuivatus, lisäksi se pitää parempana hedelmällisiä maaperäjä, alkaen keskimäärin savimaisista ja päättyen hiekkaisiin savimaisiin..\nOn tärkeää, että paikalla ei ole seisovaa vettä, muuten kasvi mätää. Myös onnistuneen kasvun kannalta purkamispaikka valitaan siten, että siinä ei ole luonnoksia. Vuotuinen karsinta myötävaikuttaa hyviin satoihin heinä- ja elokuussa. Huolimatta hoidon suhteellisen vaatimattomuudesta palkinnonsaaja on erittäin kestävä sieni-muodon ja tuholaisten monille sairauksille..\nHedelmät ovat keltaisia vaaleanpunaisella sävyllä, liha on keltaista ja makeaa. He alkavat kantaa hedelmää 3-4 vuoden kesäkuussa, hedelmät ovat suuria. Melko kestävä laji sairauksille ja tuholaisille.\nAikuinen puu kasvaa korkeintaan 4 m. Hedelmän kuori on keltaista, täplikäs ja pinta kiiltävä. Elliptinen muoto. Yksi appelsiinimassalla varustettu hedelmä painaa keskimäärin 20 g. Toisin kuin vastaavat, Alyosha-lajikkeella on makea ja hapan maku.\nToinen lajikkeen nimi on Prince. Tämä nimi (sarakkeellinen) puu sai sen suhteellisen "pienikokoisen" kasvunsa vuoksi - 2 - 2,5 metriä korkea ja lyhyet oksat. Kesäasukkaiden keskuudessa se on erityisen arvostettu, koska ensimmäiset hedelmät voidaan korjata jo nuorista taimista, älä odota, kunnes puu on täysin kasvanut. Tämä tapahtuu toisen istutusvuoden aikana..\nYhden hedelmän paino vaihtelee välillä 30–40 g. Tämä lajike ei muun muassa vaadi pölytystä, joten se kuuluu itsehedelmällisten kasvien luokkaan. Ensimmäiset hedelmät ilmestyvät elokuussa, mutta hyvissä olosuhteissa makea massa voi nauttia heinäkuun lopussa. Mutta vain heillä ei ole ominaisuutta varastoida pitkään, joten ne täytyy kuluttaa tai jalostaa välittömästi..\nKaikki nämä lajikkeet alkavat kantaa hedelmää jo kesän puolivälistä, vaikka ne eivät ehdottomasti ole nirso hoidosta. Siksi niitä voidaan jopa yhdistää toisiinsa, niin että mehukas ja makea aprikoosi seisoo pöydällä kesän loppuun asti..\nEnsimmäiset hedelmät ilmestyvät 3-4 vuotta istutuksen jälkeen. Jokaisen aprikoosin paino on noin 50 g, kultainen, ohut iho. Tämän ansiosta he valmistavat erinomaista hilloa ja hilloa. Tuoreita hedelmiä voidaan säilyttää 5–7 päivää. Punajuustoinen lajike ei ole vain talvikykyinen, vaan myös suvaitsevainen kuivuuteen. Mutta jos puut ei kasta, sato on pienempi. On myös suositeltavaa peittää aprikoosi talveksi, vaikka talvi olisi leuto.\nKuten nimestä voi päätellä, tällaiset aprikoosit erottuvat maun perusteella. Kuten edellinen tyyppi, jälkiruoka kuuluu korkeiden puiden luokkaan. Aikuisen kasvin keskimääräinen korkeus on 4–5 m. Hedelmöitys tapahtuu ensimmäisen kesäkuukauden puoliväliin mennessä. Se sietää talvipakkasia hyvin, joten sen löytäminen pohjoisilta alueilta on helppoa.\nEsivanhempi on punajuustoinen lajike. Hedelmien keskimääräinen paino on 40-45 g. Erottuva piirre on, että hedelmässä on syvä sauma. Siellä on riittävän tiheä massa, joka mahdollistaa hyvän säilymisen. Tämä lajike alkaa tuottaa hedelmää suhteellisen myöhään - 4-5 vuoden kasvun aikana. Puiden hedelmät kypsyvät täysin elokuuhun mennessä.\nTalvella on suositeltavaa kääriä kasvit, koska ne sietävät vain lieviä pakkasia hyvin. Mutta sellaiset ongelmat kuin moniliosis, clotterosporia ja koi eivät ole ehdottomasti kauheita Habarovskin lajeille.\nEdellä mainittujen lajikkeiden lisäksi kauden puolivälissä käytettäviin lajikkeisiin kuuluvat Polesskiy isohedelmäiset, Michurinets, Nadezhny. Siksi, ennen kuin istutat aprikooseja Moskovan alueella, sinun tulisi päättää halutusta tyypistä.\nJotta herkullisia hedelmiä saadaan koko kesän, kannattaa istuttaa puutarhaan eri satoisia puita. Koska varhaiset ja keskimmäiset lajikkeet on jo katettu, nyt on aika siirtyä myöhempiin lajikkeisiin. Näihin kuuluvat seuraavat lajikkeet.\nKeskikorkeus - 3-4 metriä. Kypsyminen tapahtuu kesän lopulla ja kestää syyskuun puoliväliin saakka. Tässä hedelmät ovat keskikokoisia, enintään 30 g. Väri - kirkkaan oranssi, punaisella sävyllä sillä sivulla, jolla aurinko lämmitti hedelmiä. Massa on melko kiinteää, mutta makeaa ja hellävaraista. Yksi puu vuodessa tuo hyvän sadon ja ei pelkää pakkasia. Suosikki on loistava paitsi tuoreen kulutuksen, myös säilyttämistä varten.\nTämän tyyppisellä aikuispuulla on erittäin leveä kruunu ja korkeus 4 metriä. Siksi, kun valitset laskupaikkaa, sinun on otettava tämä hetki huomioon. Tästä hienosta makeasta maustaan huolimatta tällaista aprikoosia voidaan pitää pienikalorisena, koska yksi hedelmä painaa yleensä 15 - 20 g. Väri on vaaleankeltainen ja pienillä punaisilla pisteillä kuoren pinnalla. Hunajalajike tuo runsaasti satoa (korvauksena pienikokoisuudestaan), eikä se ehdottomasti pelkää pakkasia.\nJos tontti sijaitsee riittävän kylmällä alueella, sinun on istutettava puita, jotka eivät pelkää pakkasia. Kesäasukkaat puhuvat myönteisesti seuraavista lajikkeista:\nTämä laji ei vain sietä hyvin pakkasia, vaan myös melko pitkä kasvua. He kulkevat rauhallisesti talvien läpi kolmenkymmenen asteen pakkasella. Nämä puut voivat toimia myös puutarhan koristeena, koska ne ovat upeita kukinnan aikana. Heti on syytä huomata, että hedelmät ovat pieniä - 15-20 g, mutta yhden puun korkeus voi vaihdella 10-15 metristä. Makea ja hapan ystäville Manchu-lajike on eniten. Mutta sitä suositellaan enemmän säilyttämiseen kuin tuoreeseen kulutukseen..\nTällä lajikkeella on positiivisimmat arvostelut sen pakkaskestävyydestä. Erityistä hoitoa ei tarvita, koska tällainen aprikoosi selviytyy hyvin taudeista ja tuholaisista. Istutusta varten ei tarvitse valita tiettyä paikkaa, koska nämä puut ovat alamittaisia (ne kasvavat noin 2 metriä), mutta niillä on leviävä kruunu. Hedelmien muoto on elliptinen, paino on 40-60 g. Elokuun puoliväliin mennessä voit maistaa jo ensimmäiset hedelmät, jotka ovat oranssinvärisiä ja punaisilla sävyillä.\nTätä lajiketta pidetään parhaimpana aprikoosien "kukkaroiden" joukossa. Tämän tyyppinen tärkein etu on paitsi itse puun, myös myös kukkanuppujen, pakkaskestävyys, joka on tärkeä tuottavuudelle. Vaatii melko suuria alueita, koska kypsillä puilla on leveät kruunut.\nEnsimmäinen sato voidaan nähdä vain 5-6 vuodessa, ja hedelmien keskimääräinen paino on 40 grammaa. Yleensä tämä prosessi alkaa elokuun puolivälissä, mutta yksi puu antaa noin 60 kg vuodessa.\nYksi makeimmista aprikooseista, vaikka hedelmät ovat pienikokoisia. Aikuinen puu voi nousta 2,5-3 metrin korkeuteen, mutta samalla sillä on melko kompakti kruunu. Ensimmäinen sato korjataan 3-4 vuoden istutuskaudella. Tämä lajike on hedelmällinen. Lisätietoja tästä lajikkeesta löytyy täältä.\nTällainen pakkaskestävä lajike, joka juurtuu jopa pohjoiseen. Se on ehdottoman vaatimatonta maaperässä. Se kuuluu vähän kasvavien puiden luokkaan, koska sen enimmäiskorkeus on 1,5 m. Lisäksi jokainen kasvi tuottaa jopa 10 kg satoa vuodessa. On korkea kuljetusaste. Jos säilytysolosuhteet ovat asianmukaiset, tuoreista hedelmistä voi nauttia jopa talvella. Mutta puutteista erotetaan alhainen tiputuskestävyys ja monilioosi..\nYhteenvetona voidaan todeta, että Moskovan alueen ei ole niin vaikeaa valita aprikooseja istutettavaksi. Tärkeintä on harkita huolellisesti kaikkia lajikkeiden ominaisuuksia ja huolehtia niistä asianmukaisella tavalla..\nKasvavien aprikoosien ominaisuudet Moskovan alueella\nAprikoosin hoidolla Moskovan alueella on omat vivahteensa - tämä johtuu alueen ilmastosta. Siksi muistamme seuraavat suositukset:\nkun kevätistutus tapahtuu, taimille valitaan paikka, jossa se on mahdollisimman lämmin ja paljon auringonvaloa;\nIstuttaessasi useita aprikooseja, käytä 6: 4 neliökaaviota, jossa ensimmäinen numero tarkoittaa rivin askelta ja toinen rivin askelta;\nkuoppaan optimaaliset parametrit taimelle ovat 70 x 70 x 70 cm;\naprikoosi uudessa paikassa kastellaan 2 viikon välein.\nJos kysymys siitä, missä aprikoosi on parempi istuttaa alueelle, on ratkaistu ja puu on juurtunut, niin he alkavat toisesta vuodesta ruiskuttaa sitä tuholaistorjunnalla ja lannoittaa. Mutta jokainen lajike tarvitsee oman suojan ja ruokinnan. Siksi myyjien tulisi olla kiinnostuneita tästä ongelmasta ongelmien välttämiseksi, jopa ostohetkellä. Ja sitten, parin vuoden kuluttua, pöydällä on lautanen herkullisilla ja herkillä hedelmillä.\n15 parasta aprikoosivalikoimaa Moskovan alueelle\nVenäjällä oleva aprikoosi kestää täydellisesti talvet, kukkii ja ilahduttaa omistajiaan herkullisilla hedelmillä. Kuitenkin monet puutarhurit ovat kohtaamassa munuaisten kuolemaa kevään pakkasista, aprikoosien keskinkertaista makua ja podoprevanie-juuren kaulusta. Siksi päätimme laatia luokituksen hedelmäpuulajeista, jotka ovat optimaalisia rakentamiseen Moskovan alueella.\nArvostelu Moskovan alueen parhaimmista aprikoosivalikoimista\nParhaimmat Moskovan alueen aprikoosivalikoimat, jotka eivät vaadi pölyttäjää 1 Triumph North 5.0\nviisi Kompotti 4.6\nParhaat talvikankaiset aprikoosimuunnokset Moskovan alueelle 1 Snegirek 5.0\n2 Red-cheeked 4.9\nviisi Venäjän kieli 4.6\n7 Prinssi maaliskuu 4.4\nyhdeksän Tähti 4.2\nkymmenen Aurinkoinen 4.1\nParhaimmat Moskovan alueen aprikoosivalikoimat, jotka eivät vaadi pölyttäjää\nItsehedelmättömät lajikkeet vaativat pölytystä. Aprikoosia valittaessa tämä tulisi ottaa huomioon. Jos aiot istuttaa 2-3 puulajia, on parempi hankkia itse hedelmälliset lajikkeet. Opimme, mitkä ensimmäisestä nimityksestä.\nLuokitus avataan suositulla lajikkeella, joka osoittaa itsehedelmällisyyttä. Se on levinnyt Keski-Mustan maan alueella ja tuntuu hyvältä keskikaistalta. Pohjoisen voitto ei pelkää pitkiä talvia, odottamattomia pakkasia, voimakasta lämpöä. Hän tarvitsee kuitenkin erityistä hoitoa. Soikeat hedelmät painavat jopa 60 g. Ne erottuvat oranssista väristä ja punertavasta punastuksesta. Helppo massa on erittäin makea ja mehukas. Tämä on paras vaihtoehto tuoreelle kulutukselle. Puussa on leveä kruunu, suuret lehdet. Se elää noin 25 vuotta.\nEtuja ovat hedelmällisyyden varhainen alkaminen, säilyvyys alhaisissa lämpötiloissa, puun upea ilme kukinnan aikana. Jotkut puutarhurit pitävät pohjoista voittoa sopimatonta säilyttämistä varten. Kesäasukkaiden mielipiteet eroavat kuitenkin tästä. Siksi lajikkeella sellaisenaan ei ole puutteita. Taimesta on maksettava noin 430 ruplaa.\nMakeaa lajiketta kiitetään runsasta sadosta, hyvästä pakkasesta ja lämmönkestävyydestä. Jusi Hani ei ole poistuessaan erityisen hassu. Puu ei ole kovin taipuvainen kloroosiin, kokomykoosiin ja rei'itettyyn tiputukseen. Lajike on sitkeä kuivuudessa. Kesäasukkaiden arvostelut todistavat sen erinomaisen kestävyyden. Hedelmien paino on yli 65 g. Lapset nauttivat erityisesti sen mausta. Kompotit ja hillo ovat erittäin makeita. Jusi Hani -hedelmät ovat upeita kuivattujen aprikoosien valmistukseen.\nSadonkorjuu tapahtuu heinäkuun toisella puoliskolla. Hedelmät eivät käytännössä ole vaurioituneet kuljetuksen aikana, ja niitä säilytetään täydellisesti 7 päivän ajan. Aprikoosit tekevät herkullisia piirakatäytteitä.\nvähän taipumusta vaivoihin;\nSuhteellisen uusi varhaisen kypsymisen lajike Alyosha erottuu erityisestä koristeellisesta vaikutuksesta. Puu muodostaa kruunun pallon muodossa. Pyöristetyt hedelmät ovat hieman litistettyjä molemmin puolin. Heillä on kirkkaankeltainen väri, pisteitä punaisella sävyllä, vaalea fluff. Keskimääräinen paino on 0,02 kg. Tiheällä lihalla on hapan maku. Suuri luu erottaa siitä hyvin.\nAprikoosin etuja ovat hyvä varastointi ja riittävä talvinen kestävyys. Pakkasten jälkeen puu elvyttää ongelmitta. Alyosha on vaatimaton hoidossa, mutta tarvitsee säännöllistä sairauksien hoitoa. Hän on taipuvainen irtoamaan.\nLisäksi listalla on melko hyvin tunnettu ranskalainen alkuperä. Se on melko yleinen keskikaistalla. Pitkä puu kasvaa jopa viiden metrin korkeuteen ja siinä on tiheä pyöreä kruunu. Se antaa "aurinkoisia" hedelmiä, jotka painavat jopa 0,04 kg. Niiden massa erottuu erityisestä herkkyydestään ja aromistaan. Se on miellyttävän hapokas ja vaaleankeltainen. Ohut iho on vaalea.\nHe kiittävät aprikoosien kuljetettavuutta, hyvää talvikestävyyttä. Häiritsee monilioosin, korkean kosteuden omaavien hedelmien voimakkaan halkeilun tappio.\nhedelmien halkeilu usein sateilla.\nNimityksen täydentää vakaa ja tuottava lajike, jonka tuotannossa käytettiin pohjoista voittoa. Voimakkaalla viljelmällä on kompakti kruunu ja se kuuluu myöhään kypsymiseen. Keltaisilla hedelmillä on kirkas koralli sävy. Heidän paino saavuttaa 0,045 kg. Massa on kiinteää ja rapeaa. Se on makea ja hapan maku. Erinomainen lajike kompottien valmistukseen. Hedelmät säilyttävät ulkonäkönsä eivätkä hajoa.\nLajike arvostetaan alhaisesta kukkien jäätymisriskistä, harvinaisesta taudista ja huurteen puutteesta. Tämä on loistava vaihtoehto Moskovan alueelle, Tšernozemin alueelle ja Volgan alueelle. Haittapuolia ovat pienoishedelmät eikä korkein makuarvo..\nei vaikuta klasterosporiumista ja kloroosista.\nParhaat talvikankaiset aprikoosimuunnokset Moskovan alueelle\nAprikooseilla on suhteellisen lyhyt lepotila, joten silmut alkavat kehittyä nopeasti sulaessa ja muuttuvat erityisen haavoittuviksi. Tämä ongelma ratkaistaan istuttamalla alueelliset lajikkeet. Niistä keskustellaan luokituksen toisessa nimityksessä..\nLuokituksen toisen nimityksen avaa ryhmä kasveja, joita viljellään vaikeimmissa ilmasto-olosuhteissa ja saadaan hyvä sato. Nimi "Snegirek" puhuu puolestaan. Lajike kestää erinomaisesti lämpötilan muutoksia. Maaperän koostumus ei ole nirso. Kasvi kukkii toukokuussa, ja hedelmät ovat valmiita kulutukseen elokuun puolivälissä. Hedelmät kuljetetaan helposti ilman vaurioita.\nRuddy-hedelmät ovat melko joustavia, ne houkuttelevat ostajien huomion ja kiehtovat ominaisella aromillaan. Kukaan ei pysy välinpitämättömänä tästä herkullisesta aprikoosista. Harva on hämmentynyt siitä, että massa on hieman katkeraa kuoren lähellä. Puutarhurit ihailevat tätä lajiketta. He väittävät, että puu elää kaikissa olosuhteissa noin 30 vuotta..\nKorkeasti kasvava lajike on varsin suosittu Moskovan alueella. Puu voi kasvaa jopa 400 cm korkeaksi ja sillä on leviävä kruunu. Punajuusto on kuuluisa rikkaasta sadostaan ja erottuu hedelmien punaisesta punaruskeesta. Aprikoosi painaa noin 0,05 kg ja siinä on mehukas massa, josta monet ostajat pitivät..\nNeljä vuotta istutuksen jälkeen puu alkaa kantaa hedelmää. He ylistävät tasapainoista makua hapon kanssa, kulttuurin vaatimattomuutta. Lajike tekee hyvän kilpailun muista suosituista lajikkeista. Se ei vaadi pölytystä ja pysyy hyvin pitkien talvien aikana. Minkä tahansa tyyppinen maaperä soveltuu viljelyyn, jopa ei kovin hedelmällinen. Totta, Krasnoschekiy on vaikea kestää korkeaa kosteutta.\nmikä tahansa maa sopii.\nLuokituksen seuraava rivi kuuluu lajikkeeseen, jota viljellään Venäjän eri alueilla, myös Moskovan alueella. Jopa alle nollan lämpötiloissa rakastettu takaa kunnollisen sadon. Kasvin korkeus saavuttaa viisi metriä. Suurilla aprikooseilla on upea tuoksu ja makea maku. Hedelmät korjataan viimeisen kesäkuukauden alussa. Yksi puu antaa yli 50 kg.\nPlusseja ovat mehukas lihainen massa, vastustuskyky sairauksille ja loisille. Huolimatta hoidon mielialasta, monet kesäasukkaat pitävät tätä lajiketta parhaiten talvikovien joukossa. Lajikkeen valitsevat ne, jotka seuraavat niiden lukua. Aprikoosit auttavat liikalihavuutta niiden ravintoarvon ja vähäkalorisen pitoisuuden vuoksi.\nvaikeasti korjata puun korkeuden vuoksi.\nHardy-lajike antaa vakaan sadon ja on hedelmällinen. Moskovan alueella se on yleinen puutarhurit. Puu on massiivinen ja tuottaa suuria aprikooseja, joilla on ominainen tuoksu. Tiheä kuori kestää kylmimmät lämpötilat. Sadonkorjuu loppukesästä. Yksi kasvi voi korjata 70-80 kg aprikooseja.\nLajikkeen etuja ovat hyvä kuljetuskelpoisuus, miellyttävä maku ilman happoa ja immuniteetin esiintyminen monille vaivoille. Talvikankaiset ominaisuudet eivät koske pelkästään itse puuta, vaan myös kukkanuppuja. Suurin haittapuoli on, että puu alkaa kantaa hedelmää 5-6 vuotta istutuksen jälkeen..\nerinomaiset talvi-kestävät ominaisuudet.\nkantaa hedelmää vasta 5-6 vuoden kuluttua.\nVenäjän lajike on yleinen keskialueilla. Se valitaan korkean sadon ja kunnollisen kylmäkestävyyden vuoksi. Toisin kuin arvioinnin aiemmat osallistujat, puulla on kompakti kruunu ja se ei kasva paljon korkeana. On erittäin kätevää kerätä aprikooseja siitä. Suurten hedelmien vaaka näyttää jopa 50 g. Niillä on oranssi kellertävä iho ja vaaleanpunainen poskipuna.\nAsiakkaat huomauttavat tuotteen kirkkaan hedelmäisen maun, joka soveltuu tuoreeseen kulutukseen. Hedelmät eivät sovellu säilytykseen. Edut sisältävät haavoittuvuuden kloroosiin ja pakkasiin -30 asteeseen saakka. On huomattava, että lajike ei siedä seisovaa vettä maaperässä.\nei siedä seisovaa nestettä maassa;\nHoney-lajikkeella on yksi iso haittapuoli. Puut kasvavat korkeuteen 4 m. Sinun on korjattava porrasta. Leviävä, leveä kruunu vie paljon tilaa työmaalla ja pystyy tummentamaan muita puita. Pienillä hedelmillä on keltainen iho ja pienillä punaisilla laikkuilla.\nErottuvat ominaisuudet - kevyt karvainen, vahva massa, aromaattinen makea maku. Viljelmä kestää lämpötilat miinus 35 asteeseen. Hänestä huolehtiminen ei liity suuriin vaikeuksiin. Kypsiä hedelmiä käytetään erilaisten herkkujen valmistukseen. Ne ovat myös erittäin hyödyllisiä. Hedelmät soveltuvat säilyttämiseen ja muuhun sadonkorjuuseen.\nPylväs aprikoosi erottuu runsasta hedelmällisyydestään. Nämä lajikkeet valitaan näyttävän ulkonäön ja pienten mittojen mukaan..\nPrinssi Mart tunnustetaan yhdeksi Moskovan alueen suosituimmista lajikkeista. Tuntuu hyvältä jopa miinus 30 asteessa. Aprikoosi valitaan hedelmällisyytensä vakauden, miellyttävän maun ja aromin perusteella. He laulavat elokuussa. Kasvi juurtuu melko yksinkertaisesti, ensimmäiset hedelmät ilmestyvät kaksi vuotta istutuksen jälkeen.\nPrinssi Mart on hyvin suvaitsevainen tauteihin ja tuhohyökkäyksiin. Arviot tästä hunajakennosta ovat enimmäkseen positiivisia. On suositeltavaa kokeilla aprikoosihilloa, se osoittautuu uskomattoman maukasta. Hedelmien paino on 45 - 60 g. Kasvin korkeus on kaksi metriä. Taimi 2 vuoden iässä maksaa noin 1800 ruplaa.\npaljon hyväksyviä arvosteluja;\n"Kultaisessa" ilmeessä on rikas keltainen hedelmä, joka hohtaa auringossa. Puu kukkii huhtikuussa. Tällä hetkellä se näyttää aivan upealta. Valkoiset kukat levittivät miellyttävän tuoksun koko alueelta. Aikuinen puu tuo noin 10 kiloa sadon. Sileitä suuria hedelmiä kiitetään upeasta mausta.\nKulta kasvaa hyvin muuttuvissa sääoloissa. Se käyttäytyy tasaisesti jopa miinus 35 asteessa. Pylväslajike suosii kohtalaista kosteutta, se on valofiilinen ja varjoa sietävä. Valitsee aprikoosipuutarhan maaperän. Hänen taimet ovat hiukan kalliimpia kuin esimerkiksi pohjoisen voiton nuoret puut. Hinta - noin 650 ruplaa.\nkestää kylmää säätä.\nLajikkeen suosio johtuu sen kestävyydestä vaivoille ja pakkaselle sekä hedelmien herkulliselle maulle. Kasvin oksat näyttävät alkuperäisiltä ja epätavallisilta. Pylväsmuotoinen puu, joka on peitetty kirkkailla hedelmillä, näyttää koristelulta joulukuusta. Se voi saavuttaa kolmen metrin korkeuden.\nMehukas tuote syödään toisen kesäkuukauden lopussa. Hedelmä painaa enintään 25 g. Se on lihainen. Lajike valitaan runsaan sadon, puun kompaktiuden vuoksi, mikä mahdollistaa sen kasvattamisen pienellä alueella. Zvezdny juurtuu Moskovan alueelle ilman ongelmia ja säilyttää hedelmällisyytensä. Aprikoosit kypsyvät kolmantena vuonna istutuksen jälkeen..\nArvostelun lopullinen jäsen on lyhyt puu, jolla on mehukkaita ja makeita hedelmiä. Hänellä ei käytännössä ole kruunua. Kypsyminen tapahtuu heinäkuusta elokuuhun. Yksi aprikoosi voi painaa 40–60 g. Aurinkoinen kasvaa sivuston aurinkoisella puolella tai osittain varjossa. Kasvi vie vähän tilaa, joten se ei varjosta naapurimaiden kasveja.\nSunnyn tärkeimmät edut ovat korkea sato ja erinomainen hedelmämaku. Lajikkeen pakkaskestävyys saavuttaa -35 astetta, joten se kasvaa hyvin Moskovan alueen avoimella kentällä. Talvipuutarhurit suosittelevat yläosan eristämistä. On sallittua kasvattaa kasvia astiassa. Sunny tarvitsee pölyttäjän, jolla on sama kukinta-aika, kuten prinssi Mart.\nParhaimmat aprikoosivalikoimat Moskovan alueelle\nAprikoosi on yksi herkullisimmista hedelmä hedelmistä tänään. Tätä hedelmää on paljon faneja. Sen lisäksi, että sillä on makea maku, se on myös erittäin hyödyllinen koko ihmiskeholle. Tässä artikkelissa käsitellään parhaimpia Moskovan alueen aprikoosivalikoimia, jotka sopivat parhaiten sen ilmasto-olosuhteisiin.\nAprikoosi kuuluu kasveihin, jotka eivät vain rakasta lämpöä - ne eivät voi kehittyä muissa olosuhteissa. Tästä syystä sitä kasvatettiin pitkään yksinomaan eteläisillä alueilla, joilla on sopiva ilmasto. Tällä hetkellä tilanne on muuttunut parempaan suuntaan kasvattajien ponnistelujen ansiosta. Nyt on aprikoosivariantteja, joita voidaan menestyksekkäästi kasvattaa vaikeissa olosuhteissa. On joitakin pakkaskestäviä aprikoosivariantteja, jotka voivat kasvaa missä tahansa lämpötilassa ja ilahduttaa moskovialaisia ja Moskovan alueen asukkaita makealla ja mehukas hedelmämaku..\nHedelmien saaminen vie vain: valitse alueelle sopiva lajike ja huolehdi kasvista kunnolla.\nMitä aprikoosin lajikkeita on parempi istuttaa lähiöihin\nEnsinnäkin on tärkeää valita puu, joka kestää valitun viljelyalueen lämpötilan. On pidettävä mielessä, että Moskovan alueen ilmasolla on omat piirteensä, joita tulisi ohjata. Lyhyesti sanottuna Moskovan alueen aprikoosivalikoiman on oltava talvitiiviä ja sen immuniteetti on korkea, jotta se kestäisi huonontuneiden sääolosuhteiden varalta..\nMoskovan alueen alueella maltillinen mannermainen ilmasto, jolla on selkeät vuodenajat, on yleisesti levinnyt. Kylmä on tyypillistä talvelle, kuumia päiviä kesälle. Lämpiminä vuodenaikoina voi sataa vähän sateita. Moskovan alueen helpotuksessa hallitsevat tasaiset alueet. Itäosasta löydät monia kosteikkoja.\nKasvavat aprikoosit Moskovan alueella - video\nKuinka valita aprikoosivalikoima kasvaakseen Moskovan alueella\nOn tarpeen valita huolellisesti istutettava lajike, tutkia valittujen aprikoosien ominaisuudet, olemassa olevat piirteet ja kasvuvaikeudet, taipumus tauteihin ja tuholaisvaurioihin.\nhedelmälaakeri jopa lyhyellä kesällä;\nAprikoosit Moskovan alueella - miten kasvaa - video\nAprikoosien viljely Moskovan alueella on omituista kyllä saanut suosiota moskovilaisten ja alueen asukkaiden keskuudessa. On olemassa lajikkeiden luokittelu, joita suositellaan erityisesti Moskovan alueelle. Se on aika yksinkertaista. Kaikki kulttuurit on jaettu 4 luokkaan, ryhmiin.\nNyt kustakin arvosanasta enemmän.\nVarhain kypsät aprikoosivalikoimat viljelyyn Moskovan alueella\nVarhaisimmin kypsyvät aprikoosit saavuttavat kypsyyden heinäkuun puolivälissä. Halutuimpia ja yleisimmin kasvatettuja lajikkeita ovat Laureate, Early.\nYksi aprikoosipuiden edustajista, joilla on erittäin suuria hedelmiä. Aikuisella puulla on rehevä, tiheä kruunu. Kun hedelmä on 100% kypsää, sillä on keltainen väri ja aprikoosin tuoksu. Massa on erittäin mehukas ja keltainen. Monet ihmiset rakastavat tätä lajiketta sen vaatimattomuudesta ja mausta..\nVarhainen aprikoosi "Laureate"\nVenäjän kasvattajat ovat kasvataneet tämän lajikkeen, ja sitä suositellaan viljelyyn Moskovan alueella. Ihanteellinen amatöörijalostukseen. Lajike on kuuluisa korkeasta sadosta. Kuori kestää pakkasia täydellisesti. Silmut kestävät kohtalaisen pakkasta. Kypsillä hedelmillä on herkullinen keltainen väri ja tuoksu.\nMyöhäiset kypsyvät aprikoosit Moskovan alueelle\nNe aprikoosit, jotka kypsyvät myöhemmin, kypsyvät vasta syksyyn. Näiden lajikkeiden hedelmiä varastoidaan paremmin ja pidempään. Sopii kuljettamiseen eri etäisyyksiltä.\nLajike saatiin Chelyabinskistä. Aikuisilla kasveilla on tyylikäs, tilava ja leviävä kruunu. Tällaisesta puusta voi hyvinkin tulla erinomainen turvakoti kuumina kesäpäivinä. Lajike on erittäin pakkasenkestävä. Kestää jopa - 40 astetta nollan alapuolella. Hedelmät soveltuvat tuoreeseen ja jalostettuun kulutukseen. Keskituotos. Mutta se on syytä huomata plus - jatkuvuus. Yhden aprikoosin massa on noin 15 grammaa.\nMyöhäinen aprikoosi "Suosikki"\nToisin kuin edellinen edustaja, se suuntautuu enemmän kohti lämpimiä eteläisiä olosuhteita. Vaikka se voi kantaa hedelmää keskiraskaisissa olosuhteissa. Siksi sitä suositellaan viljelyyn Keski-alueella. Aprikoosit kypsyvät pitkään ja myöhään. Kypsän hedelmän väri on puna-oranssi.\nItsestään hedelmälliset aprikoosin lajikkeet Moskovan alueelle\nMoskovan alueen viljelyyn kannattaa ensinnäkin valita itsepölyttävät aprikoosivalikoimat. Tämä on erittäin kätevää, koska sinun ei tarvitse etsiä ja istuttaa pölyttäjäpuita lähellä. Niitä suositellaan erityisesti Moskovan alueelle. Itsenäisesti pölytyistä lajikkeista erotellaan Alyosha, Lel, Hardy.\nVenäjän kasvattajien kasvattama. Se kypsyy varhain. Aikuisuudessa se saavuttaa 3,5 metrin korkeuden. Itse aprikoosit ovat pieniä, noin 15 grammaa. Lajikkeen etuna on sen kyky kestää pakkaset ja kuivuus (mikä on tärkeää). Hän ei tarvitse runsaasti kastelua. Korkea immuniteetti johtuu vaatimattomasta hoidosta. Maku on erinomainen. Ainoa ehdollinen haitta on, että luun koko on erittäin suuri, joten massalle on vähemmän tilaa.\nItsestään hedelmällinen aprikoosi "Lel"\nAivan kuten edeltäjänsä, se kypsyy varhain ja saavuttaa 3 metrin korkeuden, ei enää. Aprikoosit ovat suurempia. Yhden hedelmän paino on 20 grammaa. Aprikoosien väri on kirkas, mehukas keltainen. Maku on makea. Aromi on yleinen, kuten muutkin kulttuurin edustajat. Lel on erityisen suositeltavaa kasvattaa Siperiassa ja Moskovan alueella. Tällaisissa olosuhteissa hyvä sato kypsyy. Satoa voidaan turvallisesti kutsua korkeaksi. Hedelmää tapahtuu joka vuosi. Erinomainen immuniteetti. Lähes ei sairastu eikä hyönteiset hyökkää häneen.\nItsepölyttävä aprikoosi "Hardy"\nLajike on hedelmällistä. Hän käytännössä ei reagoi äärimmäisiin lämpötiloihin, pakkasiin. Kuori kestää täydellisesti pakkasta eikä särö. Sama pätee kasvin silmuihin ja kukiin. Saanto on korkea. Sato on kuitenkin odotettava vähän, koska puu alkaa hedelmää viidentenä vuonna. Aprikoosit ovat sileät ja pyöreät. Paino noin 50 g.\nMoskovan alueen aprikoosien sarakkeelliset lajikkeet\nTällaiset puut putoavat paikoilleen pienessä puutarhapaikassa. Niitä voidaan perustellusti kutsua koristeellisiksi. Pylväspuita kasvatetaan yksityisissä puutarhoissa ja jopa kotona. Ne ovat kompakteja ja lyhyitä. Ne eivät vaadi erityisen vaikeaa hoitoa, he sairastuvat harvoin. He juurtuvat nopeasti ja sopeutuvat uuteen paikkaan.\nPienen puunpensan halkaisija on 30 cm, korkeus enintään 2 metriä. Hedelmät ovat melko massiivisia muihin lajikkeisiin verrattuna, jopa 60 grammaa. Se sietää pakkasia jopa -40 asteeseen alle nollan. Aprikoosit ovat kirkkaan oransseja. Sadonkorjuu alkaa elokuun ensimmäisinä kuukausina..\nSarake aprikoosi "Tähti"\nToinen pylväs aprikoosi suurilla hedelmillä. Itsestään hedelmällinen. Monet korostavat tämän lajikkeen erinomaisia ominaisuuksia. Hedelmät voivat olla niin suuria, että niiden massa on 100 grammaa. Erinomainen kestävyys äärimmäisissä lämpötiloissa ja pakkasissa. Lähes koskaan sairastuu, mukaan lukien sieni-sairaudet.\nMatalakasvavat aprikoosivalikoimat Moskovan alueella\nMoskovan alueella aprikoosipuiden alamittaiset lajikkeet juurtuvat hyvin. Ne ympätään kääpiökantaan. Seurauksena ei ole leviävä ja rehevä kruunu. Aikuisen puun korkeus ei ylitä 2 metriä. Kääpiöpuut elävät noin 20 vuotta.\nEarley punainen oranssi\nAmerikkalainen lajike. Sitä pidetään yhtenä menestyneimmistä varhaisista hybrideistä. Moskovan alueella se kypsyy heinäkuun alussa. Keskimääräinen paino - 65 grammaa. Tämän lajikkeen valtava etu on kyky kuljettaa sitä eri etäisyyksille. Se on täysin varastoitu tavallisiin puulaatikoihin.\nKypsyyteen saaneet kasvit ovat hyvin samankaltaisia kuin pienet poppelit. Kaikki oksat kasvavat siististi. Itse puu on kompakti. Tämän lajikkeen aprikooseissa on mehukas kelta-oranssi sellu, jolla on makea maku. Hän sai makuelämän pistemäärän 4,7 pistettä. Hedelmät sisältävät suuren määrän vitamiineja. Paras syödä tuoreena, käsittelemättömänä, "heti oksasta".\nNikitinskyn kasvitieteellisestä puutarhasta tuli tämän lajikkeen syntymäpaikka. Hän rakastui heti moniin puutarhureihin sen vaatimattomuudesta ja vastustuskyvystä tauteille, etenkin sieniperäisille. Krimin amuria ei ole altistettu matalille lämpötiloille tai kuiville jaksoille. Keskimäärin kypsyvä lajike. Itsestään hedelmällinen. Hedelmät 5. tai 6. vuonna. Hedelmien paino 60 - 90 gr. Vaaleankeltaisessa iholla on poskipuna. Hedelmät ovat pehmeitä, mehukkaita.\nTalvi- ja pakkaskestävät aprikoosivalikoimat Moskovan alueelle\nOlennainen edellytys aprikoosien viljelylle Moskovan alueella, kuten edellä todettiin, on hedelmien kestävyys pakkaselle. Suosituimmista lajikkeista keskustellaan alla..\nTalvikankaiset aprikoosivalikoimat Moskovan alueelle - video\nAprikoosi "Pohjoinen voitto"\nApricot Northern Triumph sietää yhtä hyvin lämpöä ja pakkasta, joten sitä voidaan kasvattaa melkein kaikissa ilmasto-olosuhteissa, myös Moskovan alueella. Suuret aprikoosit. Puu pölytetään itse. Alkaa kantaa hedelmää riittävän nopeasti. Talvella se kestää turvallisesti lämpötilan laskua - 33 asteeseen nollan alapuolelle. Kukkien muodostumisen alussa on kuitenkin pieniä vaikeuksia, kun pakkasia on vielä..\nKasvi on suvusta Plum ja muistuttaa sakuraa kukinnassa. Kasvin koristeellinen ulkonäkö koristaa mitä tahansa puutarha-aluetta. Tämä on harvinainen laji, joten se on punaisessa kirjassa. Puussa on ylellinen ja leviävä kruunu. Puusäädös vaaditaan kasvukaudella ja sen jälkeen. Sitä voidaan kasvattaa sekä Siperian ankarissa olosuhteissa että Kaukoidässä. Kestää kuivuutta ja pakkasta. Korkea sato. Elinajanodote on 100 vuotta.\nPakkaskestävä aprikoosivalikoima "Krasnoshchekiy"\nKrimin kasvattajien vastaanottama. Yksi vaatimattomimmista lajikkeista. Self-pölyttävät. Kestää pakkasia. Hedelmitys tapahtuu kolmantena vuonna. Lajikkeen etuna on, että hedelmät ovat lujasti kiinni oksissa ja eivät pudota ennen kuin 20. päivä. Sillä ei ole vahvaa immuniteettia. Tietyt sairauksille. Esimerkiksi monilioosi. Puna-oranssien hedelmien pinta on samettimaista.\nToinen lajike, joka soveltuu hyvin viljelyyn Moskovan alueella, on Snegirek. Pakkaskestävä, kuivuuskestävä. Sietää alle 40 asteen pakkasia. Kasvaa jopa 2 metriä. Self-pölyttävät. Kukkii myöhään. Saanto on keskitasolla (10 kg), mutta vakio määrä kermaisia punaisia hedelmiä. Hedelmät kypsyvät elokuun puolivälissä ja ovat hyvin varastoituja. He voivat valehdella jopa uuteen vuoteen asti.\nTalvikankainen aprikoosi "venäjä"\nSitä voidaan kasvattaa menestyksekkäästi erilaisissa ilmasto-olosuhteissa, myös Moskovan alueella. Muuttuva ilmasto ei ole kauheaa tälle lajikkeelle. Puussa on rehevä ja leviävä kruunu. Sillä on melkein tehokkain juurijärjestelmä, ja aikuisen kasvin kasvu saavuttaa 4 metriä. Hedelmät ovat kooltaan suuria, ja hedelmällisellä-aprikoosiaromilla on miellyttävä. Se kypsyy kesän ensimmäisinä päivinä. Immuniteetti on korkea.\nOmenapuut, luumut, päärynät ovat jo tuttuja kulttuuripuutarhoissa. Jalostustyö ei kuitenkaan ole paikallaan, ja aprikoosia Moskovan alueella on pidetty pitkään eksoottisena. Tänään puhumme kuinka valita ja kasvattaa aprikoosi oikein Moskovan alueella.\nJotta aprikoositaimi juurtuu puutarhaan, sillä on oltava ominaisuuksia, jotka auttavat sitä selviämään ilmastovyöhykkeelläsi. Kun valitset, sinun tulee kiinnittää huomiota seuraaviin ominaisuuksiin:\nZoned - edustajat, joiden edustajien on testattu kasvavan tietyllä alueella (esimerkiksi Moskovan ilmasto). Näiden lajikkeiden tuottavuus, kestävyys, vastustuskyky tuholaisille ja taudeille on osoitettu jalostusasemalla tai maatalousinstituutiolla.\nPakkaskestävä - sietää helposti talviset lämpötilan pudotukset, raja-arvo vaihtelee kullekin lajikkeelle.\nTalvikankaiset - kasvit, jotka kestävät kylmän kauden olosuhteet kompleksissa: vaimennuskestävyys, vaimennus, kevään palamisen sietokyky, sulatus, kriittisesti matalat lämpötilat talvella, samoin kuin terävät lämpötilanmuutokset keväällä ja syksyllä.\nItsehedelmälliset - aprikoosit, jotka eivät vaadi pölyttäjää. Jos lajike tarvitsee parin, satoa varten tulisi istuttaa 2-3 sopivan lajikkeen taimia. Itse hedelmällisille lajikkeille suositellaan myös pölyttävän kasvin läsnäoloa: tämä lisää kasvin satoa. Jos paikalla ei ole tarpeeksi tilaa, voit istuttaa yhden itsepölyttävän aprikoosin ja sen jälkeen siirtää siihen useita muiden lajikkeiden oksia ristipölytystä varten.\nErilaiset lajikeominaisuudet - hedelmän koko, väri ja maku, korkeus (korkea, matala) ja leviäminen (pylväslajikkeet erotellaan erikseen) puun kruunusta, hedelmäajasta, kestävyydestä tietyille sairauksille, tuholaisille.\nHuomio! Tarkista aprikoosin taimi huolellisesti - silmujen ja oksien tulee olla elossa, ilman taudin merkkejä. Vielä tärkeämpää on, että juurijärjestelmä on hyvin kehittynyt - tämä lisää huomattavasti kasvin selviytymismahdollisuuksia..\nMitkä taimet pidetään korkealaatuisina\nKasvien ikä. Paras vaihtoehto on 1-2 vuotta, nuoret kasvit kokevat vähemmän stressiä. Vanhemmassa iässä puut juurtuvat huonommin, sairastuvat pidempään.\nJuurijärjestelmä. Taimet, joissa on suljettu juurijärjestelmä (istutettu astiaan) juurtuvat helpommin, eivät koke stressiä eivätkä ole vaativia istutusajan suhteen. Niiden kustannukset ovat kuitenkin huomattavasti korkeammat. Kasvit ilman maaperää ovat halvempia, mutta vaikeita toipua pienimmästä kuivumisesta juurista.\nKasvien tyyppi. Puun kuoren tulee olla tasainen, sileä, ilman kasvua, käpyjä ja taudin tai tuholaisten merkkejä. Kasvin silmut eivät saisi olla hereillä, äärimmäisissä tapauksissa turvonnut on hyväksyttävää - tämä lisää mahdollisuuksia siirtymiseen.\nRokotus. Omien juurtuneiden aprikoosien talvikyky on vähemmän kuin luumuvarren varteen kasvatettujen kasvien kanssa.\nTaimen istutuskausi on tärkeä. Kasvit, jotka on istutettu keväällä ennen mehun virtauksen alkua, antavat korkeimman eloonjäämisasteen. Arvaamattomalla syksyllä (kylmät napsahdukset, lumisateet) aprikoosilla ei ehkä ole aikaa juurtua ja kuolee talvella.\nParhaimmat aprikoosivalikoimat Moskovan alueelta ovat hedelmällisiä, makeita, pakkaskestäviä\nMoskovan alueen olosuhteisiin sopivat parhaiten talvikalastiset aprikoosimuodot, jotka on kasvatettu ja alueistettu Moskovan alueelle. Nämä sisältävät:\nVarhain kypsä lajike, jolla on kirkas ja voimakas hedelmämaku (paino noin 20 g). Aprikoosin väri on kultainen, poskipuna on erittäin heikko, karvainen puuttuu melkein. Maku on miellyttävä, luu on erotettavissa.\nPuu on matala, jopa 3 m, kruunu on kompakti. Kasvuvauhti - kohtalainen, korkea talvikovuus. Erinomainen hedelmällinen aprikoosivalikoima Moskovan alueelle.\nVarhain kypsyvä aprikoosivalikoima. Keskipitkä puu, noin 3 m pitkä. Talvi-Hardy. Kukinta on mieleenpainuva suurten kukien takia.\nHedelmätuotanto alkaa heinäkuun lopulla ja elokuun alussa. Hedelmät ovat keltaisia, keskikokoisia, noin 20 g, runsaasti makeaa. Tuoksu on rikas, hunaja, kivi erotetaan vaivalla.\nHedelmät heinäkuun lopusta (varhainen lajike). Hedelmät ovat pieniä, noin 15-20 g. Puu on keskipitkä (noin 4 m), sillä on vahva kasvu ja leviävä kruunu. Talvi sitkeä aprikoosi.\nKukkii runsaasti, kukat ovat suuria, itsepölyttäviä. Hedelmät ovat kiiltäviä heikosta karvakerroksesta johtuen, keltaisia. Maku on erinomainen, kivi poistetaan helposti.\nSuosittu varhaishedelmällisyyslajike heinäkuun lopulla. Kukinta on runsasta, mutta suurin osa kukista putoaa. Hedelmien paino - noin 20 g. Aprikoosi on kirkkaankeltainen, joskus oranssi; pyöreä, karvainen, heikko punastua. Luu on helposti irrotettavissa.\nKeskikauden lajike, jolla on runsas sato. Vahva kasvu puu, korkea sato.\nAprikoosin paino on noin 25 g, väri on keltainen, muoto on pyöreä, poskipuna on heikko. Luu on hyvin erotettu. Hedelmät eivät sovellu pitkäaikaiseen säilytykseen. Talvi- ja pakkaskestävä.\nMyöhäinen kypsyvä aprikoosivalikoima, joka kypsyy kesän lopulla (elokuun toisella puoliskolla). Hedelmät ovat keltaisia, punaisella punastua, suuria, soikeita, keskimäärin 30 g, karvakerroksia ja irrotettava kivi.\nPuu on voimakasta, jopa 5 metriä, kruunu leviää. Keskimääräinen talvikyky. Tuottavuus on korkea.\nKeskikypset lajikkeet, joiden kestokyky on keskimäärin. Puu on voimakas, korkea (korkeintaan 6 metriä), jolle on ominaista korkea sato.\nHedelmät ovat suuria, melkein pyöreitä, painavat 25-30 g. Väri - kellertävää, punastua. Hedelmät ovat karvaisia, kivi irrotettavissa. Lajike on huonosti resistentti rei'itetylle tiputukselle.\nMyöhäinen aprikoosivalikoima, hedelmät elokuun puolivälistä. Keskipitkä puu, 3 metrin sisällä, keskipitkä elinvoima.\nHedelmät ovat suuria, painavat noin 30 g, massa on mehukas ja maku erinomainen. Hedelmien väri on kelta-oranssi, kiiltävä kiilto, voimakas voimakas poskipuna. Karvakerros on heikko, kivi on pieni, hyvin erotettu. Talvella hyvin lähiöissä.\nKaikkien yllä lueteltujen lajikkeiden yksityiskohtaiset kuvaukset löytyvät osasta "Apricot Varieties".\nKuinka istuttaa aprikoosi keväällä Moskovan alueella\nIstutusprosessissa tehdyt virheet voivat olla kohtalokkaita ja johtaa taimen kuolemaan. On tärkeää tuntea ja noudattaa alla olevia ohjeita. Suosittelen myös katsomaan alla olevaa videota auttamaan sinua:\nPaikan valinta sivustolla on tärkeä vaihe, melkein puolet menestyksestä riippuu siitä..\nHuomio! Pohjoiset rinteet eivät sovellu aprikoosien istuttamiseen, eteläiset ovat parempia.\nIstutusta varten määritetään aurinkoinen, korkea paikka, jolla on alhainen pohjaveden taso. Mitä enemmän aurinkoa aprikoosi saa, sitä makeampia ja maukkaampia sen hedelmät ovat. On välttämätöntä suojata tuudelta, mikä voi olla rakennuksia tai rakenteita - talvella kylmät tuulet ovat tuhoavia puulle.\nRavintolähteet ovat parempia, paras vaihtoehto on hiekkaiset maa-alueet ja savimallit. Raskaita savimaita ja hapanta maaperää tulisi välttää. Tässä tapauksessa maa laimennetaan hiekalla ja kalkilla.\nEt voi istuttaa aprikoosia varjossa, ala-alueella tai kosteassa paikassa - et voi odottaa hedelmää, puu ei pysty kasvamaan tällaisissa olosuhteissa. Tiiviin pohjavesipöydän avulla voit käyttää kahta istutusmenetelmää:\nmäellä - kun istutuspaikkaa kaadetaan vähintään 50 cm, puu tulee istuttaa mäkeä;\nsalaojituslaitteella - istutuskuopan pohjalle on järjestetty tyhjennyslevy, joka estää juurijärjestelmän syventämisen pohjaveden pintaan ja poistaa kosteuden juurista.\nSiivomme roskat ehdotetulla purkamispaikalla.\nMääritä laskuaukon koko. Mitä suurempi se on, sitä parempaa kasvia ympäröivä maaperä on, ruokinta-alue kasvaa. Kuopan koko riippuu suoraan aprikoosin taimen juuriston koosta.\nKaivamme reikän 50-70 cm syvyydestä halutusta halkaisijasta.\nKuopan pohjassa on kuivatus - paisutettu savi, kivi, murskattu kivi ja jopa murtunut tiili.\nIstutuskuopan on oltava suurempi kuin taimen juurijärjestelmän tilavuus.\nOstettu taimi on valmisteltava etukäteen pysyvässä paikassa istuttamista varten:\navoimen juurijärjestelmän tapauksessa kasvi liotetaan veteen (lisäämällä juurtumisen stimulantteja ja vähentämällä stressiä) tai savimuusoon juurien kyllästämiseksi kosteudella;\nJos taimi on ostettu suljetulla juurijärjestelmällä, puu on kastettava huolellisesti etukäteen, jotta juurivaurioiden riski vähenee, kun se poistetaan kuljetusastiasta. Pata leikataan huolellisesti, jotta juuret eivät vahingoitu. Voit yrittää poistaa taimen kääntämällä sen yli ja koputtamalla astiaa..\nRavinnemaa kaadetaan istutuskuoppaan - samansuuruisissa suhteissa sekoitettu hedelmällinen maaperä alueelta, hiekka ja orgaaniset lannoitteet (lanta, musta maaperä, turve) lisäämällä mineraalilannoitteita (esimerkiksi superfosfaatti ja kaliumsulfaatti). Lähes koko Moskovan alueen alueella maaperä on erittäin hapan, josta aprikoosi ei kategorisesti pidä. Tämän vuoksi seokseen on lisättävä kalkkia tai puutuhkaa nopeudella 1 kg / neliömetri. maaperä.\nAsiantuntijakommentti. Riidat aprikoosia sisältävien typpeä sisältävien lannoitteiden käyttöönotosta vai jättämisestä ovat erittäin yleisiä, mutta Moskovan alueen olosuhteissa ne ovat välttämättömiä. Tämä johtuu tosiasiasta, että aluetta hallitsevat podtsoliset ja puumaiset podtsoliset maaperät (ks. Alla oleva kartta), joissa orgaanisten lannoitteiden määrä on heikko. Sinun on tuotava 1-4 kg lantaa per neliömetri. maaperän vuosittain.\nLähelle kuopan keskustaa ajaa sisään vähintään 1 metrin korkuinen puinen tappi puun myöhempää kiinnittämistä varten.\nTaimi sijoitetaan täytettyyn maaperään, juuristo suoristetaan. Jos juurikaulus on maaperän alapuolella, kuopan pohjaan tehdään rauta-aineseoksesta kummel, johon taimi asetetaan, sen juuret suoristetaan.\nOle varovainen! Juuripannan tulisi aina sijaita maaperän tasolla. Sen syventäminen tai korkea istutus hidastaa parhaimmillaan kasvin kehitystä, pahimmassa tapauksessa taimi kuolee.\nTäytä reikä vähitellen ympyrällä maaperän kanssa. On parempi suorittaa toimenpide yhdessä: yksi henkilö pitää taimi halutulla korkeudella, toinen tekee maansiirtotöitä.\nHuomio! Älä tallaa maata: tämä vahingoittaa huomattavasti aprikoosin juurten järjestelmää. Kevyt ravistaminen ja runsas kastelu riittävät, jotta puu juurtuu hyvin..\nVarren lähellä oleva ympyrä on muodostettu siten, että vesi ei leviä kastelun aikana, mutta ei tuhoa maaperää eikä putoa aprikoosin kaulaan.\nTavaratilan ympyrä on multattu orgaanisella aineella (olki, niitty ruoho, hienonnettu kuori), jotta maaperän kuivuminen juurien ympärillä vähenee.\nKiinnitä taimi sitomalla se vasaralla tappiin.\nOksien ja keskivarren karsiminen kolmanneksella vähentää juurijärjestelmän stressiä.\nensimmäinen kastelu tulee suorittaa runsaasti - vesi auttaa täyttämään ampuman istutuksessa muodostuneet tyhjät kohdat;\nkastelu tehdään jopa sateisella säällä, koska sade ei voi imeä maaperää halutulle syvyydelle;\nvettä kaadetaan runko-osan ympyrään eräinä, estäen maaperän eroosiota;\net voi kastaa kastetta ilman sprinkleriä - vesivirta pesee varren lähellä olevan ympyrän ja paljastaa juuren kauluksen;\nkun kastat letkulla, on parempi käyttää sprinklerisuutinta tai vettä, jolla on matala paine;\nkuivina aikoina puuta tulee kastaa vähintään kerran viikossa ja vielä useammin kuumalla säällä, kun maaperä kuivuu (mutta ei kuivaa!).\nHuomio! Älä anna maaperän kuivua juurivyöhykkeellä: tämä vähentää dramaattisesti taimen juurtumisen mahdollisuuksia.\nTaimen hoito ensimmäisellä kaudella ei tarkoita erityistä työtä. Ne kiehuvat seuraavista toimista:\nmaa varren lähellä olevassa ympyrässä irralluutetaan säännöllisesti vahingoittamatta juuria;\npoista multaa kasvavat rikkakasvit;\non jalostettu haitallisista hyönteisistä ja patogeenisistä mikro-organismeista, koska aprikoosin immuniteetti on edelleen heikko;\nhuuhtele kuivina aikoina;\npuuta ei tule syödä liikaa - riittävän ravinnepanoksen ansiosta aprikoosin lisälannoitus ensimmäisen vuoden aikana on epäkäytännöllistä.\nPuutarhurin tehtävä kesällä on tarjota olosuhteet taimen kasvulle. Oikea-aikainen kastelu ja kasvinsuojelu antavat sinulle merkittävän puun kasvun ensimmäisenä vuonna.\nSyksyllä on tärkeätä valmistaa aprikoosi kunnolla talvella. Ensimmäinen talvi on kasvin vaikein, joten sinun tulisi suojata sitä haitallisilta olosuhteilta:\nHavupuiden oksat sallivat estää taimen tuhoutumisen jänisillä tai hiirillä. Oksat asetetaan neuloilla alas ja kiinnitetään tavaratilaan.\nOn tärkeää tarjota kasvelle kosteutta talveksi. Tätä varten lokakuussa tavaratilan ympyrä on runsaasti irtoava..\nKastostöitä tehdään vain, jos syksyn sadetta ei ole, jotta juuret eivät upotu.\nSäännöt toisen vuoden taimesta\nToisena elämänvuotena aprikoosi vaatii vähemmän kastelutaajuutta. Se on suoritettava kukinnan aikana ja kuivina aikoina..\nSäännöllinen löystyminen matalaan syvyyteen edistää aktiivista kaasunvaihtoa ja eliminoi juurten lahoaminen. Tavaratilan ympyrän maaperä tulee multaa.\nsuojaus hyönteisiltä ja taudeilta;\nmaaperän säännöllinen lannoitus.\nAprikoosin suojaus tuholaisilta\nVakiintunut taimi käsitellään tarpeen mukaan sienitautien torjunta-aineilla ja hyönteisten torjunta-aineilla. Suihkutus kuparipitoisilla valmisteilla suoritetaan:\nkukinnan jälkeen, kun sitomattomat kukinnat putoavat.\nLisähoitoja sallitaan aprikoosien hoitamiseksi, jos oireita esiintyy. Suihkutus lopetetaan kuitenkin 3 viikkoa ennen sadonkorjuuta.\nVaarallisimmat aprikooseihin vaikuttavat sairaudet Moskovan alueella:\nclasterosporia - reikien esiintyminen lehtiä, halkeamia rungossa, ikenien virtaus;\nverticilliasis - lehtien kellastuminen, oksavauriot;\nsytosporioosi - kasekudoksen nekroosi.\nTaistelussa lueteltuja tauteja vastaan sienitautien torjunta-aineet ovat osoittautuneet:\nLaimenna lääkkeet ohjeiden ohjeiden mukaisesti. Jos puuta ei käsitellä, puu voi kuolla..\nKevään karsinta on tärkein agronominen toimenpide aprikoosien viljelyssä. Ne alkavat muodostaa kruunun ennen mehun virtauksen alkamista. Tämän ansiosta voit:\nvähentää aprikoositautien riskiä tuhoamalla sairaat oksat;\nparantaa kruunun ilmanvaihtoa - tämä lisää satoa ja vähentää sienten ja virusten tartunnan todennäköisyyttä;\nlisätä tuottavuutta, koska ravinteet jakautuvat kehruusta hedelmällisiksi versoiksi;\nestää oksia hajoamasta hirmumyrskyjen aikana ja hedelmien painon alla;\nKruununmuodostussäännöt eri ikäisille kivipuunhedelmäpuille\nepäsuotuisissa olosuhteissa vaurioituneet sairaat oksat;\nkehruukärjet, jotka paksuntavat kruunua eivätkä kanta hedelmiä;\nKriittisille negatiivisille lämpötiloille altistumisen seurauksena runkoihin ja oksiin muodostuu niiden teräviä tippoja ja tuulia, syviä halkeamia - halkeamia. Kaikki leikkaukset ja haavat hoidetaan heti paranemispastailla, puutarhakerralla sieni- ja virusinfektioiden estämiseksi.\nLannoitus on tärkeä aprikoosin aktiiviselle kasvulle ja harmoniselle kehitykselle. Kivennäislannoitteet levitetään kahdessa vaiheessa:\nRavinteiden ensimmäisen käyttöönoton avulla voit aktivoida taimen kasvua, lisätä sen immuniteettia, suorittaa kukinnan ja hedelmien asettamista, ja syksyllä aprikoosi tarvitsee ruokaa talvehtimiseen.\nKoko vuoden voit tehdä lehtien ja juurien muokkausta orgaanisilla ravinteilla. Potash-lannoitteet ovat parempia, koska ne ovat tärkeitä kukinnan ja hedelmällisyyden kannalta.\nYlimäärä typpeä maaperässä stimuloi vihreän massan aktiivista kasvua kukinnan ja hedelmien muodostumisen vahingoksi. Typpi toimii aprikoosissa steroidina - ylikuormitettu näyte rakentaa versoja koko kauden, heillä ei ole aikaa kypsyä ja jäätyä talvella.\nYhteenvetona haluan sanoa, että Moskovan alueen aprikoosien rikas sato voidaan saada, ellei vuosittain, niin varmasti parin vuoden välein, edellyttäen, että taimi valitaan oikein, istutetaan sopivaan paikkaan ja hoidetaan pätevästi puita..\nYksityiskohtaiset tiedot aprikoosipuun lannoitusajasta ja -tavasta kerätään erillisessä artikkelissa..\nEdellinen Artikkeli Lehtimaa. Puutarhamaan tyypit Mikä on kasvien lehtimaa\nGloxinia levossa. Kuinka pitää mukula kevääseen asti?\nFuksia on erittäin suosittu kasvi kukkaviljelijöiden keskuudessa. Ehkä ei aloitteleva kukkakauppias tai ammattilainen voi vastustaa sen kukintaa.\nKodinvioletit - hoidon ja viljelyn piirteet\nSipulilajikkeet valokuvilla ja kuvauksilla\nTuoksuva tupakka: viljely ulkotiloissa


Kassat korvaamaan sairauspäivien ansiomenetyksiä — Sanna Vauranoja\nPekka Pylkkönen 11.10.2015 09:13\nSairasajalta maksettava 100% palkka on yksinkertaisesti moraaliton etuus. Se sotii yhtä vakuutusturvan keskeistä periaatetta, rikastumiskieltoa vastaan ja ohjaa käyttäytymistä aivan väärään suuntaan.\nYleinen sairausvakuutus on hyvä keksintö mutta sen korvaustaso ei voi vastata täyttä palkkaa.\nAtte Peltomäki 12.10.2015 11:00\nSinäpä sen sanoit. Ne, joilla ei ole kovin hyvät tulot tai mahdollisuutta tehdä kotoa etätöitä flunssan iskiessä, ottakoot takkiinsa. Kyllä meidän porvareiden kelpaa, kun ei ole pakko virallisesti olla sairaana ikinä, ja jos oltaisiinkin, niin missäpä se näillä tuloilla tuntuisi. Moraalitontahan se olisi, jos laki kohtelisi köyhiä ja rikkaita tasapuolisesti.\nMargareta Blåfield 11.10.2015 10:26\nJa mitähän se lisätyö tulisi maksamaan?\nHeli Hämäläinen 11.10.2015 10:36\nOlisiko toimitusjohtajalla kuitenkin mahdollisuus sopia etäsairaspäivästä täydellä palkalla? Tämähän on hallituksen pelin henki.\nAtte Peltomäki 12.10.2015 10:56\nVoi minua poloista, kun saan itse päättää, mihin aikaan menen töihin - vai jäänkö kotiin etätöihin. Onneksi on Kokoomus suojelemassa etujani, muuten ei rahat kohta enää riittäisi kämppään, kesämökkiin ja mersuun.


Ihan tavallisena päivänä bladderex by Schildts & Söderströms - Issuu\nIhan tavallisena päivänä bladderex\nIhan tavallisena p채iv채n채\nFILI – Finnish Literature Exchange on tukenut tämän kirjan kääntämistä ©Kate Atkinson 2004 Schildts Kustannus Oy, Helsinki Englanninkielinen alkuteos Case Histories Kansi Anders Carpelan Painopaikka Bookwell Oy, Juva 2011 I SB N 978-951-50-2112-0\nKiitokset agentilleni Peter Strausille kustannustoimittajalleni Marianne Velmansille Maureen Allanille, Helen Clynelle, Umar Salamille, Ali Smithille ja SarahWoodille ajasta Cambridgessa heinäkuussa, ja ylimääräinen kiitosAli Smithille Reagan Arthurille, Eve Atkinson-Wordenille, Helen Clynelle ja Marianne Velmansille käsikirjoituksen innostuneesta lukemisesta serkulleni majuri Michael Keechille Stephen Cottonille, hän itse tietää miksi David Lindgrenille lammastarinasta ja viimeiseksi mutta yhtä sydämellisesti Russell Equille kaikesta autoiluun liittyvästä.\nTe opitte tuntemaan totuuden, ja totuus tekee teist채 vapaita. (Joh. 8:32)\n1 Tapauskertomus nro 1, 1970\nhan uskomaton tuuri. Helleaalto keskellä kesälomaa, juuri oikeaan aikaan. Joka aamu aurinko nousi paljon ennen heitä, teki turhiksi ohuet kesäverhot jotka riippuivat velttoina huoneen ikkunassa, huokui hiostavia lupauksiaan jo ennen kuin Olivia avasi silmänsä. Olivia, luotettava kuin kukko, aina ensimmäisenä pystyssä, niin ettei talossa ollut piitattu herätyskelloista kolmeen vuoteen, hänen syntymänsä jälkeen.\nOlivia, nuorimmainen, pikkuhuoneen nykyinen asukas, huoneen jossa oli hanhiemotapetti ja jossa he kaikki olivat asuneet ennen kuin heidät oli vuorollaan häädetty. Olivia, nätti kuin nappi, siitä he kaikki olivat yhtä mieltä, jopa Julia jolta oli kestänyt kauan sopeutua siihen ettei hän enää ollut perheen vauva, että hänet oli syrjäytetty asemastaan viiden tyydyttävän vuoden jälkeen Olivian tullessa. Heidän äitinsä Rosemary sanoi toivovansa, että Olivia pysyisi ikuisesti tämän ikäisenä, koska hän oli niin herttainen. Sitä sanaa he eivät ikinä olleet kuulleet hänen käyttävän heistä muista. Eivät he olleet tajunneet, että sellaista sanaa edes oli hänen sanavarastossaan, joka yleensä rajoittui ikäviin komentoihin: ”tule tänne”, ”mene pois”, ”ole hiljaa” ja – kaikkein yleisin – ”lopeta heti”. Joskus äiti astui huoneeseen tai ilmestyi pihalle, rypisti kulmiaan ja sanoi: ”Lopettakaa heti mitä ikinä teettekin”, ja käveli pois, ja heille tuli loukkaantunut, kaltoinkohdeltu olo silloinkin, kun he olivat jääneet verekseltään kiinni jostain kolttosesta – joka yleensä oli Sylvian keksintöä. Heidän kykynsä pahantekoon, varsinkin Sylvian rämäpäisessä päällikkyydessä, oli mitä ilmeisimmin rajaton. Kolme vanhinta olivat 11\n(kaikki niin sanoivat) ”pitelemättömiä”, niin lähekkäin syntyneitä että äidin oli vaikea erottaa heitä toisistaan, ja siksi heistä oli muodostunut yksi yhteensulautunut lapsi, josta hän ei kyennyt löytämään yksilöllisiä eroja ja jota hän puhutteli summanmutikassa – Julia-SylviaAmelia-kuka-sinä-nyt-olet – aina samalla tuskastuneella äänellä, aivan kuin olisi ollut heidän vikansa että heitä oli niin monta. Olivia ei yleensä sisältynyt tähän uupuneeseen rimssuun, ja tuntuikin ettei Rosemary ikinä sekoittanut häntä toisiin. He olivat olettaneet, että Olivia olisi pikkuhuoneen viimeinen asukas ja että jonakin päivänä hanhiemotapetti raaputettaisiin vihdoin pois (tai siis heidän piinattu äitinsä raaputtaisi, koska isä sanoi että maalarin palkkaaminen oli rahanhaaskausta) ja sen tilalle tulisi jotain täysikasvuisempaa, kukkia tai ehkä poneja – mitä tahansa kunhan ei sitä laastarinväriä, joka koristi Julian ja Amelian yhteistä huonetta, sitä haaleanpunaista, joka molempien mielestä oli näyttänyt niin lupaavalta värikartassa mutta olikin osoittautunut niin tavattoman tyrmistyttä väksi seinillä ja jota äidillä ei kuulemma ollut aikaa eikä rahaa (eikä voimia) vaihtaa toiseksi. Nyt heille oli paljastunut, että Olivia saisi käydä läpi saman siirtymä riitin kuin isosiskot, jättää taakseen Tyyris Tylleröt ja Pikku Ellit – jotka eivät osuneet kohdilleen saumoissa – ja tehdä tilaa pikku yllätykselle, jonka tulosta Rosemary oli tiedottanut aika lailla ohimennen edellisenä päivänä jakaessaan säilykelihaleipiä ja appelsiinimehua lounaaksi pihanurmikolla. ”Eikös Olivia ollut se pikku yllätys?” Sylvia kysäisi noin yleisesti, ja Rosemary rypisti kulmia esikoiselleen, kuin olisi vasta nyt huomannut hänet. Sylvia – 13-vuotias ja aivan viime aikoihin asti oikein intomielinen lapsi (monien mielestä ehkä jopa liian) – oli kovaa vauhtia muuttumassa purevan kyyniseksi teini-ikäiseksi. Varsamaisella, rillipäisellä Sylvialla, jonka hampaat oli vastikään kahlittu rumiin oikomisrautoihin, oli rasvainen tukka, kova nauru ja pitkät kapeat sormet ja varpaat kuin ulkoavaruuden oliolla. Hyväätarkoittavat ihmiset sanoivat häntä rumaksi ankanpojaksi (päin naamaa, ikään kuin kohteliaisuutena, vaikka sellaiseksi Sylvia ei sitä tulkinnut) ja kuvittelivat miten tulevai12\nsuuden Sylvia karistaisi yltään hammasraudat, saisi piilolinssit ja rinnat ja puhkeaisi kukkaan kuin joutsen. Rosemary ei nähnyt Sylviassa joutsenta, ei varsinkaan kun hänen raudoissaan oli säilykelihaa. Viime aikoina Sylvia oli kiinnostunut sairaalloisen kiihkeästi uskonnosta ja väitti että Jumala oli alkanut puhua hänelle. Rosemary mietti, oliko tämä vain normaali vaihe murrosikäisen tytön elämässä ja oliko Jumala samanlainen ihanne kuin joku poptähti tai poni. Hän päätti, että oli parasta olla kiinnittämättä mitään huomiota Sylvian juttutuokioihin kaikkivaltiaan kanssa. Olihan Jumalalle puhuminen sentään ilmaista, kun taas ponin pitäminen olisi maksanut vaikka mitä. Entäs sitten kummalliset pyörtymiskohtaukset, jotka heidän lääkä rinsä mukaan johtuivat vain siitä, että Sylvian ”kasvu ylitti voimat”, mikä jos joku oli Rosemaryn mielestä lääketieteellisesti epäilyttävä selitys? Rosemary päätti olla kiinnittämättä huomiota niihinkään. Varmaan Sylvia vain yritti kerjätä huomiota. Rosemary oli mennyt naimisiin tyttöjen isän Victorin kanssa, kun hän oli kahdeksantoista – vain viisi vuotta vanhempi kuin Sylvia nyt. Ajatus, että Sylvia olisi viiden vuoden kuluttua kyllin aikuinen astumaan avioon, oli Rosemaryn mielestä aivan järjetön ja vain vahvisti hänen käsitystään, että hänen omien vanhempiensa olisi pitänyt puuttua peliin ja estää häntä naimasta Victoria, panna hänet käsittämään että hän oli vasta lapsi ja Victor 36-vuotias mies. Hänen teki usein mieli päästä ilmaisemaan ärtymyksensä siitä, etteivät äiti ja isä olleet huolehtineet hänestä niin kuin vanhempien tuli, mutta äiti oli kuollut maha syöpään pian Amelian syntymän jälkeen ja isä oli mennyt uusiin naimisiin ja muuttanut Ipswichiin, missä hän vietti lähestulkoon kaikki päivät vedonlyöntitoimistossa ja illat pubissa. Jos Sylvia viiden vuoden kuluttua toisi kotiin 36-vuotiaan lapsenryöstäjäsulhasen (ja varsinkin jos mies väittäisi olevansa suuri mate maatikko), Rosemary luultavasti kaivaisi äijältä sydämen rinnasta paistiveitsellä. Ajatus tuotti niin suurta mielihyvää, että hän unohti hetkeksi pikku yllätyksen ja päästi lapset jäätelöautolle, kun se ilmoitti soinnikkaan saapumisensa kadulle. Sylvia-Amelia-Julia-kolmikko tiesi, ettei mitään pikku yllätyksiä 13\nole olemassakaan ja että ”sikiö” – niin kuin Sylvia välttämättä halusisanoa (hän kun oli kiinnostunut luonnontieteistä) – joka teki äidin niin kärttyisäksi ja veltoksi, oli luultavasti vain isän viimeinen epätoivoinen yritys saada aikaan poika. Victor ei ollut niitä isiä, jotka palvovattyttäriään, hän ei osoittanut vilpitöntä hellyyttä heistä kenellekään, ja ainoastaan Sylvia saavutti toisinaan hänen arvostuksensa, koska oli ”hyvä matikassa”. Victor oli matemaatikko ja eli ylevässä älyn maailmassa, johon perheellä ei ollut lupaa tunkeutua. Kiellon noudattaminen olikin helppoa, sillä Victor vietti äärimmäisen vähän aikaa heidän seurassaan: hän oli aina yliopistolla, joko laitoksella tai huoneessaan, ja kotona ollessaan hän sulkeutui työhuoneeseensa, toisinaan opiskelijoiden kanssa mutta useimmiten yksin. Isä ei ollut ikinä vienyt heitä Jesus Green -puiston maauimalaan tai pelannut heidän kanssaan hauskoja korttipelejä kuten läpsyä tai sikaa, hän ei ollut heitellyt heitä ilmaan eikä antanut vauhtia keinussa, hän ei ollut vienyt heitä sauvomaan joelle eikä kävelemään Fensiin eikä opettavaisille retkille Fitzwilliammuseoon. Häntä määritteli enemmän poissaolo kuin läsnäolo, ja pyhä työhuone edusti kaikkea mitä hän oli – ja ei ollut. He olisivat hämmästyneet, jos olisivat saaneet tietää, että työhuone oli aikoinaan ollut iloinen olohuone, josta oli näkymä puutarhaan, huone jossa edelliset asukkaat olivat syöneet leppoisasti aamiaista, jossa naiset olivat kuluttaneet lokoisia iltapäiviä ompelusten ja rakkausromaanien äärellä ja johon koko perhe oli iltaisin kokoontunut pelaamaan korttia tai sanaristikkopeliä ja kuuntelemaan radiokuunnelmaa. Kaiken tämän oli vastanainut Rosemary nähnyt sielunsa silmin, kun he olivat ostaneet talon – vuonna 1956, hinnalla joka ylitti heidän maksukykynsä – mutta Victor oli valloittanut huoneen oikopäätä itselleen ja saanut sen jollain tempulla muunnettua valottomaksi tilaksi, joka oli sullottu täyteen raskaita kirjahyllyjä ja rumia tammisia arkistokaappeja ja jossa leijui filtterittömien Capstan-tupakoiden käry. Huoneen menettäminen oli pikkujuttu sen rinnalla, että Rosemary oli menettänyt kokonaisen elämäntavan, jonka hän oli suunnitellut huoneeseen sijoittavansa. Kaikille oli täydellinen arvoitus, mitä Victor oikeastaan huonees14\nsaan teki. Ilmeisesti jotakin niin tärkeää, että sen rinnalla kotielämä kalpeni merkityksettömäksi. Äiti sanoi, että hän oli ”suuri matemaatikko” ja valmisteli tutkimusta, joka tekisi hänestä vielä kuuluisan, mutta joskus harvoin, kun työhuoneen ovi oli jäänyt auki ja he näkivät isän työnsä parissa, hän näytti vain istuvan pöydän ääressä ja tuijottavan kulmat kurtussa tyhjyyteen. Kun isä työskenteli, häntä ei saanut häiritä kukaan, eivät varsinkaan kirkuvat, kiljuvat, villit pikkutytöt. Samaisten villien pikkutyttöjentäydellinen kyvyttömyys pidättäytyä kirkumisesta ja kiljumisesta (puhumattakaan rääkymisestä, parkumisesta ja kummallisesta susilaumaulvonnasta, jota Victor ei ikinä oppinut käsittämään) teki isän ja tyttärien suhteesta hauraan. Rosemaryn kurinpito valui tytöistä kuin vesi hanhen selästä, mutta työhuoneestaan könyävä Victor, joka oli kuin talviunilta heräävä karhu, oli merkillisen pelottava näky, ja vaikka he uhmasivat päivät pääksytysten kaikkia äitinsä kieltoja, ei heille olisi tullut mieleenkään mennä tonkimaan isän työhuoneen saloja. Heidät ohjattiin Victorinkammion synkkiin uumeniin ainoastaan silloin, kun he tarvitsivat apua matematiikan läksyissä. Sylviaa se ei pahemmin hetkauttanut, koska hänellä oli edes jonkinlaisia edellytyksiä ymmärtää rasvaisia lyijykynämerkintöjä, joilla kärsimätön Victor täytti lukemattomat viivapaperit, mutta Julialle ja Amelialle Victorin merkit ja symbolit olivat arvoituksellisia kuin muinaiset hieroglyfit. Jos he ylipäätään ikinä ajattelivat koko työhuonetta – ja he yrittivät olla ajattelematta – he näkivät sen mielessään kidutuskammiona. Victor syytti tyttärien matemaattisesta lahjattomuudesta Rosemarya, olivathan he selvästi perineet äitinsävajavaiset naisenaivot. Victorin oma äiti Ellen oli valanut lempeyttä ja lohtua Victorin varhaislapsuuteen aina vuoteen 1924 asti, jolloin hänet oli teljetty mielisairaalaan. Victor oli silloin vasta neljävuotias, ja kaikki pitivät parempana ettei hän vieraillut äitinsä luona niin pelottavassa ympäristössä, ja niinpä hänelle oli muodostunut käsitys että äiti oli raivoava mielipuoli – viktoriaanista sorttia, niitä jotka harhailevat öisillä käytävillä yöpaitahulmuten, hiukset harottaen ja lapsekkaasti solkottaen – ja saanut vasta paljon myöhemmin kuulla, ettei äiti ollut ”tullut hulluksi” 15\n(niin kuin perheessä sanottiin), vaan potenut vakavaa synnytyksenjälkeistä masennusta saatuaan kuolleen lapsen, ja ettei hän ollut raivonnut eikä solkottanut vaan viettänyt päivänsä yksin ja onnettomana Victorin valokuvilla koristetussa huoneessaan, kunnes oli kuollut tuberkuloosiin Victorin ollessa kymmenen. Oswald, Victorin isä, oli siinä vaiheessa jo passittanut poikansa sisäoppilaitokseen, ja kun Oswaldkin sitten kuoli pudottuaan vahingossa Eteläi sen jäämeren hyisiin vesiin, Victor otti tiedon vastaan rauhallisesti ja jatkoi poikkeuksellisen pulmallisen matemaattisen ongelman ratkaisemista. Ennen sotaa Victorin isä oli ollut englantilaisista elämänmuodoista kaikkein muinaisimman ja hyödyttömimmän edustaja, naparetkeilijä, ja Victor oli iloinen, ettei hänen enää tarvinnut yrittää seurata Oswald Landin sankarillista esimerkkiä, vaan hän saattoi pyrkiä suuruuteen omalla, vähän vähemmän uljaalla alallaan. Victor kohtasi Rosemaryn, kun hän joutui Addenbrooken sairaalan päivystyspoliklinikalle, missä Rosemary oli hoitajaharjoittelijana. Victor oli kompastunut portaissa ja kaatunut ranteensa päälle, mutta Rosemarylle hän sanoi, että hän oli ollut pyöräilemässä Newmarket Roadilla ja auto oli ”kiilannut eteen”. ”Kiilata eteen” kuulosti hänestä hyvältä, edusti miehistä maailmaa, johon hän ei ollut ikinä onnistunut kotiutumaan (isän maailmaa), ja ”Newmarket Road” taas antoi ymmärtää (valheellisesti), ettei hän viettänyt koko aikaansa St John’s Collegen ja matematiikanlaitoksen ahtaassa välimaastossa. Ilman tätä satunnaista kohtaamista, joka oli vahinko sanan jokaisessa merkityksessä, Victor ei välttämättä olisi ikinä alkanut kosiskella tyttöä. Hän tunsi jo kovaa vauhtia lähestyvänsä keski-ikää, ja hänen seuraelämänsä rajoittui yhä edelleen šakkikerhoon. Victor ei oikeastaan kaivannut elämäänsä toista ihmistä – itse asiassa elämän ”jakaminen” toisen kanssa oli hänestä eriskummallinen ajatus. Hänellä oli matematiikkansa, joka täytti hänen aikansa melkein kokonaan, eikä hän siis ollut aivan varma, halusiko hän vaimoa ollenkaan. Hänestä naisilla oli kaikenlaisia luotaantyöntäviä ominaisuuksia, hulluutta nyt ennenkaikkea, mutta lisäksi heihin liittyi joukoittain fyysisiä hankaluuksia – 16\nverta, seksiä, lapsia – jotka olivat vaivaannuttavia ja erilaisia. Mutta samalla hän kaipasi ympärilleen sellaista puuhakkuutta ja lämpöä, joka oli puuttunut hänen omasta lapsuudestaan, ja juuri siksi – tajuamatta itsekään kuinka kaikki oikein kävi, aivan kuin hän olisi avannut oven väärään huoneeseen – hän yhtäkkiä istui juomassa teetä pikku talossa Norfolkin maaseudulla Rosemaryn esitellessä vanhemmilleen ujosti (hyvin halpaa) timanttisormustaan. Isän viiksekkäitä iltasuukkoja lukuun ottamatta Victor oli ensim mäinen mies, joka oli koskaan suudellut Rosemarya (joskin hyvin kömpelösti, käyden päälle kuin merinorsu). Rosemaryn isä, opastin mies rautateillä, ja äiti, kotirouva, häkeltyivät täysin, kun tytär toi Victorin tapaamaan heitä. Victorin ilmeiset älylliset ansiot (mustasankaiset silmä lasit, nuhjuinen tweed-takki, poissaoleva ilme) ja mahdollisuus, että hän oli ihan ehta nero (mahdollisuus jota Victor ei varsinaisesti tyrmännyt), täyttivät heidät pelonsekaisella kunnioituksella puhumattakaan siitä, että hän oli valinnut puolisokseen heidän tyttärensä, hiljaisen ja mukautuvaisen tytön, johon kukaan ei juuri sen vuoksi ikinä ollut vilkaissutkaan. Heitä ei näyttänyt hiukkaakaan huolestuttavan se, että Victor oli kaksi kertaa Rosemaryn ikäinen, joskin myöhemmin nuorenparin jo lähdettyä Rosemaryn isä, joka oli miehinen mies, huomautti vaimolleen ettei Victor ollut ”järin näyttävä ilmestys”. Rosemaryn äidin ainoa moite oli, ettei Victorilta ollut oikein herunut neuvoja hänen kiusalli siin vatsavaivoihinsa, niin tohtorismies kuin olikin. Teepöydässä, joka oli peitetty maltalaisella pitsiliinalla ja lastattu mantelipikkuleivillä, Devonin skonsseilla ja kuminakakulla, Victor oli viimein nurkkaan ahdistettuna vakuuttanut: ”Ruoansulatusvaivoja varmaan, rouva Vane”, ja antanut siten väärän diagnoosin, jonka Rosemaryn äiti oli ottanut vastaan helpottuneena. Olivia avasi silmät ja tuijotti tyytyväisenä hanhiemotapettia. Timperin Taavi paarusti ikuisesti mäkeä ylös, ja Anni kantoi kaivolle puusankoa, jota ei ikinä saisi täyteen, kun taas toisaalla paimentyttö etsi kadonnutta karitsaansa. Olivia ei ollut kovin huolestunut lauman kohtalosta, 17\nsillä hän näki soman karitsan piileskelemässä pensasaidan takana sininen rusetti kaulassaan. Olivia ei ihan ymmärtänyt, mikä pikku yllätys heille oli tulossa, mutta vauvan hän olisi ottanut vastaan ilomielin. Hän piti vauvoista ja eläimistä enemmän kuin mistään muusta. Hän tunsi jaloissaan Kelmin, perheen terrierin, painon. Vaikka oli ehdottomasti kiellettyä päästää Kelmi nukkumaan makuuhuoneisiin, joku heistä sala kuljetti sen joka yö viereensä, mutta aamulla se yleensä oli etsiytynyt Olivian luo. Olivia pudisti lempeästi Hiiri Sinisen hereille. Hiiri Sininen oli veltto ja ruipelo frotee-eläin. Se oli Olivian oraakkeli, ja hän kysyi siltä neuvoa aina ja kaikissa asioissa. Kirkas aurinkosiivu liikkui hitaasti seinän poikki, ja kun se saavutti pensasaidan takana piileskelevän karitsan, Olivia kapusi sängystä ja työnsi tottelevaisesti jalkansa pieniin tohveleihin, joissa oli vaaleanpunainen pupunnaama ja pupunkorvat ja joita Julia himoitsi. Toiset eivät vaivautuneet enää käyttämään tohveleita, ja tässä helteessä Rosemaryn oli mahdoton saada heille edes kenkiä jalkaan, mutta Olivia oli taipuisa lapsi. Samaan aikaan Rosemary makasi omassa sängyssään valveilla mutta jäsenet jähmeän raskaina aivan kuin luuydin olisi muuttunut lyijyksi ja yritti laatia suunnitelmaa, miten estäisi kolmea vanhinta tyttöä turmelemasta Olivian hyvää käytöstä. Uusi vauva teki hänet pahoinvoivaksi, ja hän mietti miten ihanaa olisi, jos Victor äkkiä havahtuisi kuorsaavasta unestaan ja sanoisi: ”Kulta, haluaisitko jotakin?” ja hän sanoisi: ”Voi kiitos Victor, haluaisin teetä – ilman maitoa – ja paahtoleivän, ohuelti voita.” Ja lehmät lentäisivät. Kunpa hän ei vain olisi ollut niin hedelmällinen. Hän ei voinut syödä pillereitä, koska ne nostivat hänen verenpainettaan, hän oli kerran kokeillut kierukkaa mutta se oli irronnut, ja Victor piti kondomeja jonkinlaisena hyökkäyksenä miehisyyttään vastaan. Rosemary oli Victo rin siitostamma. Ainoa hyvä puoli raskaudessa oli, ettei hänen tarvinnut sietää seksiä Victorin kanssa. Hän oli sanonut Victorille, että seksi vahingoitti vauvaa, ja Victor oli uskonut, koska hän ei tiennyt mitään – ei yhtään mitään – vauvoista eikä naisista eikä lapsista, ei mitään elä18\nmästä. Rosemary oli ollut neitsyt naimisiin mennessään ja palannut viikon mittaiselta häämatkalta Walesista järkytyksestä lamaantuneena. Olisi tietysti pitänyt lähteä lätkimään saman tien, mutta siinä vaiheessa Victor oli jo alkanut imeä häntä kuiviin. Joskus tuntui kuin Victor olisi käyttänyt häntä ravinnokseen. Jos hänellä olisi ollut voimia, hän olisi noussut ja hiipinyt ylimääräi seen makuuhuoneeseen, ”vierashuoneeseen”, pannut maata kovalle sängylle, jonka kahisevan raikkaat valkoiset lakanat oli pedattu tiukasti paikoilleen kuin sairaalassa. Vierashuone oli kuin ilmakuoppa talossa, sen ilmaa ei hengittänyt kukaan muu, sen mattoa eivät välinpitämättö mät jalat kuluttaneet. Vaikka hän saisi miten monta vauvaa hyvänsä, vaikka hän tupsauttelisi niitä vuodesta toiseen kuin lehmä (tosin silloin hän kyllä tappaisi itsensä), yksikään niistä ei pääsisi asuttamaan vierashuoneen tahratonta tilaa. Se oli puhdas, se oli koskematon, se oli hänen. Vintti olisi vielä parempi. Hän voisi laitattaa sinne kunnon lattian ja maalauttaa sen valkoiseksi ja asennuttaa luukun, ja sitten hän voisikiivetä sinne, laskea luukun paikoilleen kuin nostosillan, eikä kukaan löytäisi häntä. Rosemarya nauratti, kun hän kuvitteli, miten perhe vaeltaisi huoneesta toiseen huhuilemassa häntä. Victor urahti unissaan. Mutta sitten Rosemary ajatteli Oliviaa harhailemassa talossa etsimässä turhaan äitiään, ja pelko pamahti kuin isku rintaan. Hänen pitäisi ottaa Olivia mukaan vintille. Victor oli juuri sellaisessa vintin kaltaisessa paikassa, unen ja valveen välillä, paikassa jota eivät synkistäneet arkipäivien tympeät tunteet, elämä jota hän eli keskellä ventovierasta naislaumaa. Olivia tassutteli peukku turvallisesti suussa ja Hiiri Sininen kyynärtaipeen puristuksessa käytävän poikki Julian ja Amelian huoneeseen ja kipusi Julian viereen. Julia näki vimmatusti unia. Hänen villi tukkansa oli liimautunut päätä myöten hiestä märkänä, ja hän liikutti huuliaan ja supatti sekavia taistellessaan näkymätöntä hirviötä vastaan. Julia oli sikeäuninen: hän puhui ja käveli unissaan, kamppaili vuodevaattei19\nden kanssa ja heräsi tuijottamaan hurjin silmin jotakin harhakuvaa, joka haihtui ennen kuin hän pystyi palauttamaan sen mieleensä. Joskus hänen unensa olivat sellaista draamaa, että hän sai astmakohtauksen ja havahtui hengenhädässä. Amelia ja Sylvia olivat yhtä mieltä siitä, että Julia osasi olla erittäin rasittava, sillä hän oli hämmentävä elohopealuonne – ensin potki ja löi, seuraavassa hetkessä jo suukotteli ja kujerteli. Pienempänä Julialla oli ollut taipumusta hillittömiin kiukunpuuskiin, ja nykyäänkin hän sai melkein päivittäin hysteerisen kohtauksen ja ryntäsi ulos huoneesta. Yleensä Olivia oli se, joka lähti perään ja yritti lohduttaa häntä, kun kukaan muu ei viitsinyt. Olivia selvästi ymmärsi, että Julia vain halusi huomiota (näköjään kyllä aivan tavattoman paljon). Olivia nyki Juliaa yöpaidan hihasta ja yritti saada häntä hereille, mikä yleensä otti aikansa. Amelia oli jo hereillä viereisessä sängyssä, mutta piti silmät kiinni nauttiakseen viimeisistä unihipuista. Sitä paitsi hän tiesi, että jos hän teeskenteli nukkuvaa, Olivia kipuaisi seuraavaksi hänen viereensä, takertuisi hänen käteensä tai jalkaansa kuin apina ja painaisi kuuman ja kuivan auringonpaahtaman ihonsa hänen ihoaan vasten likistäen Hiiri Sinisen pehmeän vartalon heidän väliinsä. Olivian syntymään saakka Amelia oli asunut samassa huoneessa Sylvian kanssa, ja vaikka siinäkin oli ollut omat haittansa, oli se kirkkaasti voittanut Julian kanssa asumisen. Amelia tunsi olevansa jumissa kahden terävästi piirtyvän navan, Julian ja Sylvian, välissä – epämääräinen ja merkityksetön. Samantekevää miten monta pikku yllätystä heille vielä tulisi, Amelia aavisti hälvenevänsä aina johonkin keskelle. Amelia oli Sylviaa mietteliäämpi, kirjallisempi tyttö. Sylvia piti enemmän jännityksestä kuin järjestyksestä (ja siksi hänestä ei Victorin mukaan koskaan voisi tulla suurta matemaatikkoa, ainoastaan keskinkertainen). Umpihulluhan Sylvia tietysti oli. Hän oli kertonut Amelialle, että Jumala oli puhunut hänelle (ja päälle päätteeksi myös Jeanne d’Arc). Jos Jumala ylipäätään puhui kenellekään, mikä oli aika epätodennäköistä, hän tuskin valitsi juttukumppanikseen Sylviaa. Sylvia rakasti salaisuuksia, oli aina näkyvästi hautovinaan niitä silloinkin, kun niitä ei ollut. Amelialla ei ollut salaisuuksia, Amelia ei 20\ntiennyt mitään. Hän suunnitteli, että isoksi tultuaan hän tietäisi kaiken ja pitäisi sen salassa. Merkitsikö pikku yllätyksen saapuminen, että äiti sekoittaisi heidät taas uuteen sattumanvaraiseen järjestykseen? Kenen huoneeseen Olivia muuttaisi? Ennen he olivat tapelleet siitä, kuka sai koiran sänkyynsä, nykyään he riitelivät Olivian hellyydestä. Talossa oli viisi makuuhuonetta, mutta yhtä pidettiin aina ”vierashuoneena”, vaikka kukaan ei muistanut että heillä olisi ikinä ollut yövieraita. Nyt äiti oli alkanut puhua vintin raivaamisesta. Ameliasta olisi kiva saada oma huone vintiltä, erillään muista. Hän kuvitteli, että siellä olisi kierreportaat ja valkoiseksi maalatut seinät, ja siellä olisi myös valkoinen sohva ja valkoinen matto, ja ikkunassa riippuisi valkoiset harsoverhot. Kun hän olisi aikuinen ja naimisissa, hänellä olisi yksi lapsi, yksi täydellinen lapsi (joka olisi ihan samanlainen kuin Olivia), ja hän asuisi valkoisessa talossa. Kun hän yritti kuvitella miestä, joka asuisi hänen kanssaan tuossa valkoisessa talossa, hän sai aikaan vain sumean hahmon, miehen varjon, joka kulki ohi portaissa ja käytävissä ja kuiski kohteliaita tervehdyksiä. Kello oli jo melkein puoli kahdeksan, kun Olivia oli saanut kaikki siskot herätettyä. He tekivät kukin oman aamupalansa lukuun ottamatta Oliviaa, jonka he nostivat tyynylle ja jolle Amelia tarjosi muroja ja maitoa ja Julia puikoiksi leikattuja paahtoleipiä. Olivia oli heidän omansa, heidän lemmikkikaritsansa, koska pikku yllätys oli uuvuttanut äidin ja koska isä oli suuri matemaatikko. Julia, joka ahtoi sisäänsä ruokaa (Rosemary oli varma, että tytön sisällä piileskeli labradorinnoutaja), onnistui leikkaamaan leipäveitsellä sormeen, mutta Sylvia hiljensi hänen ulvontansa painamalla käden hänen suulleen kuin leikkausmaskin, etteivät vanhemmat heräisi. Päivässä sattui vähintään yksi verinen onnettomuus. He olivat maailman onnettomuusaltteimpia lapsia, sanoi äiti, joka sai kiidättää heitä vuoron perään sairaalaan – ensin Amelian joka oli murtanut kätensä tehdessään kärrynpyörää, sitten Sylvian joka oli polttanut jalkansa (hän oli täyttänyt kuumavesipulloa), sitten Julian jolta oli huuli halki (hän oli hypännyt autotallin katolta) ja taas Julian, kun hän oli kävellyt lasioven läpi Amelian ja Sylvian katsoessa vierestä mykkinä epäuskosta (eikö 21\nhän muka nähnyt sitä?) – ja kaiken päälle tulivat tietysti Sylvian merkilliset pyörtymiskohtaukset: pystysuorasta vaakasuoraan varoittamatta, naama verettömänä, huulet kuivina, kuin kuoleman kenraaliharjoitus jonka paljasti harjoitukseksi ainoastaan silmäluomen hento väpätys. Ainoa, johon yleinen kömpelyys ei ollut tarttunut, oli Olivia, joka koko kolmivuotisen elämänsä aikana oli saanut vain jokusen mustelman. Mitä toisiin tuli, heidän äitinsä sanoi, että hän olisi yhtä hyvin voinut tehdä sairaanhoitajantutkintonsa loppuun – niin paljon aikaa hän vietti sairaalassa. Kaikken jännittävin oli tietysti se päivä, kun Julia leikkasi sormensa poikki (Julia oli tosiaan kummallisen viehtynyt teräviin esineisiin). Julia, joka tuolloin oli viisivuotias, maleksi äidin huomaamatta keittiöön, eikä porkkanoita raivopäisenä pilkkovalla Rosemarylla ollut aavistustakaan amputointihankkeesta, ennen kuin hän kääntyi ja näki pelästyneen Julian pitelemässä kättä koholla sanattoman hämmästyksen vallassa näyttäen haavaansa kuin pyhitetty lapsimarttyyri. Rosemary heitti astiapyyhkeen verisen käden päälle, tempaisi Julian syliinsä ja juoksi naapurin luo, joka ajoi heidät sairaalaan jarrut kiihkosta kirskuen, kun taas Sylvia ja Amelia jäivät miettimään mitä tehdä pikkiriikkiselle kalpealle sormelle, joka lojui keittiön linoleumlattialla. (Aina yhtä kekseliäs Sylvia työnsi sormen pakastepapupussiin ja ajoi Amelian kanssa bussilla sairaalaan puristaen sulavia papuja kuin Julian henki olisi ollut kysymyksessä.) Heidän alkuperäinen aikomuksensa oli kävellä joenvartta Grantchesteriin. He olivat tehneet saman retken ainakin kahdesti viikossa loman alettua ja kantaneet Oliviaa reppuselässä aina kun hän väsyi. Seikkailuun hujahti helposti melkein koko päivä, koska matkan varrelle osui aina kaikenlaista tutkittavaa – joenrannassa, pelloilla, jopa ihmisten pihoilla. Rosemaryn ainoa ohje oli, että jokeen ei saa mennä, mutta heillä oli aina lähtiessä uimapuku piilossa mekon tai shortsien alla ja lähes joka retkellä he tempaisivat vaatteet pois ja pulahtivat veteen. He olivat kiitollisia pikku yllätykselle, koska hän oli tehnyt heidän tavallisesti tiukasta äidistään niin suurpiirteisen huoltajan. Ei yksikään 22\ntoinen heidän tuttavapiirinsä lapsi viettänyt sinä kesänä yhtä vaaroille altista elämää kuin he. Pari kertaa Rosemary oli antanut heille rahaa iltapäiväteehen Orchard Tea Roomsissa (missä he eivät olleet kaikkein tervetulleimpia asiakkaita), mutta useimmiten he ottivat mukaan kiireessä kyhätyt retki eväät, jotka he yleensä olivat syöneet jo ennen Newnhamia. Vaan ei tänään, tänään aurinko vaelsi entistäkin lähemmäs Cambridgea ja vangitsi heidät pihalle. He yrittivät olla tarmokkaita, leikkivät vaisusti piilosta, mutta kukaan ei löytänyt hyvää piilopaikkaa. Sylviakin tyytyi mielikuvituksettomasti kuivaan timoteimättääseen mustaherukkapensaiden takana pihan perällä – Sylvia joka oli kerran pysynyt piilossa ennätykselliset kolme tuntia (lojunut kuin laiskiainen rouva Rainin pyökin sileällä yläoksalla vastapäätä heidän pihaansa) ja löytynyt vasta, kun oli nukahtanut ja tipahtanut puusta ja murtanut kätensä maahan tärskähtäessään. Äidillä oli silloin mahtava riita rouva Rainin kanssa, sillä rouva halusi pidättää Sylvian syytettynä luvattomasta tunkeutumi sesta (tyhmä eukko). Ainahan he hiippailivat rouva Rainin puutarhassa, varastivat happamia omenia hänen puistaan ja tekivät hänelle kepposia, sillä hän oli noita ja ansaitsi siksi kaikki mahdolliset ilkeydet. Apaattisen tonnikalasalaattilounaan jälkeen he löivät vähän aikaa palloa, mutta Amelia kaatui ja hänen nenästään alkoi vuotaa verta, ja sitten Sylvialle ja Julialle tuli tappelu joka päättyi siihen että Sylvia läimäytti Juliaa, ja sen jälkeen he tyytyivät punomaan päivänkakkaraseppeleitä Olivian hiuksiin ja Kelmin kaulapantaan. Pian sekin tuntui jo liian suurelta ponnistukselta, ja Julia ryömi hortensiapensaan varjoon ja nukahti kippuralle koiran viereen, ja Sylvia vei Olivian ja Hiiri Sinisen telttaan ja luki heille. Ikivanha teltta, joka oli jäänyt edellisiltä omistajilta puutarhavajaan, oli pystytetty nurmikolle heti helteiden alettua, ja he kilpailivat aina pääsystä sen homeisten kangasseinien sisäpuolelle, missä oli vielä kuumempaa ja tukahduttavampaa kuin ulkona. Parissa minuutissa Sylvia ja Olivia olivat nukahtaneet, ja kirja oli unohtunut. Amelia painautui uneliaana ja helteen veltostuttamana pihanurmen kärventyneeseen ruohoon ja paahtuneeseen multaan ja tuijotti loputtomaan, pilvettömään sineen, jota ainoastaan rikkaruohojen tavoin 23\nrönsyävät valtavat salkoruusut puhkoivat. Hän katseli huimapäisinä sukeltelevia pääskyjä ja kuunteli hyönteismaailman miellyttävää sirinää ja huminaa. Hänen kesakkoisella käsivarrellaan ryömi leppäkerttu. Taivaalla ajelehti verkkainen kuumailmapallo, ja Amelia toivoi että jaksaisi herättää Sylvian ja kertoa siitä. Rosemaryn veri virtasi sameana. Hän joi lasillisen vesijohtovettä keittiön pesualtaan ääressä ja katsoi ikkunasta pihalle. Taivaan poikki kulki kuumailmapallo kuin ilmavirtaan ajautunut lintu. Hänen lapsensa olivat ilmeisesti kaikki unessa. Tämä epätavallinen rauha herätti hänessä odottamattoman hellyydenailahduksen tulevaa vauvaa kohtaan. Jos ne kaikki nukkuisivatkin koko ajan, ei olisi yhtään rasittavaa olla äiti. Mutta ei Olivia, ei olisi mukavaa jos Olivia nukkuisi koko ajan. Kun Victor neljätoista vuotta sitten oli kosinut, Rosemarylla ei ollut ollut aavistustakaan, mitä kaikkea yliopistolehtorin vaimon elämään kuuluu, mutta hän oli kuvitellut että se pitäisi sisällään sonnustautumista leninkeihin, joita hänen äitinsä sanoi päiväpuvuiksi, puutarhakutsuja Backsin nurmikentillä ja eleganttia käyskentelyä collegen pihamaalla ihmisten kuiskiessa: ”Tuossa menee sen kuuluisan Victor Landin vaimo, Victorista ei olisi mihinkään ilman häntä.” Luonnollisesti lehtorin vaimon elämä oli osoittautunut aivan toisenlaiseksi kuin kuvitelmat. Ei mitään puutarhakutsuja Backsilla, ei tosiaankaan eleganttia käyskentelyä pihamailla, joiden nurmikenttiin suhtauduttiin yhtä kunnioittavasti kuin yleensä uskonnollisiin esineisiin. Pian häiden jälkeen hänet oli kutsuttu Victorin mukana rehtorin puutarhaan, missä oli nopeasti käynyt selväksi, että kollegojen mielestä Victor oli ottanut vaimon (hirvittävän paljon) oman säätynsä alapuolelta (”Sairaanhoitaja”, joku kuiskasi äänellä, joka antoi ymmärtää että kyseinen ammatti oli vain hitusen kunniallisempi kuin ilotytön). Ja vaikka yksi seikka piti kutinsa – Victorista ei ollut mihinkään ilman Rosemarya – ei hänestä ollut mihinkään myöskään Rosemaryn kanssa. Tälläkin hetkellä hän uurasti työhuoneensa viileässä pimeydessä, jonka ulkopuolelle paksut nukkakudosverhot sulkivat kesän, uppoutuneena työhönsä, työhön joka ei koskaan valmistuisi, ei koskaan muut24\ntaisi maailmaa eikä tekisi häntä tunnetuksi. Hän ei ollut omalla alallaan suuri, ainoastaan hyvä. Tämä seikka tuotti Rosemarylle tiettyä tyydytystä. Merkittävät matemaattiset keksinnöt tehdään alle kolmikymmenvuotiaina, oli yksi Victorin kollegoista valistanut Rosemarya. Rosemary itse oli vasta kolmenkymmenenkahden – uskomatonta miten nuorelta se kuulosti ja miten vanhalta se tuntui. Luultavasti Victor oli mennyt hänen kanssaan naimisiin siksi, että luuli hänen olevan taitava taloudenhoitaja – äidin notkuva teepöytä oli johtanut hänet harhaan, sillä tosiasiassa Rosemary ei ollut koskaan leiponut edes tavallista skonssia –, ja koska Rosemary oli sairaanhoitaja, Victor oli todennäköisesti olettanut, että hän oli myös hellä ja hoivaava ihminen, ja niin varmaan Rosemary itsekin oli vielä tuolloin kuvitellut, mutta nyt tuntui ettei hänestä ollut hoivaamaan edes kissanpoikaa, saati neljää – pian viittä – lasta, yhdestä suuresta matemaatikosta puhumattakaan. Päälle päätteeksi Rosemary epäili, että suuri tutkimustyö oli puppua. Hän oli nähnyt paperit Victorin työpöydällä pölyjä pyyhkiessään, ja laskelmat muistuttivat sangen paljon Rosemaryn isän kiihkeitä laskutoimituksia jotka koskivat lähtölistoja ja vedonlyöntikertoimia. Victor ei vaikuttanut pelurilta. Rosemaryn isä oli peluri, mikä oli tuottanut äidille suurta murhetta. Rosemary muisti lapsuuden retken Newmarketiin isän kanssa. Isä oli nostanut hänet olkapäilleen, ja he olivat seisseet maalipylvään luona. Rosemary oli säikkynyt meteliä joka nousi, kun hevoset kumisivat pitkin maalisuoraa ja seisomapaikkojen yleisö villiintyi, aivan kuin olisi ollut käsillä maailmanloppu eikä suinkaan ulkopuolisen voitto vajaalla päänmitalla ja kertoimella 30. Rosemary ei voinut kuvitellakaan Victoria laukkakisojen melskeeseen, ei myöskään savuiseen vedonlyöntitoimistoon rahvaan pariin. Julia ilmestyi hortensiapensaan alta ja näytti hikisen pahantuuliselta. Miten tytöistä ikinä saisi loihdittua englantilaisia koululaisia luku vuoden alkaessa? Ulkoilmaelämä oli tehnyt heistä kiertolaislasten näköisiä, ruskeita ja naarmuisia ja auringonkärventämiä takkutukkia, piintyneen likaisia vaikka heitä olisi kuinka liottanut kylvyssä. Unelias 25\nOlivia seisoi teltan oviaukossa, ja Rosemaryn sydämessä ailahti. Olivian naama oli nuhruinen, vaalentuneet palmikot olivat vinksallaan ja joku oli ilmeisesti punonut niihin kuolleita kukkia. Olivia sipisisalai suutta Hiiri Sinisen korvaan. Hän oli Rosemaryn ainoa kaunis lapsi. Tumma, kiharapäinen ja nöpönenäinen Julia oli soma mutta hänen luonteensa ei ollut, ja Sylvia – poloinen Sylvia, mitä hänestä saattoi sanoa? Ja Amelia oli jotenkin... mitäänsanomaton, kun taas Olivia, Olivia oli valon lapsi. Tuntui käsittämättömältä, että hän oli Victorin jälkeläinen, vaikka ikävä kyllä siitä ei ollut epäilystäkään. Olivia oli ainoa, jota Rosemary rakasti, vaikka luoja tietää että hän yritti kaikkensa muidenkin kohdalla. Hän teki kaiken velvollisuudesta, ei mitään rakkaudesta. Lopulta velvollisuus veisi hengen. Vääryyshän se oli: ikään kuin rakkaus, jota hänen olisi pitänyt tuntea toisia kohtaan, olisi imetty pois ja annettu kokonaisuudessaan nuorimmaiselle, ja välillä sen voima ja kiihko tuntui melkein luonnottomalta. Joskus Rosemary olisi halunnut syödä Olivian, purra hampaansa hentoon käsivarteen tai pehmeään pohkeeseen tai ahmaista hänet sellaisenaan kuin käärme, ottaa hänet takaisin sisälleen turvaan. Hän oli surkea äiti, se oli selvä, mutta hänellä ei ollut voimia edes syyllisyyden potemiseen. Olivia huomasi hänet ja vilkutti. Päivällisellä kenelläkään ei ollut ruokahalua, ja he vain näykkivät vuodenaikaan sopimatonta lammasperunalaatikkoa, jonka tekemiseen Rosemary oli uhrannut liikaa aikaa. Victor ilmestyi silmiään räpytellen päivänvaloon kuin luolamies, söi kaiken mitä eteen kannettiin ja pyysi lisää, ja Rosemary mietti miltä hän näyttäisi kuolleena. Rosemary katsoi Victorin syömistä, haarukkaa joka kulki suun ja lautasen väliä kuin kone, valtavia melamaisia käsiä ruokailuvälineiden ympärillä. Victorilla oli maanviljelijän kädet, sen Rosemary oli ensimmäisenä pannut hänestä merkille. Matemaatikolla pitäisi olla hoikat ja hienot kädet. Rose maryn olisi pitänyt tajuta totuus nähdessään Victorin kourat. Häntä oksetti ja kivisti. Ehkä hän saisi keskenmenon. Jopa olisi helpotus. Rosemary nousi äkisti pöydästä ja ilmoitti että nyt nukkumaan. Normaalisti tytöt väittivät vastaan, mutta Julian hengitys kulki työläästi 26\nja hänen silmänsä olivat punaiset liiasta auringosta ja ruohosta – hänellä oli koko joukko kesäallergioita – ja Sylvialla näytti olevan jonkin lainen auringonpistos, sillä hän oli pahoinvoiva ja itkuinen ja valitti päänsärkyä, mikä ei kylläkään estänyt häntä yltymästä hysteeriseksi kun Rosemary komensi hänet aikaisin vuoteeseen. Melkein joka ilta kesän aikana kolme vanhinta olivat kysyneet, saisivatko he nukkua ulkona teltassa, ja joka ilta Rosemary oli kieltänyt sillä perusteella, että hän ei halunnut heidän elävän kuin kiertolaislapset sen lisäksi että he jo näyttivät kiertolaislapsilta, eikä häntä hetkauttanut se, että oikeasti kiertolaiset asuivat asuntovaunuissa – mistä Sylvia aina jaksoi huomauttaa –, sillä hän vain yritti pitää perheensä edes jonkinlaisessa järjestyksessä, vaikka se oli nähtävästi mahdotonta ja vaikka hän ei saanut minkäänlaista apua mieheltään, jota sellaiset arkiset velvollisuudet kuin ruoanlaitto ja siivoaminen ja lastenhoito eivät koskettaneet ja joka oli mennyt naimisiin vain saadakseen taloudenhoitajan, ja Rosemarya kirpaisi, kun Amelia kysyi: ”Mikä hätänä, äiti?” silläAmeliaa hän oli lyönyt laimin pahemmin kuin ketään muuta. Ja siksiRosemary huokaisi, otti kaksi särkylääkettä ja yhden unilääkkeen – mikä oli luultavasti tappava cocktail hänen sisällään kasvavalle vauvalle – ja sanoi kaikkein syrjityimmälle lapselleen: voit nukkua Olivian kanssa teltassa jos tahdot. Oli jännittävää herätä kasteisen ruohon ja telttakankaan tuoksuun – mukavampaa ainakin kuin herätä Julian hengitykseen, joka muuttui aina öisin pahanhajuiseksi. Olivian määrittelemätön tuoksu leijui ilmassa juuri havaittavana. Amelia piti silmät kiinni valoa vasten. Aurinko tuntui olevan jo korkealla, ja Amelia odotti, että Olivia heräisi ja ryömisi makuupussin virkaa toimittavan vanhan höyhentäkin alle, mutta lopulta Ameliaa ei havahduttanutkaan Olivia vaan Kelmi, joka nuolaisi häntä naamaan. Oliviaa ei näkynyt, jäljellä oli vain peittojen tyhjä kuori, aivan kuin joku olisi ujuttanut hänet pois niiden sisältä, ja Amelia oli pettynyt, koska Olivia oli noussut herättämättä häntä. Hän käveli paljain jaloin kasteisen nurmikon poikki Kelmi kintereillään ja kokeili ovea, joka 27\nolikin lukossa – näköjään äidille ei ollut tullut mieleen antaa Amelialle avainta. Mikä se sellainen äiti on, joka lukitsee oman lapsensa ulos kotoa? Oli hiljaista ja varmaan hyvin varhaista, mutta Amelialla ei ollut aavistustakaan mitä kello oli. Hän mietti, oliko Olivia päässyt jotenkin sisään, koska häntä ei näkynyt pihalla. Amelia huhuili ja pelästyi sitten äänensä värinää, sillä hän ei ollut tajunnut omaa huoltaan ennen kuin kuuli sen. Hän kolkutti kauan takaoveen, mutta kun vastausta ei kuulunut, hän juoksi talon sivuitse kadulle – pieni sivuportti oli auki mikä pelästytti hänet entisestään – ja huusi siellä Olivian nimeä äskeistä kovemmin. Kelmi vaistosi hauskanpidon ja alkoi haukkua. Kadulla ei ollut muita kuin mies, joka oli juuri astumassa autoonsa. Hän vilkaisi Ameliaa uteliaana. Amelia oli paljain jaloin ja Sylvian vanhassa pyjamassa ja hän arvasi näyttävänsä oudolta mutta ei välittänyt. Hän juoksi etuovelle ja soitti ovikelloa, piti sormea kellonnapilla kunnes isä – ihme kyllä – nykäisi oven auki. Isä oli selvästi herännyt kesken unien, naama oli yhtä ryppyinen kuin pyjama, ja hullun professorin tukka sojotti joka suuntaan, kun hän tuijotti kiukkuisena Ameliaa kuin ei olisi lainkaan tiennyt kuka tuo tyttö oli. Mutta kun hän tunnisti lapsen omakseen, hän hämmentyi entistä enemmän. ”Olivia”, Amelia sanoi, ja tällä kertaa hänen äänensä oli pelkkä kuiskaus. Iltapäivällä salama räsäytti rikki Cambridgen tasaisen taivaan ja ilmoitti, että helleaalto oli lopussa. Siinä vaiheessa takapihan teltta oli muuttunut keskipisteeksi kehässä, joka oli laajenemistaan laajentunut päivän edetessä ja vetänyt yhä lisää väkeä piiriinsä – ensin Landin perheen, joka kulki katuja, ryömi puskissa ja pensasaidoissa ja kiljui Olivian nimeä äänensä käheäksi. Siinä vaiheessa poliisi oli jo liittynyt etsintöihin, ja naapurit kolusivat pihoja ja vajoja ja kellareita. Kehä kareili laajemmaksi, ja siihen liittyi poliisisukeltajia, jotka tutkivat jokea, ja ventovieraita ihmisiä, jotka tarjoutuivat kampaamaan niittyjä ja suota. Poliisihelikoptereita lensi matalalla kylien ja maaseudun yllä aina kreivikunnan rajalla asti, rekkakuskeja käskettiin pitämään silmällä moot28\ntoritietä, ja armeija kutsuttiin tutkimaan Fensiä, mutta ei kukaan – ei Amelia, joka kirkui itsensä kipeäksi takapihalla, eivätkä territoriaali armeijan alokkaat jotka konttasivat sateessa Midsummer Commonilla – löytäneet Oliviasta jälkeäkään, ei hiusta, ei ihonhiukkastakaan, ei vaaleanpunaista puputohvelia, ei sinistä hiirtä.


sliik: Alekoodi Nova Stareihin\nNo niin, vihdoinkin olisi tarjolla sitä lupaamaani Nova Starin alekoodia! Tätä jo muutama ehti kyselläkin ja pahoittelut, että jouduitte odottamaan. Ajattelin, että on kiva postata näistä sitten kun ehdin ottamaan myös muutamia kuvia käytössä noista uuden malliston vaatteista. Tämä syksyn mallisto näytti kuvien perusteella tosi kivalta ja heti kun tulivat myyntiin, tein tilauksen hyväksi todetuista suosikeistani ja myöhemmin sain vielä valita muutaman jutun lapsille iiniMiinin valikoimista. Laitan vaatteista kuvat nyt tähän samaan postaukseen kaikki, kuvista tosin unohtui Aatun cargo housut kokonaan.\nViimeksi jo kehuinkin tuota Nova Starin collegemateriaalin laatua ja moni teistäkin oli samaa mieltä. Minulta on aikaisemmin mennyt ihan ohi, että merkillä on valikoimissaan myös collegehousuja (kai niitä on aikaisemminkin ollut?!) ja nyt ensimmäistä kertaa semmoiset löytyy meidänkin kaapista. Kangas on siis samaa kuin huppareissa ja näissä cosy chinoissa on kiva malli resoreineen ja taskuineen. Koot ovat näissäkin reiluja, mutta resoreiden ansiosta pieni reiluus ei haittaa ollenkaan. Onko teillä ollut näitä collegehousuja? Mitä olette tykänneet?\nVäreinä löytyy tänä syksynä pink ja almost black, joista jälkimmäinen on tuollainen aika tummanharmaa. Tuolta iiniMiinin valikoimista löytyy myös näihin sopivia geggamojan trikoopipoja, pipoissa on ohut vuori ja menevät nyt syksyllä vielä pitkään!\nTässä kuva vuorellisista chinoista värissä berry, nämä menevät viileämmillä keleillä hyvin vielä ulkonakin ja kivat esimerkiksi toppaliivin ja hupparin kanssa. Alapuolella vielä collegehousut ja niihin sopiva raidallinen trikoopaita.\nJa nyt siihen alekoodiin eli iiniMiinista saatte 20% alennuksen kaikista vaatteista koodilla "blogi20". Kaupastahan löytyy Nova Starin lisäksi myös muita merkkejä, esimerkiksi Geggamojaa ja Maxomorraa. Alekoodi on voimassa 20.9.2013 saakka ja kauppaan pääsette tästä.\nNyt alankin täällä siivouspuuhiin, tänään järkkään ensimmäiset Pomp de Lux kutsuni ja tekemistä on vielä paljon! Postausta kutsuista varmasti tulossa vielä myöhemmin :)\nAnonyymi 13 syyskuuta, 2013 10:12\nHei! Tekis mieli kokeilla tuota merkkiä mutta meillä ei ole sitä ennen ollut niin osaatko neuvoa minkälaista mitoitusta nuo on? Meillä 116cm pitkä poika :) entä kestääkö nuo miten käyttöä ko joka housuissa tahtoo olla vähän ajan päästä polvet puhki. :( voi se kyllä olla tuo ikäki että mikkään ei kestä..\nSini 13 syyskuuta, 2013 11:32\nMoikka!Nuo on mitoitukseltaan hiukan reiluja, ainakin housut siis. Koot menvätkin hassusti tuolla isommassa päässä eli 110 ja sitten seuraava on 120. Housuja voi kyllä hyvin pitää vähän reiluinakin resorien ansiosta niin ajattelisin, että jos poikasi on 116 pitkä niin 120 koko olisi jo pidettävä ja menisi sitten kauemmin. Meillä menee Eeville juuri vielä 104 koon housut, mutta kuvissa on jo seuraava koko eli 110 eikä nekään hullumman näköiset ole. Housut kestävät mielestäi tosi hyvin käyttöä, meillä noita onkin käytetty kuivalla kelillä ulkoilussa eikä ole menneet miksikään. Toivottavasti vastauksesta oli apua :)\nAnonyymi 13 syyskuuta, 2013 14:39\nKiitos, oli apua! :)\nTilasin koon 120 nuo kollarit ja farkut..katotaan nyt miten ne passaa pojalle päälle.:)\nMinna 13 syyskuuta, 2013 10:42\nIhanat asut! Millaista mitoitusta ovat. Minkäkokoiset Eevin housut ovat? Meillä tyttö samanpituinen suunnilleen niin mietin kokoa.\nSini 13 syyskuuta, 2013 11:33\nAlaosat on vähän reiluja. Eevillä on edelliset 104 kokoa ja semmoiset juuri sopivat ja nuo kuvissa olevat ovat 110, mutta eivät nekään mitenkään liian isot ole. Ehkä sama koko olisi teilleki hyvä!\nAnnu 13 syyskuuta, 2013 21:02\nAsiasta kolmanteen:) Mä aina käyn tiirailemassa Aatun hiusten pituutta; meillä nimittäin Aapolla (täyttää joulukuussa kaksi) vähän samanlainen hiuslookki ja oon miettiny, koska raaskin leikata:)vanhemmilla on annettu olla "luonnotilassa"just kaksi vuotiaaksi...nyt ei raaskis millään pätkäistä:)\nSini 14 syyskuuta, 2013 21:14\nSamaa mäkin olen miettinyt, en vaan ole vielä malttanut leikata. Nyt alkaa kyllä pituutta olla jo niin paljon, että kohta täytyy varmaan vähän siistiä ainakin :)\nAnonyymi 14 syyskuuta, 2013 20:41\nOnko noissa alimman kuvan farkuissakin vuori? Katsoin tuolta kaupasta ja siellä oli joku denim chinos nimellä, mietin vaan onko se juuri tuo? Noissa pinkeissä ainakin mainittiin puuvillavuori. Tollaset vuorilliset joustavat farkut olisi just tarpeelliset meidän syksyyn :)\nJuu nuo ovat ne winter chinot. Niitä ei tainnut tuolla iiniMiinissä olla, olen nuo vuorelliset tilannut oii:sta.\ntitti 18 syyskuuta, 2013 18:02\nPiti tulla kurkkiin vaatteiden mallia täältä, kun muistin vilaukselta nähneeni :) Minkä mittainen Eevi on? Mitä kokoa toi huppari on? Mietin olisko meille 104 vai 110cm. Jossain kyllä luki, että ovat reilua mitoitusta et toi 104 voisi olla sitten sopivan reilu jo...hmm.. :) Kivalta näyttää tämä uus mallisto, ihastuin heti kun tuli myyntiin. Aiemmin en oo kovinkaan innostunut :)\nSini 18 syyskuuta, 2013 22:15\nEevi on nyt jotain vajaa 110cm ja tuossa 110 koossa on hyvin kasvunvaraa, mutta voi jo pitää hyvin. Aatun huppari taas on 104 ja siitä resori hihoissa kerran käännetty, mutta ei muuten mitenkään liian iso eli oliskohan teilläkin sitten se 110 koko jo pidettävä ja menisi kauemminkin?\ntitti 22 syyskuuta, 2013 10:36\nOlisitko ehtinyt mittaamaan jommasta kummasta (tai vaikka molemmista) huppareista hihan sisäpituuden sekä olka-helma mitan? Kiitos tosi paljon jos viitsit :) Onko toi Aatun raitapaita 92/98 vai isompi? Näihin tuli ihan pakkomielle :D\nSini 25 syyskuuta, 2013 13:40\nAnteeksi kun kesti, unohdin kokonaan!\nEli hihan sisät 34cm ja 36 cm ja olka-helmat 47cm ja 49cm. Ja Aatun paita on 92/98 juu!


Kun lapsi on syntynyt avioliiton aikana, aviomies on isä. Avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsen isyys voidaan vahvistaa joko tunnustamismenettelyn kautta tai kanneteitse. Myös avoliitossa lapsen äidin kanssa asuvan isän on tunnustettava isyytensä ennen kuin se voidaan vahvistaa maistraatissa. Isyys voidaan tunnustaa jo raskausaikana äitiysneuvolassa, jossa syntyvän lapsen äidille ja miehelle on annettu raskaudenaikaisia neuvolapalveluita. Tunnustaminen voidaan antaa myös äidin kotikunnan lastenvalvojalle, kun äiti esittää todistuksen raskaudestaan.\nÄitiysneuvolan terveydenhoitaja tai kätilö taikka lastenvalvoja ei kuitenkaan saa vastaanottaa tunnustamista, mikäli 1) äiti vastustaa tunnustamista, 2) miehen tai tulevan äidin henkilöllisyyttä ei ole luotettavasti selvitetty, 3) on syytä epäillä, ettei tunnustaja ole lapsen isä tai 4) on syytä epäillä, että tunnustaja ei mielentilansa, kielivaikeuksien tai muun syyn vuoksi kykene ymmärtämään tunnustamisen merkitystä.\nPerhe- ja sosiaalipalveluiden seudullinen palveluohjaus